Copyright © 1982 by Stephen King

Original English title: DIFFERENT SEASONS

All rights reserved

Published by agreement with the author

and the author's agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček (Rita Hayworth and Shawshank Redemption, The Body), Libuše a Luboš Trávníčkovi (Apt Pupil, The Breathing Method), 2014

Cover art © Michal Kuba, 2014

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7306-606-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-605-5 (mobi)

Obsah

RITA HAYWORTHOVÁ A VYKOUPENÍ Z VĚZNICE SHAWSHANK

Příběh o věčné naději

NADANÝ ŽÁK

Příběh o zkaženosti

TĚLO

Příběh o nevinnosti

DÝCHACÍ METODA

Příběh o smrti a přežití

Jde o příběh, ne o vypravěče.

„Zoufalci dělaj zoufalosti.“

AC/DC

„Nějak se to ke mně doneslo.“

Norman Whitfield

„Tout s'en va, tout passe, l'eau coule, et le coeur oublie.“

(Všechno odchází, všechno pomíjí, voda teče a srdce zapomíná.)

Flaubert

RITA HAYWORTHOVÁ A VYKOUPENÍ Z VĚZNICE SHAWSHANK

Příběh o věčné naději

Věnováno Russovi a Florence Dorrové

V každý federální věznici v každým státě je nejspíš chlápek jako já – a mně to můžete věřit. Seženu vám balený cigára, pytlík tabáku s marjánkou, když k tomu máte sklony, lahvičku brandy, abyste mohli oslavit synovu nebo dceřinu maturitu, a skoro všechno ostatní... teda co má nějakej smysl. Ale vždycky to tak nebylo.

Já do Shawshanku přišel ve dvaceti a jsem jeden z mála lidí z naší šťastný rodinky, kterej se chce přiznat k tomu, co udělal. Spáchal jsem vraždu. Uzavřel jsem velkou pojistku na svou manželku, která byla o tři roky starší než já, a pak jsem si pohrál s brzdama chevroletu, kterej nám dal její táta jako svatební dar. Vyšlo to přesně tak, jak jsem to naplánoval, i když jsem nepočítal s tím, že cestou do Castle Hillu a do města vezme ještě sousedku a jejího mrňavýho synka. Brzdy vypověděly službu a auto na kraji města sjelo ze silnice, prolítlo křovím a začalo nabírat rychlost. Svědkové říkali, že než to napálilo do pomníku obětí občanský války a chytlo plamenem, muselo jet tak osmdesát nebo víc.

Plánoval jsem i to, že mě chytnou, ale zaskočili mě a já putoval sem. V Maine není trest smrti, ale okresní návladní se postaral, abych to schytal za všechny tři úmrtí a dostal tři doživotní tresty, k vykonání jeden po druhým. To na hodně dlouhou dobu vyloučilo jakoukoliv šanci na podmínečný propuštění. To, co jsem udělal, nazval soudce ,odporným zločinem‘, a celkem oprávněně, jenže teď už je to dávná minulost. Můžete se o tom dočíst na zažloutlejch stránkách castlerockskýho Callu, kde velký titulky hlásající mý odsouzení vypadaj trochu směšně vedle zpráv o Hitlerovi a Mussolinim a o Rooseveltových písmenkových agenturách{1}. Jestli jsem se rehabilitoval, ptáte se? Vždyť já ani nevím, co to slovo znamená, alespoň pokud jde o věznice a nápravný zařízení. Myslím, že je to slovo, který používaj jen politici. Může mít nějakej jinej smysl, kterej možná časem objevím, ale to je budoucnost... takže něco, o čem se trestanci učej nepřemejšlet. Byl jsem mladej, hezkej a pocházel jsem z chudinský čtvrti. Zbouchnul jsem holku, co bydlela v jednom z těch starejch krásnejch domů na Carbine Street. Její táta byl se svatbou svolnej s podmínkou, že budu makat v jeho optický firmě a „vypracuju se“. Zjistil jsem, že ve skutečnosti mě chtěl jen udržet v baráku a mít pod palcem jako nepříjemný zvíře, který se nepodařilo vychovat a který může kousat. Nakupená nenávist mě nakonec dohnala k tomu, co jsem udělal. Kdybych dostal druhou šanci, už bych to neudělal, ale nejsem si jistej, jestli mě tohle rehabilituje.

Na každej pád vám ale nechci vyprávět o sobě, ale o jistým Andym Dufresneovi. Než s tím začnu, musím vám vysvětlit pár dalších věcí, týkajících se mý osoby. Nebude to trvat dlouho.

Jak jsem říkal, za těch skoro čtyřicet let dokážu v Shawshanku sehnat všechno. A nemyslím tím jen kontraband, jako jsou cigára a chlast, ačkoliv právě tohle je nejžádanější zboží. Je tisíc dalších položek, který vězňové potřebujou, a i když jsou některý naprosto nevinný, je těžký přijít k nim v base, kde má bejt člověk za trest. Byl tu jeden chlápek, kterej seděl za znásilnění malý holčičky a za obnažování před desítkama dalších. Tomu jsem sehnal tři kousky vermontskýho růžovýho mramoru a on z nich udělal nádherný sošky dítěte, asi dvanáctiletýho kluka a fousatýho chlapa. Říkal jim Tři podoby Ježíše a teď se nacházej v přijímacím salonu chlápka, co bejval guvernérem tohodle státu.

Nebo si možná budete pamatovat jméno jinýho chlápka tady odsud, pokud jste vyrůstali na severu Massachusetts – Robert Alan Cote. V jednapadesátým se pokusil vyloupit První obchodní banku v Mechanic Falls a to přepadení se proměnilo v krvavou lázeň – šest mrtvejch, z toho dva členové gangu, tři rukojmí a jeden mladej státní polda, kterej tam strčil hlavu v nesprávnej čas a koupil to do oka. Cote měl sbírku mincí. Samozřejmě mu ji nepovolili mít v base, ale s trochou pomoci jeho mámy a chlápka, co řídil náklaďák s prádlem, se mi podařilo propašovat mu ji sem. Povídám mu, Bobby, ty seš magor, když chceš mít sbírku mincí v kamenným hotelu plným zlodějů. On se na mě podívá a usměje se a povídá Já vím, kam si je schovat, kde budou v bezpečí. Buď klidnej. A měl pravdu. Bobby Cote umřel v sedmašedesátým na mozkovej nádor a tu jeho sbírku mincí nikdo nenašel.

Na Valentina jsem sehnal pro chlapy čokolády a na svátek svatýho Paddyho jsem šílenýmu Irovi O'Malleymu přines tři zelený mlíčný koktejly, který dělaj u McDonalda; dokonce jsem zajistil půlnoční promítání Hlubokýho hrdla a Ďábla ve slečně Jonesový{2}, když pár chlapů dalo do kupy prachy na vypůjčení těch filmů... i když za tenhle kousek jsem si vysloužil tejden v díře. To je riziko povolání u chlápka, kterej shání věci.

Sháněl jsem encyklopedie a pornografický knížky a různý ptákoviny jako ruční bzučáky a svědivej prášek a občas jsem se postaral, aby chlápek, co měl velkou pálku, dostal kalhotky svý ženy nebo holky... nejspíš si umíte představit, co s nima ty chlapi za nekonečnejch nocí dělali. Tyhle služby pochopitelně nezajišťuju gratis a u některejch je cena dost vysoká, ale já to nedělám jen pro prachy; k čemu jsou mi tady prachy? Nikdy si nekoupím kadilaka ani nepoletím v únoru na čtrnáct dní na Jamajku. Dělám to ze stejnýho důvodu, z jakýho dobrej řezník prodává jen čerstvý maso: mám dobrou pověst a chci si ji udržet. Jsou jediný dvě věci, s kterejma odmítám kšeftovat – zbraně a tvrdý drogy. Nebudu nikomu pomáhat, aby zabil sebe nebo někoho jinýho. Do konce života mám zabíjení dost.

Jo, jsem normální chlápek, a tak když za mnou v devětačtyřicátým přišel Andy Dufresne a poprosil mě, jestli bych mu do basy nemoh propašovat Ritu Hayworthovou, řek jsem, že je to bez problému. A bylo.

Když Andy přišel v osmačtyřicátým do Shawshanku, bylo mu třicet. Byl to malej úhlednej chlápek s pískovejma vlasama a malejma šikovnejma rukama. Nosil brejle se zlatejma obroučkama a měl vždycky ostříhaný a čistý nehty. Je zvláštní, že si tohle člověk pamatuje u chlapa, ale ono mi to Andyho tak nějak charakterizuje. Vždycky vypadal, jako že by měl mít kravatu. Venku byl viceprezidentem úvěrový sekce velký portlandský banky. To je slušná práce pro tak mladýho chlápka, zvlášť když uvážíte, jak konzervativní banky jsou... a pokud jde o Novou Anglii, musíte tenhle konzervatismus vynásobit deseti, protože tady lidi nesvěřej peníze člověku, kterej není plešatej, nekulhá a neustále si neupravuje kalhoty, aby měl rovně puky. Andy seděl za vraždu svý manželky a jejího milence.

Každej ve vězení je nevinnej. Čte Písmo svatý, jako čtou televizní kazatelé Apokalypsu. Jsou to oběti soudců kamennejch srdcí a neschopnejch advokátů nebo policejních intrik nebo smůly. Čtou bibli, ale z jejich tváří vyčtete něco jinýho. Většina vězňů jsou grázlové, který jsou zlý na sebe i na všechny ostatní, a jejich největší smůla byla, že je mámy donosily.

Za celý ty léta v Shawshanku tu nebylo ani deset chlapů, kterejm jsem věřil, že jsou nevinný. Andy Dufresne byl jeden z nich, i když o jeho nevině jsem byl přesvědčenej až po pár letech. Kdybych byl členem tý poroty, která u portlandskýho Nejvyššího soudu rozhodovala během šesti bouřlivejch tejdnů na přelomu sedmačtyřicátýho a osmačtyřicátýho roku jeho případ, taky bych hlasoval pro vinu.

Byl to zapeklitej případ, takovej pikantní, se všema správnejma přísadama. Byla v něm nádherná holka se společenskejma stykama (mrtvá), známej místní sportovec (taky mrtvej) a prominentní mladej bankovní úředník. Celej případ pak skandálně okořenily narážky novin. Pro obžalobu to bylo jednoznačný. Proces trval tak dlouho, jak trval, protože prokurátor chtěl kandidovat do sněmovny a potřeboval, aby si obyčejnej člověk zapamatoval jeho ksicht. Byl to parádní soudní cirkus, na kterej stáli diváci ve frontě od čtyř ráno bez ohledu na minusový teploty, jen aby si zajistili místo.

Fakta obžaloby, který Andy nikdy nepopíral, byly následující: že měl manželku Lindu Collinsovou-Dufresneovou, že ta v červnu 1947 projevila zájem naučit se golf v klubu ve Falmouth Hills, že čtyři měsíce skutečně brala hodiny, že její instruktor byl místní golfovej profík Glenn Quentin, že se Andy koncem srpna 1947 dozvěděl, že Quentin a jeho žena jsou milenci, že Andy a Linda Dufresneovi se 10. září 1947 odpoledne tvrdě pohádali a že předmětem tý hádky byla nevěra.

Podle Andyho výpovědi se Linda vyjádřila, že je ráda, že to Andy ví, protože to věčný utajování bylo vyčerpávající. Řekla Andymu, že se chce rozvést v Renu. Andy prohlásil, že ji radši uvidí v pekle než v Renu. Linda odešla na noc ke Quentinovi do jeho pronajatý chaty nedaleko golfovýho hřiště. Ráno je uklízečka našla v posteli mrtvý. Každej byl čtyřikrát střelenej.

Tahle poslední skutečnost svědčila víc proti Andymu než proti komukoliv jinýmu. Okresní návladní na ni kladl velkej důraz v zahajovací i závěrečný řeči. Andrew Dufresne, tvrdil, nebyl podváděný manžel, který horkokrevně toužil potrestat nevěrnou manželku; to, říkal návladní, by bylo pochopitelné, ne-li omluvitelné. Ale toto byla mnohem chladnokrevnější pomsta. Považte! hřměl návladní na porotu. Čtyři a čtyři! Nikoli šest výstřelů, ale osm! Vystřílel celý zásobník... pak ho musel vyměnit, aby mohl na oba vystřelit znovu! ČTYŘI V NĚM A ČTYŘI V NÍ, hlásal portlandský list Sun. Bostonský Register označil Andyho jako „Vraha, který rozdává rány spravedlivě“.

Prodavač ze zastavárny v Lewistonu dosvědčil, že pouhé dva dny před dvojnásobnou vraždou prodal šestirannou osmatřicítku Police Special Andrewu Dufresneovi. Barman z klubového baru vypověděl, že Andy toho večera 10. září přišel do baru kolem sedmé, za dvacet minut do sebe vyklopil tři neředěné whisky, a když se zvedl z barové stoličky, řekl barmanovi, že jde do domu Glenna Quentina a že on, barman, si „zbytek bude moct přečíst v novinách“. Další prodavač, tentokrát z obchodu Handy-Pik, vzdáleného asi míli od Quentinova domu, vypověděl před soudem, že tam Dufresne přišel téhož večera asi ve tři čtvrtě na devět. Koupil si cigarety, tři kvarty{3} piva a nějaké utěrky na nádobí. Okresní soudní lékař vypověděl, že Quentin a Dufresneová byli zabiti mezi jedenáctou a půlnocí v noci z 10. na 11. září. Detektiv z kanceláře vrchního návladního, který byl případem pověřen, svědčil, že necelých sedmdesát yardů od chaty je odbočka, na které byly odpoledne 11. září vytěženy tři důkazy: prvním byly dvě prázdné kvartové lahve piva Narragansett (s otisky prstů obžalovaného), druhým dvanáct cigaretových nedopalků (všechny značky Kool, které kouří obžalovaný) a třetím sádrový odlitek pneumatiky (vzorkem i stupněm opotřebení přesně odpovídající vzorku pneumatiky plymouthu obžalovaného).

Na pohovce v obývacím pokoji Quentinovy chaty se našly čtyři utěrky na nádobí. Byly na nich díry po kulkách a spáleniny od střelného prachu. Detektiv soudil (přes zuřivé námitky Andyho obhájce), že vrah obalil utěrkami hlaveň vražedné zbraně, aby utlumil zvuk výstřelů.

Andy Dufresne svědčil pro vlastní obhajobu. Svůj příběh vyprávěl klidně, chladně a bez emocí. Řekl, že znepokojivé pověsti o jeho ženě a Glennu Quentinovi k němu dolehly někdy poslední týden v červnu. Koncem srpna už byl tak zoufalý, že se rozhodl ověřit si jejich pravdivost. V ten večer, kdy se Linda údajně chystala po golfu na nákup do Portlandu, Andy sledoval ji i Quentina do Quentinovy patrové pronajaté chaty (novinami nevyhnutelně označené za „hnízdečko lásky“). Parkoval na odbočce, dokud ji Quentin asi za tři hodiny neodvezl ke klubu, kde měla svoje auto.

„Chcete tvrdit tomuto soudu, že jste sledoval svou ženu ve vašem zbrusu novém sedanu značky Plymouth?“ zeptal se ho okresní návladní při křížovém výslechu.

„Na ten večer jsem si vyměnil auto s kamarádem,“ odpověděl Andy a toto chladné přiznání, jak dobře své pátrání naplánoval, mu v očích porotců vůbec neprospělo.

Když vrátil příteli auto a vzal si vlastní, odjel domů. Linda byla v posteli a četla si. Ptal se jí, jak se měla v Portlandu. Odpověděla, že to bylo zábavné, ale neviděla nic, co by se jí líbilo natolik, aby si to koupila. „V tu chvíli jsem to věděl jistě,“ sdělil Andy napjatým divákům. Řekl to stejně chladným, odtažitým hlasem, jakým podal téměř celou svědeckou výpověď.

„V jakém jste byl rozpoložení těch sedmnáct dní od toho dne do dne vraždy?“ zeptal se ho jeho obhájce.

„Cítil jsem velkou bolest,“ odpověděl Andy chladně. A jako člověk, který přeříkává seznam položek na nákup, pak ještě vypověděl, že uvažoval o sebevraždě a došel dokonce tak daleko, že si osmého září koupil v Lewistonu zbraň.

Obhájce ho pak vyzval, aby řekl porotě, co se stalo, když jeho žena odjela na schůzku s Glennem Quentinem v ten večer, kdy došlo k vraždám. Andy to porotcům řekl... a vyvolal v nich ten nejhorší možný dojem.

Znal jsem ho skoro třicet let a můžu vám říct, že to byl ten nejrozvážnější chlap, jakýho jsem kdy znal. Všechno vám říkal jenom po troškách. Když ho něco trápilo, schovával si to pro sebe. Jestli měl někdy v duši temnou noc, jak by to napsal nějakej spisovatel, tak jste to nikdy nepoznali. Byl to týpek, kterej když se rozhodne spáchat sebevraždu, udělá to bez vzkazu na rozloučenou, ale ne dřív, než si dá věci do pořádku. Kdyby na svědecký lavici brečel, kdyby zesílil hlas nebo zaváhal, dokonce i kdyby se rozeřval na toho okresního návladního, kterej mířil do Washingtonu, nevěřím, že by dostal doživotí. A i kdyby dostal, byl by ve čtyřiapadesátým na podmínku venku. Jenže on vypovídal jako magnetofon, jako by říkal porotě: Takhle to je. Berte nebo nechte být. Nechali být.

Řekl, že ten večer se opil, že od čtyřiadvacátýho srpna byl víceméně v lihu pořád a že patří k lidem, který alkohol moc nesnášej. Už jenom tohle samo o sobě by těžko spolkla jakákoliv porota. Porotci si nedokázali představit tohohle chladnýho rozvážnýho mladýho chlapa v dvouřadovým vlněným obleku s vestou, jak je v jednom kuse nalitej kvůli pitomý milostný aférce svý ženy s nějakým maloměstským golfovým profíkem. Já jsem tomu věřil, protože jsem měl možnost poznat Andyho tak, jak ho těch šest ženskejch a šest chlapů v porotě nikdy poznat nemohlo.

Celou dobu, co jsem ho znal, se Andy Dufresne napil čtyřikrát ročně. Každej rok mě vyhledal na dvoře věznice vždycky tejden před svejma narozeninama a pak asi čtrnáct dní před Vánocema. Pokaždý s lahví Jacka Danielse. Koupil ji asi tak, jak si podobný věci kupuje většina vězňů – k otrocký mzdě, kterou vám tu platěj, si přidal trochu z vlastního. Do pětašedesátýho roku tu platili deseticent za hodinu a v pětašedesátým to zvedli na čtvrťák. Moje provize za kořalku byla a je deset procent, takže když si ji přidáte k ceně fajnový whisky jako Black Jack, umíte si asi představit, kolik hodin se musel Andy Dufresne potit ve vězeňský prádelně, aby si moh koupit ty čtyři panáky ročně.

Ráno na svý narozeniny dvacátýho září si dal velkýho panáka a pak dalšího, když se zhaslo. Druhej den dal zbytek lahve mně a já se o ni podělil s dalšíma. Pokud jde o další lahev, z tý si zavdal na Boží hod a pak na Silvestra. Ta pak zase putovala ke mně s pokynem, abych se o ni podělil s ostatníma. Čtyři panáky za rok – to vypil chlap, kterej měl s flaškou tvrdou zkušenost.

Řekl porotě, že ten večer desátýho byl tak opilej, že si z něj pamatuje jen jednotlivý chvilky. Namazal se už odpoledne – „Dal jsem si dvojitou dávku na kuráž,“ vypověděl. To si dal, než se začal zaobírat Lindou.

Když odjela na rande s Quentinem, uvažoval, že si to s nima vyříká. Cestou do jeho chaty se zastavil v klubu na pár rychlejch. Nevzpomíná si, vypověděl, že by řekl barmanovi, že si „zbytek bude moct přečíst v novinách“, nebo že by mu vůbec něco řekl. Pamatoval si, že v Handy-Piku si kupoval pivo, ale ne utěrky. „Proč bych si kupoval utěrky?“ ptal se a jedny noviny napsaly, že tři porotkyně se zachvěly.

Pozdějc, mnohem pozdějc přede mnou uvažoval o tom prodavači, kterej svědčil ve věci těch utěrek, a myslím, že to stojí za zaznamenání. „Řekněme, že když obcházeli svědky, narazili na toho člověka, co mi prodal pivo,“ přemítal jednou Andy na vězeňským dvoře. „To už uplynuly tři dny. Fakta o případu rozmazávaly všechny noviny. Třeba se na něj vrhli, pět nebo šest poldů plus ten všivák z kanceláře vrchního návladního plus zástupce okresního návladního. Paměť je hrozně ošemetná věc, Rede. Mohli začít otázkou ,A není možné, že si koupil čtyři nebo pět utěrek?‘, a tak si prošlapat cestičku. Když chce dostatek lidí, aby si člověk na něco vzpomněl, má to dost silný přesvědčovací účinek.“

S tím jsem souhlasil.

„Ale něco je ještě silnějšího,“ pokračoval Andy v úvahách. „Podle mě je přinejmenším možné, že přesvědčil sám sebe. Měl možnost stát se středem pozornosti. Reportéři mu kladou otázky, jeho fotografie se objevují v novinách... a vrcholem všeho je přirozeně jeho hvězdné vystoupení před soudem. Neříkám, že tu výpověď zfalšoval úmyslně nebo že křivě přísahal. Je docela dobře možné, že by vítězně prošel detektorem lži nebo přísahal na matčino posvátné jméno, že jsem si ty utěrky koupil. Ale stejně... paměť je zatraceně subjektivní věc.

Já vím jen tolik: přestože i můj advokát si myslel, že dobrá polovina mé výpovědi je vylhaná, nikdy nespolkl tu historku s utěrkami. Je šílená sama o sobě. Já byl ožralý jako prase a v tomhle stavu bych sotva uvažoval o tlumení výstřelů. Kdybych to udělal, tak bych pálil jen tak.“

Zahnul na odbočku a zaparkoval tam. Popíjel pivo a kouřil. Sledoval, jak zhasínaj světla v přízemí a jak se pak rozsvěcí jediný světlo nahoře... a po čtvrthodině zhasíná.

Říkal, že ten zbytek si mohl domyslet.

„Pane Dufresne, šel jste pak do domu Glenna Quentina a oba je zabil?“ zeptal se jeho obhájce.

„Ne, nešel,“ odpověděl Andy. Kolem půlnoci začal střízlivět. Cítil taky příznaky kocoviny. Rozhodl se odjet domů, zaspat to a ráno to promyslet zastřízliva.

„Když jsem přijel domů, začal jsem přemýšlet o tom, že nejmoudřejší bude nechat ji odjet do Rena a zařídit tam rozvod.“

„Děkuji, pane Dufresne.“

Okresní návladní vyskočil.

„Rozvedl jste se s ní tím nejrychlejším způsobem, na jaký jste přišel, že? Rozvedl jste se s ní za pomoci osmatřicítky zabalené v utěrkách, že?“

„Ne, pane.“

„Tím myslíte, že jste nejdřív zastřelil Quentina?“

„Tím myslím, že jsem nezastřelil nikoho z nich. Vypil jsem dva kvarty piva a vykouřil spoustu cigaret, jak policie zjistila na té odbočce. Pak jsem odjel domů a šel do postele.“

„Řekl jste porotě, že mezi čtyřiadvacátým srpnem a desátým zářím jste uvažoval o sebevraždě.“

„Ano, pane.“

„Natolik vážně, že jste si koupil revolver.“

„Ano.“

„Dotklo by se vás příliš, pane Dufresne, kdybych vám řekl, že mi nepřipadáte jako sebevražedný typ?“

„Ne,“ řekl Andy, „ale vy na mě nepůsobíte jako příliš vnímavý typ a velice pochybuji, že kdybych skutečně měl sebevražedné úmysly, zrovna vy byste to poznal.“

Po téhle poznámce se v soudní síni rozhostilo napětí, ale u poroty Andy nijak nezabodoval.

„Ten večer desátého září jste s sebou tu osmatřicítku měl?“

„Ne, jak už jsem vypověděl –“

„Jistě,“ usmál se jízlivě okresní návladní. „Hodil jste ji do řeky, že? Do řeky Royal. Odpoledne devátého.“

„Ano, pane.“

„Den před vraždami.“

„Ano, pane.“

„Tak se vám to hodí, že?“

„Ani hodí, ani nehodí. Je to prostě pravda.“

„Slyšel jste patrně výpověď poručíka Minchera.“ Poručík Mincher vedl skupinu, která prohledala úsek řeky pod mostem Pond Road, odkud ji Andy do řeky údajně hodil. Policie ji nenašla.

„Ano, pane. Vy víte, že jsem ji slyšel.“

„Pak jste tedy slyšel, že žádnou zbraň nenašli, přestože ten úsek prohledávali tři dny. To se vám také hodí, že?“

„Příhodnost stranou, je prostě fakt, že tu zbraň nenašli,“ odpověděl Andy chladně. „Rád bych však poukázal na skutečnost, že most je velice blízko ústí řeky do Yarmouthského zálivu. Proud je tam silný, mohl odnést zbraň až do zálivu.“

„A tím pádem nemohlo být provedeno srovnání rýh na kulkách vytažených ze zkrvavělých mrtvol vaší ženy a pana Glenna Quentina s rýhami v hlavni vaší zbraně. Je to tak, že, pane Dufresne?“

„Ano.“

„To se vám také hodí, že?“

V tu chvíli Andy podle záznamů projevil jednu z mála citových reakcí, které si během celých šesti týdnů procesu dovolil. Hořce se pousmál.

„Vzhledem k tomu, že jsem nevinný, pane, a vzhledem k tomu, že pokud jde o vhození zbraně do řeky den před vraždami mluvím pravdu, rozhodně se mi nehodí, že tu zbraň nenašli.“

Okresní návladní ho propíral dva dny. Znovu přečetl svědectví prodavače z Handy-Piku o těch utěrkách. Andy opakoval, že si nevzpomíná, že by je koupil, ale zároveň připustil, že si taky nevzpomíná, že by je nekoupil.

Je pravda, že Andy a Linda Dufresneovi uzavřeli počátkem roku 1947 sdruženou pojistku? Ano, to je pravda. A je pravda, že kdyby byl Andy zproštěn viny, vyplatila by mu pojišťovna padesát tisíc dolarů? Pravda. A není pravda, že do domu Glenna Quentina šel s úmyslem vraždit a že skutečně tu dvojnásobnou vraždu spáchal? Ne, to není pravda. Co si tedy v tom případě myslí, když se neobjevily žádné známky loupeže?

„Nemám si podle čeho utvořit názor,“ řekl Andy tiše.

Porota zasedla k posouzení případu jednoho sněžnýho středečního odpoledne v jednu hodinu. Dvanáct porotců a porotkyň se vrátilo v půl čtvrtý. Soudní sluha říkal, že by se byli vrátili dřív, ale že si ještě zaskočili na dobrý kuřátko k Bentleymu na účet okresu. Přišili mu vinu, a kdyby byl v Maine uzákoněnej trest smrti, tak by si zatančil v křesílku, ještě než by vystrčily hlavičky první krokusy.

Okresní návladní se ho zeptal, co se podle jeho názoru stalo, a Andy se vyhnul odpovědi – ale nějaký tušení měl a já ho z něj jednou pozdě večer v pětapadesátým dostal. Sedm let mi trvalo, než jsem se s Andym propracoval od letmejch pokejvnutí hlavou k poměrně blízkýmu přátelství – i když skutečně jsme se spřátelili až nějak v šedesátým a já věřím, že jsem byl jedinej, kdo se mu takhle přiblížil. Oba jsme měli dlouhý pálky, byli jsme od začátku do konce na stejným bloku, i když jsme měli cely přes půl chodby daleko od sebe.

„Co si myslím?“ zasmál se, ale žádnej humor v tom smíchu nebyl. „Myslím si, že ten večer vzduchem poletovalo strašně moc smůly. Víc, než se v takhle krátkém časovém úseku ještě kdy objeví. Myslím si, že to musel být úplně cizí člověk, který jen projížděl. Možná někdo, kdo píchl pneumatiku, když já už jsem odjel domů. Možná zloděj, možná psychopat. Zabil je, nic víc. A já jsem tady.“

Takhle jednoduchý to bylo. A on byl odsouzenej strávit zbytek života v Shawshanku – nebo aspoň jeho část, když by na to přišlo.

Pět let nato začal chodit před komisi pro podmínečný propuštění, která mu žádost zamítla, i když byl příkladnej vězeň. Dostat propustku ze Shawshanku, když má člověk na vstupence štempl s nápisem vražda je zdlouhavá práce, stejně zdlouhavá, jako když řeka vyhlodává skálu. V komisi je sedm lidí, o dva víc než ve většině státních věznic, a každej z nich je tvrdej, jako byste ho vytáhli z minerálního zřídla. Ty lidi si nekoupíte, neukecáte je, nedojmete je. Pokud jde o tuhle komisi, tak prachy tady nehovořej a ven se nedostane nikdo. V Andyho případě tu hrály roli i jiný důvody... ale ty patřej až do pozdější fáze mýho příběhu.

Byl tam jeden chlápek, kterej měl úlevy za vzorný chování, nějakej Kendricks, a ten se u mě v padesátejch letech dost zadlužil a trvalo mu čtyři roky, než mi to celý splatil. Většinu úroků mi splácel informacema – v mý branži je člověk vyřízenej, když nenajde způsob, jak bejt neustále v obraze. Tenhle Kendricks měl kupříkladu přístup k záznamům, ke kterejm já bych se v životě nedostal, protože musím makat u razičky v tý zatracený dílně na výrobu značek.

Řekl mi, že komise v sedmapadesátým hlasovala 7-0 v neprospěch Andyho, v osmapadesátým 6-1, v devětapadesátým znovu 7-0 a v šedesátým 5-2. Pak už nevím, zato vím, že za dalších šestnáct let byl pořád na cele číslo 14 v pátým bloku. To bylo v pětasedmdesátým a Andymu bylo sedmapadesát. Počítám, že by vyměkli a pustili ho tak kolem třiaosmdesátýho. Daj vám doživotí a tak to taky dopadne – v celkovým výsledku určitě. Možná vás někdy pustěj, ale... poslouchejte: znal jsem jistýho Sherwooda Boltona, a ten měl na cele holuba. Nebyl to žádnej Ptáčník z Alcatrazu{4}, měl jen toho holuba. Pojmenoval ho Jake. Pustil Jakea den před svým vlastním propuštěním a Jake odlít tak svižně, jak jen si moh Sherwood přát. Jenže tejden po tom, co Sherwood opustil naši šťastnou rodinku, mě jeden kamarád zavolal do západního rohu vězeňskýho dvora, kde se obvykle zdržoval Sherwood. Pták tam ležel jako malinkatá hromádka špinavýho prádla. Byl strašně vyhublej. A ten kamarád povídá „Není to Jake, Rede?“ A byl. Ten holub byl úplně tuhej.

Vzpomínám si, jak jsem se poprvé kvůli něčemu setkal s Andym; připadá mi to jako včera. Ale tehdy ještě nechtěl Ritu Hayworthovou, to přišlo až pozdějc. V létě osmačtyřicátýho si přišel pro něco jinýho.

Většinu kšeftů dělám na vězeňským dvoře a u tohodle to nebylo jinak. Náš dvůr je velkej, větší než většina vězeňskejch dvorů. Je to dokonalej čtverec o straně devadesát yardů. Na severní straně je obvodová zeď se strážní věží na každým konci. Stráže maj dalekohledy a brokovnice s krátkou hlavní. V severní zdi je taky hlavní brána. Na jižní straně dvora jsou nákladový rampy. Je jich tam pět. V Shawshanku je v pracovní dny pěkně rušno – přijížděj dodávky, odjížděj dodávky. Máme tu dílnu na výrobu poznávacích značek a velkou prádelnu, která pere nejen pro věznici, ale i pro kitteryskej špitál a eliotský sanatorium. Je tu taky velká autoopravna, kde mechanikové z řad vězňů spravujou vězeňský, státní i městský auta – nemluvě o soukromejch autech šetřílků úředníků... a při nejedný příležitosti i členů komise pro podmínečný propuštění.

Východní stranu dvora rámuje tlustá zeď se spoustou mrňavejch okýnek, za kterou jsou cely pátýho bloku. Na východní straně je administrativní budova a vězeňská nemocnice. V Shawshanku nikdy nebylo tak přecpáno jako ve většině věznic a tenkrát v osmačtyřicátým byl zaplněnej jen ze dvou třetin, ale na dvoře mohlo bejt v kteroukoliv dobu od osmdesáti do sto dvaceti vězňů, který si házeli fotbalovým nebo baseballovým míčem, hráli kostky, kecali a dělali kšefty. V neděli tam bylo nejvíc lidí; v neděli by to tam vypadalo jako na venkově o nějakým svátku... kdyby tam byly nějaký ženský.

A právě v neděli za mnou Andy poprvně přišel. Právě jsem dokončil hovor o nějakým rádiu s Elmorem Armitagem, chlápkem, co mi byl často užitečnej, a přišel ke mně Andy. Samozřejmě jsem věděl, kdo to je; měl pověst snoba a studenýho čumáka. Říkalo se, že umí dělat potíže. Jeden z těch, co to říkali, byl Bogs Diamond, ostrej hoch, kterýho nebylo radno si znepřátelit. Andy byl na cele sám a já už slyšel, že přesně tohle chtěl. Spousta lidí o něm říkala, že mu vlastní hovno nesmrdí stejně jako hovna ostatních. Jenže já nemám zapotřebí poslouchat pomluvy, když si názor můžu udělat sám.

„Ahoj,“ řekl, „já jsem Andy Dufresne.“ Podal mi ruku a já mu jí potřásl. Nebyl z těch, co ztrácej čas společenskejma kecama. „Vyrozuměl jsem, že umíš sehnat spoustu věcí.“

Připustil jsem, že čas od času dokážu určitou věc schrastit.

„A jak to děláš?“ zeptal se Andy.

„Někdy,“ řekl jsem, „mi věci tak nějak přijdou samy pod ruku. Neumím si to vysvětlit. Pokud to není tím, že jsem Ir.“

Tomu se pousmál. „Napadlo mě, jestli bys mi mohl sehnat geologický kladívko.“

„Jak to vypadá a k čemu to chceš?“

Andy se zatvářil překvapeně. „Ty potřebuješ k obchodu motivaci?“

Po těchhle slovech jsem pochopil, jak si vysloužil pověst snoba, chlápka, kterej se naparuje – ale v jeho otázce jsem zároveň vycítil lehkej humor.

„Tak já ti to řeknu,“ odpověděl jsem. „Kdybys chtěl zubní kartáček, na nic bych se tě neptal, jenom bych ti řek cenu. Protože zubní kartáček není nebezpečný zboží.“

„Máš respekt před nebezpečným zbožím?“

„To si piš.“

V tu chvíli k nám letěl starej baseballovej míček a on se bleskurychle otočil a chytil ho ve vzduchu. Byl to pohyb, na kterej by byl hrdej i Frank Malzone. Andy hodil míček tam, odkud přiletěl. Hodil ho rychlým a elegantním švihem zápěstí, ale v tom hodu byl i obrovskej elán. Viděl jsem, že nás jedním okem pozoruje spousta lidí, který si šli zdánlivě za svým. Možná nás pozorovali i strážci na věžích. Nechci se vytahovat, ale v každý věznici jsou trestanci, který maj svou váhu, tak čtyři pět v malý, dva nebo tři tucty ve velký. V Shawshanku jsem byl jedním z nich a měl jsem za to, že Andy Dufresne k nim časem bude rozhodně patřit taky. On to zřejmě taky věděl, ale nepodbízel se mi ani mi nemazal med kolem huby a já si ho za to vážil.

„Tak dobře, řeknu ti, jak to vypadá a k čemu to chci. Geologické kladívko vypadá jako miniaturní krumpáč – asi takhle dlouhý.“ Roztáhl ruce asi stopu od sebe a já si poprvé všiml, jak má udržovaný nehty. „Na jednom konci má ostrou špičku a na druhém konci plochou hlavu. Chci ho, protože mám rád kameny.“

„Kameny,“ řekl jsem.

„Dřepni si na chvilku.“

Poslechl jsem ho. Skrčili jsme se na bobek jako Indiáni. Andy vzal hrst hlíny ze dvora a začal ji prosívat v rukou, až se sypala v jemném obláčku. V dlaních mu zůstaly kamínky, jeden nebo dva lesklý, ostatní mdlý a obyčejný. Jeden z těch mdlejch byl křemen, ale byl mdlej jen do chvíle, dokud jste ho neočistili. Pak měl nádhernej mlíčnej lesk. Andy ho očistil a hodil mi ho. Já jsem ho chytil a pojmenoval.

„Jasně, že je to křemen,“ řekl. „A podívej. Slída. Břidlice. Zvětralá žula. Tady je kus vrstveného vápence z doby, kdy tu kopali základy do svahu.“ Odhodil kamínky a oprášil si ruce. „Já jsem blázen do kamenů. Nebo jsem aspoň byl, ve starém životě. A v omezeném měřítku bych se jím rád zase stal.“

„Nedělní geologický expedice na dvůr?“ zeptal jsem se a vstal jsem. Byla to hloupost, ale přesto... při pohledu na ten křemínek mi trochu poskočilo srdce. Nevím přesně proč, snad pro tu spojitost s vnějším světem. Na takový věci člověk na vězeňským dvoře obvykle nemyslí. Křemen je něco, co vylovíte z divokýho potůčku.

„Lepší nedělní expedice tady než vůbec žádné nedělní expedice,“ řekl.

„Věcí jako geologický kladívko bys mohl někoho vzít po hlavě.“

„Nemám tu žádné nepřátele,“ řekl tiše.

„Ne?“ usmál jsem se. „Tak chvíli počkej.“

„Pokud budou potíže, dokážu je zvládnout i bez geologického kladívka.“

„Třeba se chceš pokusit utýct. Podkopat se pod zdí. Protože jestli ti jde o tohle –“

Zdvořile se zasmál. Když jsem za tři neděle uviděl geologický kladívko, pochopil jsem proč.

„Hele,“ řekl jsem mu, „jestli tě s tím někdo uvidí, tak ti to vezmou. I kdyby tě viděli se lžící, tak ti ji vezmou. Co chceš dělat, sednout si tady na dvůr a začít kopat?“

„Ne, myslím, že si dokážu poradit mnohem líp.“

Přikývl jsem. Do toho už mi skutečně nic nebylo. Lidi využívaj mejch služeb k tomu, abych jim něco sehnal. Je už jen jejich věc, jestli si to dokážou udržet nebo ne.

„Kolik taková věc stojí?“ zeptal jsem se. Začal se mi líbit jeho tichej odtažitej styl. Když člověk stráví deset rušnejch let jako já tehdy, můžou ho řvouni a tlučhubové a bengálisti začít strašlivě unavovat. Jo, myslím, že můžu klidně přiznat, že se mi Andy líbil od samýho začátku.

„Osm dolarů v každém specializovaném obchodě,“ řekl, „ale chápu, že ve své branži pracuješ s provizí –“

„Běžná provize je deset procent, ale u nebezpečnejch předmětů musím jít vejš. Na sehnání takovýho udělátka, o jakým mluvíš, potřebuju trochu víc husího sádla, abych roztočil kola. Řekněme deset dolarů.“

„Deset beru.“

Podíval jsem se na něj a pousmál se. „A máš těch deset dolarů?“

„Jistě,“ řekl tiše.

Mnohem pozdějc jsem zjistil, že má víc než pět set. Ty si přinesl s sebou. Když se zapíšete do tohodle hotelu, jeden z pikolíků je povinnej vás ohnout a prohlídnout vám větrák, ale abych to moc nerozmazával, chlap, kterej je umanutej, může propašovat poměrně velký věci, když je uloží dost hluboko – tak hluboko, aby byly z dohledu, pokud ovšem pikolík zrovna nemá náladu vzít si na průzkum gumový rukavice.

„To je dobře,“ řekl jsem. „Měl bys vědět, co tě čeká, když tě chytěj s tím, co ti seženu.“

„To bych asi měl,“ řekl a podle nepatrnýho záblesku v jeho šedejch očích jsem poznal, že ví přesně, co chci říct. To mu tam bleskl ten jeho zvláštní ironickej humor.

„Když tě chytnou, řekneš, žes to našel. To je asi tak všechno. Na tři nebo čtyři tejdny tě šoupnou do díry... navíc samozřejmě přijdeš o svou hračku a budeš mít černej puntík v záznamech. Když jim řekneš mý jméno, už spolu nikdy žádnej kšeft neuděláme. Nejvejš tak tkaničky do bot nebo pytlík tabáku. Navíc na tebe pošlu pár chlápků, aby tě srovnali. Nesnáším násilí, ale chápeš mou pozici. Nemůžu si dovolit, aby se o mně rozneslo, že se o sebe nedokážu postarat. To by mě oddělalo.“

„Jistě, to si dokážu představit. Chápu to a nemusíš se bát.“

„Já se nikdy nebojím,“ řekl jsem. „Tady si to nemůžu dovolit.“

Přikývl a odešel. Za tři dny se ke mně připojil na dvoře, když měli v prádelně přestávku. Nepromluvil, ani se na mě nepodíval, jen mi obratně jako kouzelník při karetním triku vtiskl do ruky obrázek ctihodnýho Alexandera Hamiltona. Patřil k lidem, který se rychle přizpůsoběj. Sehnal jsem mu geologický kladívko. Jednu noc jsem ho měl na svý cele a vypadalo přesně tak, jak mi ho popsal. Nebyl to žádnej nástroj vhodnej k útěku (říkal jsem si, že s tímhle kladívkem by člověku trvalo asi šest set let, než by se prokopal skrz zeď), ale pořád jsem měl pochybnosti. Kdyby to někomu zaťal do hlavy, tak ten už rozhodně Fibber McGee a Molly v rádiu neuslyší. A Andy už začal mít potíže se sestřičkama. Doufal jsem, že to kladívko nechce na ně.

Nakonec jsem uvěřil svýmu úsudku. Brzo ráno, dvacet minut před budíčkem, jsem geologický kladívko a karton camelek předal Erniemu, kterej v pátým bloku zametal chodby, než ho v šestapadesátým pustili. Ten si to beze slova strčil pod halenu a já to kladívko viděl až po devatenácti letech, a to už z něj skoro nic nezbejvalo.

Další neděli ke mně Andy znovu přišel na vězeňským dvoře. Ten den na něj nebyl moc hezkej pohled, to vám můžu říct. Spodní ret měl tak nateklej, že vypadal jako grilovací klobása, pravý oko měl kvůli otoku napůl přivřený a přes jednu tvář se mu táhl škrábanec od valchy. Měl sice problémy se sestřičkama, ale nikdy se o nich nezmiňoval. „Díky za ten nástroj,“ řekl a vzdálil se.

Se zájmem jsem ho pozoroval. Udělal pár kroků, uviděl něco na zemi, sehnul se a sebral to. Byl to kamínek. Vězeňský hadry, kromě těch, co nosej mechanici do práce, nemaj žádný kapsy, jenže to se dá vždycky obejít. Kamínek zmizel v Andyho rukávu a nevypadl. To jsem obdivoval... stejně jako jeho. I přes problémy, který měl, dokázal žít vlastní život. Tisíc dalších to neumí nebo nechce nebo nemůže a spousta z nich ani není ve vězení. A taky jsem si všiml, že i když jeho obličej vypadal, jako by ho přejela sekačka, ruce měl pořád upravený a čistý, nehty vzorně udržovaný.

Příštího půl roku jsem ho moc nevídal; Andy trávil spoustu času o samotě.

Pár slov o sestřičkách.

Ve spoustě věznic se jim říká tetičky nebo vězeňský zuzanky, v poslední době je v módě říkat jim bukvice. V Shawshanku to byly vždycky sestřičky. Nevím sice proč, ale na pojmenování nijak nezáleží. Dneska už většinu lidí nepřekvapí, že za vězeňskejma zdma bují homosexualita – možná kromě mlíčňáků, který maj tu smůlu, že jsou mladý, štíhlý, hezký a neopotřebovaný – ale homosexualita, stejně jako sex mezi chlapem a ženskou, má spoustu podob. Některej chlap nemůže bez sexu vydržet a přimkne se k jinýmu chlapovi, aby nezešílel. Tak se utvoří svazek dvou v podstatě heterosexuálních chlapů, i když mě někdy napadá, jestli budou tak heterosexuální, jak si o sobě mysleli, až se vrátěj domů ke svejm manželkám a holkám.

Pak jsou taky chlapi, který se v base „obrátěj“. V současný hantýrce „zteplaj“ nebo „zrůžověj“. Většinou, ale ne vždycky, hrajou ženskou roli a o jejich přízeň se divoce soupeří.

A pak jsou tu sestřičky.

Ve vězeňský společnosti představujou asi to, co představujou ve společnosti venku sexuální násilníci. Maj obvykle velký pálky za brutální zločiny. Jejich oběť je mladá, slabá a nezkušená... nebo, jako v případě Andyho Dufresnea, slabě vyhlížející. Jejich lovištěm bejvaj sprchy, úzký tunelovitý prostory za pračkama v prádelně, někdy vězeňská nemocnice. Při nejedný příležitosti došlo k znásilnění v malý promítací kabině za hledištěm. To, co si sestřičky často vynucujou silou, by mohly mít i tak, kdyby to tak chtěly; ty „obrácený“ maj obvykle zálibu v jedný nebo druhý sestřičce, stejně jako mladý holky ve svejch Sinatrech a Presleyích a Redfordech. Jenže pro sestřičky je vždycky potěšením vzít si to násilím... a řekl bych, že vždycky bude.

Protože byl Andy malej a dobře vypadal (a možná taky kvůli tomu sebeovládání, který jsem u něj obdivoval), jely po něm sestřičky ode dne, kdy přišel. Kdyby tohle byla nějaká pohádka, řekl bych vám, že Andy statečně bojoval tak dlouho, dokud ho sestřičky nenechaly na pokoji. Přál bych si, abych to mohl říct, ale nemůžu. Vězení není žádnej pohádkovej svět.

Poprvé ho vyzkoušely necelý tři dny po tom, co se stal členem naší šťastný shawshanský rodinky. Tentokrát šlo jen o poplácávání a lechtání, jak jsem vyrozuměl. Rádi si vás odhadnou, než na vás doopravdy vystartujou, jako šakalové, který zjišťujou, jestli je kořist tak slabá a zmrzačená, jak vypadá.

Andy se ohnal a natrhl pysk velký ramenatý sestřičce, která se jmenovala Bogs Diamond – ani po těch letech nikdo neví, kde se to stalo. Než to mohlo zajít dál, zasáhl bachař, ale Bogs Andymu slíbil, že ho dostane – a dostal.

Podruhý to bylo za pračkama v prádelně. V tý ouzký prašný uličce se toho za ty léta stalo hodně; bachaři o tom věděj a nechávaj to bejt. Je tam příšeří a všude se povalujou pytle s pracím a bělicím práškem, sudy s hexlitem, kterej je neškodnej jako sůl, pokud máte suchý ruce, ale nebezpečnej jako kyselina z baterie, když je máte mokrý. Bachaři tam choděj neradi. Není tam prostor k manévrování a jedna z prvních věcí, který je učej, když nastoupěj do takovýhle věznice, je nedostat se nikdy mezi vězně v místech, kde nejde ustoupit.

Bogs tam ten den nebyl, ale Henley Backus, kterej vedl prádelnu od dvaadvacátýho roku, mi řekl, že tam byli čtyři jeho kámoši. Andy je chvíli držel v šachu kyblíkem s hexlitem, když jim vyhrožoval, že jim ho hodí do očí, jestli se přiblížej, ale zakopl, když pozadu obcházel hromadu pracovních kalhot. To jim stačilo. V tu ránu byli na něm.

Myslím, že výraz hromadný znásilnění se z generace na generaci nemění. Tak přesně tohle mu udělaly ty čtyři sestřičky. Ohnuli ho přes skříňku na nářadí a jeden mu držel u spánku šroubovák, zatímco ostatní se na něm střídali. Trochu vás to natrhne, ale ne moc – mluvím z vlastní zkušenosti, ptáte se? – přál bych si, aby to tak nebylo. Chvíli krvácíte. Když nechcete, aby se vás nějakej šašek ptal, jestli jste začali menstruovat, tak si pod prádlo nacpete toaletní papír a počkáte, až to přejde. Ono se to skutečně podobá menstruačnímu krvácení; dva, možná tři dny to teče tenkým pramínkem a pak to přestane. Nedojde k žádný úhoně, pokud vám neudělaj něco ještě nepřirozenějšího. Myslím k žádný fyzický úhoně – ale znásilnění je znásilnění a nakonec se stejně na sebe musíte podívat do zrcadla a rozhodnout se, co se sebou udělat.

Andy si to prožil osaměle, stejně jako všechno ostatní tehdy. Musel dospět ke stejnýmu závěru jako ostatní před ním, tedy že jsou jen dva způsoby jednání se sestřičkama: bojovat s nima a schytat to, nebo to jenom schytat.

Rozhodl se bojovat. Když na něj tejden po incidentu v prádelně vyrukoval Bogs a jeho dva kámoši („Slyšel jsem, že jsi zlobil,“ řekl Bogs podle Ernieho, kterej byl nablízku), Andy se do nich pustil. Zlomil nos jistýmu Roosterovi MacBrideovi, břichatýmu farmářovi, kterej seděl za to, že ubil nevlastní dceru k smrti. Rád dodávám, že Rooster ve vězení umřel.

Pak se na něm vystřídali, všichni tři. Když skončili, Rooster a ten druhej chlápek – mohl to bejt Pete Verness, ale nejsem si úplně jistej – donutili Andyho kleknout. Bogs Diamond se postavil před něj. Měl tenkrát břitvu s perleťovou rukojetí, na který bylo po obou stranách vyryto Diamondova perla. Otevřel ji a řekl „Já si teď otevřu poklopec, pane, a ty spolkneš, co ti dám spolknout. A až spolkneš moje, spolkneš i Roosterovo. Myslím, žes mu zlomil nos, takže bys mu za to měl zaplatit.“

„O to, co mi strčíš do pusy, rozhodně přijdeš.“

Bogs se na Andyho podíval jako na šílence, říkal Ernie.

„Ne,“ řekl Andymu důrazně jako blbýmu dítěti. „Ty nerozumíš tomu, co říkám. Když něco takovýho uděláš, vrazím ti osm palců týhle oceli do ucha. Chápeš to?“

„Já jsem ti rozuměl, ale myslím, že tys nerozuměl mně. To, co mi strčíš do pusy, ti ukousnu. Asi mi můžeš vrazit tu břitvu do mozku, ale měl bys vědět, že náhlé poranění mozku způsobuje, že se oběť zároveň pomočí, pokálí... a stiskne zuby.“

Podíval se na Bogse s tím svým náznakem úsměvu, říkal Ernie, jako by s ním ty tři probírali akcie a dluhopisy, a ne mu tvrdě vyhrožovali. Jako by měl na sobě ten svůj bankéřskej oblek s vestou, a ne klečel na špinavý podlaze kamrlíku s košťatama s kalhotama u kotníků, a ještě mu po vnitřní straně stehen stýkala ve stružkách krev.

„Ve skutečnosti někdy dochází k tomu,“ pokračoval Andy, „že oběť stiskne čelisti tak silně, že jí je musí rozevřít páčidlem.“

Bogs ten večer na konci února v osmačtyřicátým Andymu nic do pusy nestrčil, stejně jako Rooster MacBride, a pokud vím, tak ani nikdy nikdo jinej. Ty tři pak skoro ubili Andyho k smrti a všichni čtyři skončili v díře. Andy a Rooster MacBride tam putovali rovnou z nemocnice.

Kolikrát ho tahle partička takhle dostala? Nevím. Myslím, že Roostera brzo přešla chuť – to se občas stane, když má někdo měsíc nos ve fixačních dlahách – a Bogse Diamonda to léto nečekaně přeložili.

Bylo to zvláštní. Bogse našli jednou ráno začátkem června v jeho cele šeredně zmlácenýho, když se nedostavil k předsnídaňovýmu počítání duší. Neřekl, kdo mu to udělal nebo jak se k němu dostali, ale v mý branži musím vědět, že bachař za prachy sežene skoro všechno, kromě zbraně pro vězně. Tehdy neměli velký platy a nemaj je ani teď. A tehdy taky neexistoval žádnej elektronickej zamykací systém, žádnej uzavřenej televizní obvod, žádný chytrý spínače, který by hlídaly celou věznici. V osmačtyřicátým měl každej blok cel svýho žalářníka, kterej se dal snadno podplatit, aby někoho – možná i dva tři chlapy – pustil do bloku a samozřejmě i do Diamondový cely.

Takováhle služba stála pochopitelně fůru peněz. Ale ne podle venkovních měřítek, to ne. Vězeňská ekonomika má skromnější měřítka. Když tu člověk chvíli je, dolar v ruce mu připadá jako dvacka venku. Podle mýho odhadu to někoho stálo hezkejch pár drobnejch – řekněme patnáct pro žalářníka a tak dva tři dolary pro chlapce z bicího komanda.

Neříkám, že to byl Andy Dufresne, ale vím, že si s sebou přinesl pět set dolarů, když přišel, a že v normálním světě byl bankéř – chlápek, kterej rozumí líp než kdokoliv jinej způsobům, jakejma se prachy proměňujou v moc.

A taky vím tohle: po tom vejprasku – tři zlomený žebra, monokl pod okem, naražená páteř a vymknutej kyčelní kloub – nechal Bogs Diamond Andyho na pokoji. Vlastně nechal na pokoji všechny. Byl jako letní vítr – hrozil, ale nedělal škody. Vlastně by se dalo říct, že se z něj stala „krotká sestřička“.

To byl konec Bogse Diamonda, chlápka, kterej mohl nakonec Andyho klidně zabít, kdyby Andy neudělal preventivní opatření (pokud to byl on, kdo opatření udělal). Ale to ještě nebyl konec Andyho potíží se sestřičkama. Chvíli mu daly pokoj, ale pak to začalo znovu, i když ne tak tvrdě a ne tak často. Šakalové milujou snadnou kořist a kolem byla spoustu snadnějších úlovků než Andy Dufresne.

Pamatuju si to, že s nima pořád bojoval. Nejspíš věděl, že kdyby se třeba jen jednou vzdal bez boje, mnohem snadnějc by se pak vzdal bez boje i příště. A tak se Andy jednou za čas objevil s modřinama v obličeji a šest nebo osm měsíců po Diamondovým vejprasku měl dva zlomený prsty. A ano – někdy koncem devětačtyřicátýho skončil v nemocnici s přeraženou lícní kostí, což byl patrně následek svižnýho úderu trubkou, která měla konec obalenej flanelem. Andy se nikdy nevzdal bez boje a následkem toho vždycky skončil v díře. Jenže samotka podle mě Andymu nevadila tolik jako některejm chlapům. Uměl bejt sám.

Sestřičky pro něj byly něco, čemu se uzpůsobil – a pak, v padesátým roce, to skoro přestalo. Jenže k tomu se ve svým příběhu časem ještě dostanu.

Jednou na podzim osmačtyřicátýho mě ráno Andy vyhledal na vězeňským dvoře a zeptal se mě, jestli bych mu nemoh opatřit půl tuctu šutrhadrů.

„Co to sakra je?“ zeptal jsem se.

Vysvětlil mi, že tak tomu říkají jen zasvěcenci; jsou to vlastně lešticí a brusný hadry o velikosti utěrek. Jsou pořádně vypolstrovaný a maj hladkou a hrubou stranu – ta hladká je jako jemnej šmirgl, ta hrubá skoro jako ocelová drátěnka (těch měl Andy celou krabici ve svý cele, ale neměl je ode mě – zřejmě si je opatřil v prádelně).

Řekl jsem mu, že podle mě tenhle kšeft nebude žádnej problém, a nakonec jsem mu je sehnal v tom samým obchodě, kde jsem předtím koupil geologický kladívko. Tentokrát jsem Andymu účtoval obvyklejch deset procent, žádnou další přirážku. Na polstrovanejch hadrech o rozměrech sedm na sedm palců jsem neviděl nic nebezpečnýho.

Asi pět měsíců nato mě Andy požádal, jestli bych mu nemoh sehnat Ritu Hayworthovou. Tenhle rozhovor se odehrál v hledišti kina během promítání. Dneska promítaj filmy jednou dvakrát do tejdne, ale tenkrát to bylo jednou za měsíc. Filmy maj obvykle nějaký morálně povznášející poselství a tenhle, Ztracenej víkend, nebyl žádnou výjimkou. Vyplývalo z něj poučení, že chlastat je nebezpečný. V tom jsme mohli najít jistou útěchu.

Andy musel manévrovat, aby se dostal vedle mě, a asi v polovině filmu se ke mně trochu naklonil a zeptal se, jestli bych mu nemoh sehnat Ritu Hayworthovou. Popravdě řečeno mě to trochu pobavilo. Obvykle byl chladnej, klidnej a soustředěnej, ale ten večer byl nepokojnej, skoro zmatenej, jako by po mně chtěl, abych mu sehnal fůru cigár nebo takový to udělátko lemovaný ovčí kůží, který má „zvýšit vaše osamělé potěšení“, jak to píšou v časopisech. Připadal mi přetlakovanej, jako by mu měl každou chvíli bouchnout kotel.

„Já ti ji seženu,“ řekl jsem. „Žádnej strach, buď v klidu. Chceš velkou nebo malou?“ V tu dobu byla Rita Hayworthová moje nejlepší holka (ještě před pár lety to byla Betty Grableová) a dělali ji ve dvou velikostech. Za dolar jste mohli mít malou Ritu, za dva padesát velkou Ritu, metr dvacet vysokou krásnou ženskou.

„Velkou,“ řekl, aniž se na mě podíval. Říkám vám, ten večer nebyl ve svý kůži. Červenal se jako kluk, kterej se snaží dostat do hospody na průkaz staršího bráchy. „Seženeš ji?“

„Uklidni se, určitě. Nic není snadnějšího.“

Obecenstvo tleskalo a pískalo, když se štěnice vrhaly ze stěn na Raye Millanda, kterej měl ošklivý delirium tremens.

„Za jak dlouho?“

„Za tejden, možná ani ne.“

„Tak dobře.“ Z jeho hlasu jsem ale vycítil zklamání, jako by doufal, že jednu Ritu mám nacpanou v nohavici. „Za kolik?“

Udal jsem mu velkoobchodní cenu. Mohl jsem si dovolit dát mu tohle bez provize; byl to dobrej zákazník, i přes to kladívko a hadry. A navíc to byl dobrej kluk – při nejedný příležitosti, kdy měl potíže s Bogsem, Roosterem a ostatníma, jsem přemejšlel, za jak dlouho tím kladívkem někomu rozbije bednu.

Plakáty tvořej značnej objem mejch kšeftů, hned po chlastu a cigárech, a obvykle o chlup předstihujou i tabák smíchanej s marjánkou. V šedesátejch letech se tenhle obchod značně rozrostl; spousta chlapů chtěla fajnový muzikanty, jako je Jimi Hendrix nebo Bob Dylan, nebo ten plakát na Bezstarostnou jízdu. Většinou ale žádali holky; jednu pěknou holku za druhou.

Několik dní po našem rozhovoru s Andym mi prádelní řidič, s kterým jsem kšeftoval, přivezl přes šedesát plakátů, většinou Rity Hayworthový. Možná si tu fotku pamatujete; já rozhodně jo. Rita je oblečená – trochu – do plavek, jednu ruku za hlavou, oči přivřený, ty svý plný vzdorovitý rudý rty pootevřený. Byl tam nápis Rita Hayworthová, ale stejně dobře tam mohlo stát Rujná žena.

Vedení věznice o černým trhu ví, abyste se tomu nedivili. Jistěže ví. O mým byznysu toho ví nejspíš tolik co já sám. Jsou s tím smířený, protože věznice je jako velkej tlakovej hrnec, kde se občas musej popustit ventily, aby uteklo trochu páry. Čas od času udělaj šťáru a já za ty léta seděl asi třikrát v díře, ale pokud jde o něco takovýho, jako jsou plakáty, tak přimhouřej oko. Žít a nechat žít. Takže když se u někoho v cele objevila velká Rita Hayworthová, předstíralo se, že přišla poštou od kamarádů nebo příbuznejch. Balíčky od kamarádů nebo příbuznejch se samozřejmě otvíraj a jejich obsah se kontroluje a zapisuje, ale kdo by hledal ve starejch záznamech něco tak neškodnýho, jako je plakát Rity Hayworthový nebo Avy Gardnerový? V takovýmhle papiňáku se naučíte žít a nechat žít, jinak vám někdo vyřízne nad ohryzkem zbrusu novou hubu. Určitý věci se naučíte tolerovat.

Byl to zase Ernie, kdo přenesl plakát z mý cely číslo šest do Andyho čtrnáctky. A byl to taky Ernie, kterej mi přinesl zpátky vzkaz psanej Andyho pečlivým rukopisem. Bylo to jediný slovo: „Dík.“

O chvilku pozdějc, když jsme odcházeli v zástupu na snídani, jsem nahlídl do jeho cely, kde už nad kavalcem visela Rita v celý svý plavkový nádheře, jednu ruku za hlavou, přivřený oči, měkký saténový rty pootevřený. Měl ji nad kavalcem, kde si ji moh prohlížet i po zhasnutí ve světle obloukovejch lamp, který sem pronikalo z vězeňskýho dvora.

V ranním slunci jí ale obličej hyzdily temný jizvy – stíny mříží z jeho jedinýho malýho okýnka.

A teď vám budu vyprávět, co se stalo v polovině května padesátýho roku a co ukončilo Andyho tříletý šarvátky se sestřičkama. Byla to taky náhoda, co ho dostalo z prádelny do knihovny, kde pak pracoval, dokud letos neopustil naši šťastnou rodinku.

Možná jste si všimli, kolik toho, co jsem vám už napovídal, znám jenom z doslechu – někdo něco viděl a řekl mi to a já to říkám vám. V některejch případech jsem skutečnost značně zjednodušil a předával jsem (nebo budu předávat) informace z čtvrtý pátý ruky. Tak to tady prostě chodí. Ty pověsti zněj velice věrohodně a musíte je využít, jestli chcete zůstat v obraze. Samozřejmě musíte umět oddělit zrnka pravdy od plev lží, pomluv a polopravd, dotvářenejch přáním informátora.

Mohlo vás taky napadnout, že popisuju někoho, kdo je víc legenda než člověk, a já musím souhlasit, že je na tom něco pravdy. Nám, co jsme tu nadlouho a co známe Andyho celý léta, připadal trochu přízračnej, skoro magickej, jestli mi rozumíte. Jak jsem vám vyprávěl, že odmítl vykouřit Bogse Diamonda, tak to je součást toho mýtu, stejně jako to, jak bojoval se sestřičkama a jak dostal práci v knihovně... i když tady je jeden důležitej rozdíl: u tohodle jsem byl a viděl jsem, co se stalo, a přísahám na jméno svý matky, že je to pravda. Přísaha od usvědčenýho vraha asi za moc nestojí, ale věřte mi: já nelžu.

Měl jsem tehdy s Andym dobrý vztahy. Ten kluk mě fascinoval. Když se dívám zpět na tu epizodu s plakátem, zjišťuju, že jsem vám zapomněl říct jednu věc, kterou bych vám možná říct měl. Pět neděl po tom, co si pověsil Ritu (to už jsem na plakát úplně zapomněl, měl jsem jiný kšefty), mi Ernie prostrčil mřížema cely malou bílou krabičku.

„Od Dufresnea,“ řekl tiše a jako vždycky mě šťouchl násadou smetáku.

„Dík, Ernie,“ podal jsem mu půl balíčku camelek. Přemejšlel jsem, co to k čertu asi je, a otevřel jsem víčko. Uvnitř bylo spoustu bílý vaty a pod ní...

Zíral jsem na ně strašně dlouho. Pár minut jsem myslel, že se jich vůbec neodvážím dotknout, jak byly nádherný. V lapáku je donebevolající nedostatek hezkejch věcí a nejhorší na tom je, že spoustě chlapů zřejmě vůbec nechyběj.

V tý krabičce byly dva kousky křemene, oba pečlivě vyleštěný. Byly zbroušený tak, že vypadaly jako kousky naplavenýho dřeva. Měly v sobě jiskřičky pyritu, který zářily jako zlatý zrnka. Kdyby nebyly tak těžký, mohly z nich bejt krásný manžetový knoflíčky – tak si byly podobný.

Kolik asi práce bylo uložený v těch dvou kouskách křemene? Hodiny a hodiny po zhasnutí, to jsem věděl. Nejdřív osekávání a tvarování, pak skoro nekonečný leštění těma speciálníma hadrama. Při pohledu na ně jsem cítil teplo, jaký cítí chlap nebo ženská, když se kouká na něco krásnýho, co někdo vytvořil – tímhle se podle mě skutečně odlišujeme od zvířat – ale cítil jsem ještě něco jinýho. Úžas nad jeho neuvěřitelnou vytrvalostí, i když až pozdějc jsem poznal, že Andy Dufresne umí bejt vytrvalej ještě mnohem a mnohem víc.

V květnu padesátýho roku vedení usoudilo, že střecha dílny na značky potřebuje novej térovej nátěr. Chtěli to udělat, než začnou horka, a tak na tu práci sháněli dobrovolníky. Měla trvat asi tejden. Přihlásilo se víc než sedmdesát chlapů, protože šlo o práci venku, a na tu je květen zatraceně příjemnej měsíc. Z čepice vytáhli devět nebo deset jmen, mezi kterejma bylo i moje a Andyho.

Následující tejden nás vyváděli na vězeňskej dvůr hned po snídani – dva bachaři vpředu, dva vzadu plus všichni strážný na věžích, který nás bedlivě sledovali polníma dalekohledama.

Při těchhle ranních pochodech nesli čtyři z nás dlouhej výsuvnej žebřík – vždycky mě pobavilo, jak mu Dickie Betts, kterej to většinou odskákal, říkal vyplazovací – a ty ho pak opřeli o stěnu toho nízkýho baráku s plochou střechou. Pak jsme udělali řetěz a začali si podávat horký kyblíky s dehtem až na střechu. Kdyby na sebe člověk ten sajrajt vylil, bude tancovat celou cestu do špitálu.

Střídalo se u nás šest bachařů, vybranejch na základě služebního postavení. Bylo to pro ně skoro jako tejdenní dovolená, protože místo aby se potili v prádelně nebo v dílně na značky nebo postávali nad bandou trestanců, který někde klestili roští, užívali si májovýho počasí na sluníčku, seděli si opřený o nízkej parapet a kecali.

Navíc nás nemuseli sledovat ani jedním okem, protože stanoviště stráže na jižní zdi bylo tak blízko, že na nás strážný mohli klidně plivat, kdyby chtěli. Kdyby někdo z týhle party udělal nějakej podezřelej pohyb, byl by do čtyř vteřin prošitej pětačtyřicítkou. Takže bachaři si tam v pohodě seděli a dávali si voraz. Pár kartonků pivka v drceným ledu a byli pánové tvorstva.

Jeden z nich byl nějakej Byron Hadley a v tom padesátým roce byl v Shawshanku dýl než já, vlastně už tu přežil dva správce věznice. Principál tohodle divadla v padesátým roce byl jistej George Dunahy, pedantickej typickej místní rodák, kterej vystudoval práva se specializací na vězeňství. Pokud vím, tak rádi ho měli asi jen ty, který ho jmenovali. Slyšel jsem, že ho zajímaj jen tři věci: sbírání statistik pro knihu (kterou pak vydalo malý novoanglický nakladatelství Light Side Press a kterýmu za to nejspíš musel ještě zaplatit), kdo vyhraje vězeňskej turnaj v baseballu, kterej se pořádal vždycky v září, a znovuzavedení trestu smrti v Maine. George Dunahy byl horlivej zastánce trestu smrti. Ve třiapadesátým ho vyhodili, když vyšlo najevo, že zneužíval vězeňskou autoopravnu k levnejm službám veřejnosti a o zisk se dělil s Byronem Hadleym a Gregem Stammasem. Hadley a Stammas se z toho vyvlíkli – byli to zkušený borci, pokud jde o krytí vlastních prdelí – ale Dunahy šel. Nikomu ho nebylo líto, ale nikdo taky nebyl moc rád, když to za něj vzal Greg Stammas. Byl to malej zarputilej a tvrdej chlápek s těma nejstudenějšíma hnědejma očima, jaký jste kdy viděli. Pořád se tak divně šklebil, jako když se mu chce na záchod, ale nemůže. Za jeho správcování bylo v Shawshanku plno brutality, a i když na to nemám žádnej důkaz, myslím, že v křoví za východní zdí se odehrálo hezkejch pár půlnočních pohřbů. Dunahy byl špatnej, ale Greg Stammas byl nelidskej, podlej, chladnokrevnej parchant.

A kamarádil s Byronem Hadleym. George Dunahy byl jako správce věznice pouhá figurka; ve skutečnosti ji řídil Stammas a jeho prostřednictvím Hadley.

Hadley byl vysokej pomalej chlápek s řídkejma zrzavejma vlasama. Na sluníčku se snadno spálil a mluvil hlasitě, a když člověk nebyl tak rychlej, aby to Hadleymu vyhovovalo, přetáhl ho pendrekem. Toho dne – byl to třetí den naší práce na střeše – se bavil s dalším bachařem, Mertem Entwhistlem.

Hadley dostal nějakou úžasně dobrou zprávu, a tak si musel postěžovat. To byl přesně jeho styl – byl to nevděčnej všivák, kterej neměl pro nikoho dobrý slovo a byl přesvědčenej, že celej svět je proti němu. Svět mu zkazil nejlepší léta života a svět bude víc než šťastnej, když mu zkazí i ten zbytek. Poznal jsem bachaře, který byli skoro svatý, a já si myslím, že vím proč – byli totiž schopný vidět rozdíl mezi vlastníma životama, jakkoliv ubohejma a upachtěnejma, a životama chlapů, nad kterejma za státní peníze bděli. Tyhle bachaři jsou schopný srovnání. Ty ostatní toho schopný nejsou, nebo srovnávat nechtěj.

Pro Byrona Hadleyho žádný srovnávání neexistovalo. V pohodě a klidu se vyhříval na teplým májovým sluníčku a hledal si záminku k bědování, zatímco kousek od něj makalo, potilo se a o velký kýble s bublajícím dehtem si pálilo ruce pár chlapů, který byli běžně zvyklí na takovou rachotu, že tohle jim připadalo jako voraz. Možná si vzpomenete na tu starou otázku, kdy se podle odpovědi dá určit váš postoj k životu. Pro Byrona Hadleyho byla ta sklenice vždycky poloprázdná. Vždycky a navždycky, amen. Když jste mu dali sklenici chladnýho cideru, hned pomyslel na ocet. Když jste mu řekli, že jeho manželka je mu naprosto věrná, odpověděl, že je to jen proto, že je tak strašně ošklivá.

A tak tam seděl a kecal s Mertem Entwhistlem tak hlasitě, že jsme to všichni slyšeli. Široký bílý čelo už mu začínalo rudnout ze sluníčka. Jednou rukou se opíral o nízkej parapet, kterej lemoval střechu, druhou měl položenou na pažbě svý osmatřicítky.

A tak jsme si tu historku vyposlechli společně s Mertem. Hadleyho starší brácha odjel asi před čtrnácti lety do Texasu a rodina o tom parchantovi od tý doby neslyšela. Všichni si mysleli, že je chválabohu mrtvej. Asi před deseti dny volal Hadleymu meziměstsky nějakej právník z Austinu. Hadleyho brácha před čtyřma měsícema umřel jako relativně bohatej člověk („To je kurevsky neuvěřitelný, jakou kliku některý hajzlové maj,“ řekl ten pravzor vděčnosti na střeše dílny na značky). Ty prachy vydělal na ropě a bylo to skoro milion dolarů.

Ne, Hadley nebyl milionář – to by byl šťastnej dokonce i on, aspoň na chvíli – ale brácha celkem slušně odkázal po pětatřiceti tisících dolarech každýmu žijícímu členovi svý maineský rodiny, pokud byl k nalezení. To není zas tak špatný. Jako mít kliku a vyhrát na dostihách.

Jenže pro Byrona Hadleyho byla sklenice vždycky poloprázdná. Celý dopoledne si stěžoval Mertovi, kolik mu z toho vezme stát. „To, co mi nechaj, mi bude stačit tak na nový auto,“ špačkoval, „ale co dál? Za to auto budu muset platit daň a opravy a údržbu, ty zatracený parchanti budou pořád otravovat, že se chtěj svízt se staženou střechou –“

„A pak si ho půjčit, až budou dost starý,“ dodal Mert. Starej Mert Entwhistle věděl, na který straně je jeho krajíc namazanej, a tak neřekl to, co bylo jasný jemu i nám ostatním: Jestli tě ty prachy tak serou, Byrone, ty starej vopruze, tak já si je klidně vezmu. Koneckonců, od čeho jsou kámoši?

„Jasně, budou si ho chtít půjčovat, budou se chtít učit řídit, krucinál,“ otřásl se Byron hnusem. „A k čemu pak dojde na konci roku? Jestli sis blbě spočítal daň a budeš muset doplácet, musíš sáhnout do vlastní kapsy, nebo si dokonce půjčit od nějaký tý židácký lichvářský banky. A stejně si tě pak proklepnou, znáš to. Ale to už je jedno. Když ti udělaj kontrolu účetnictví, vždycky ještě na něco přijdou. Kdo by se pral se strejčkem Samem? Ten ti šáhne pod košili a štípne tě, až budeš mít modřinu. Na toho seš prostě krátkej. Bože.“

Nasraně se odmlčel, aby mohl nerušeně přemejšlet o tom, jakou měl strašnou smůlu, že zdědil pětatřicet táců. Andy Dufresne roztíral dehet velkým smetákem asi pět metrů od něj. Najednou odložil smeták do kýble a zamířil k místu, kde seděli Mert a Hadley.

Všichni jsme ztuhli napětím a já si všiml, že dalšímu bachařovi, Timu Youngbloodovi, sklouzla ruka k pouzdru s pistolí. Jeden ze strážnejch na věži šťouchl do svýho parťáka a oba se otočili k nám. Jednu chvíli už jsem si myslel, že Andyho odprásknou nebo zmlátěj pendrekama nebo obojí.

Ten velice tiše řekl Hadleymu: „Věříte své manželce?“

Hadley na něj jen zíral. Začal rudnout v obličeji a já věděl, že je to špatný znamení. Asi tak za tři vteřiny vytáhne pendrek a vrazí ho Andymu do solaru, kde je nervovej uzel. Dostatečně tvrdej úder do tohodle místa vás může i zabít, ale oni ho stejně vždycky použijou. Když vás nezabije, ochromí vás na tak dlouho, že zapomenete, co jste vlastně měli v úmyslu.

„Chlape,“ řekl Hadley, „dávám ti ještě jednu šanci, aby ses vrátil k tomu smetáku. Jinak poletíš z týhle střechy po hlavě.“

Andy se na něj jen klidně a tiše podíval. Oči měl jako led. Vypadalo to, že neslyšel. A já jsem mu v tu chvíli strašně chtěl říct, jak to je, chtěl jsem mu dát kurs první pomoci. Základní zásady tohodle kursu jsou, že na sobě nikdy nedáte znát, že jste slyšeli, o čem si bachaři povídaj, a že nikdy nezasáhnete do jejich hovoru, pokud vás o to nepožádaj (a pak jim řeknete, co chtěj slyšet, a zase zavřete hubu). Černoch, běloch, rudoch, žluťas, v lochu je to fuk, protože jsme si tu svým způsobem všichni rovný – každej trestanec je tu negr a musí si na to rychle zvyknout, jestli chce přežít chlapy jako Hadley a Greg Stammas, který vás skutečně chtěj zabít, hned jak se na vás podívaj. Když jste v lapáku, patříte státu, a jak na to zapomenete, běda vám. Znal jsem chlapy, který přišli o oči, o prsty na nohou i na rukou, znal jsem jednoho chlapa, kterej přišel o špičku ptáka, a považoval se za šťastnýho, že nepřišel o víc. Chtěl jsem říct Andymu, že už je moc pozdě. Mohl se vrátit a vzít svůj smeták, ale stejně by ho večer ve sprchách čekala pořádná nakládačka, po který by měl v nohách takový křeče, že by se svíjel na betonu. Takovou nakládačku mohl člověk schytat kvůli balíčku cigaret nebo kvůli třem čokoládovejm tyčinkám. Nejvíc ze všeho jsem mu chtěl říct, aby to nedělal ještě horší, než už to je.

Místo toho jsem ale dál roztíral dehet, jako by se vůbec nic nedělo. Stejně jako všichni ostatní jsem si v první řadě chránil vlastní prdel. Musel jsem. Už tak byla rozbitá a v Shawshanku se vždycky našel nějakej ten Hadley, kterej chtěl to dílo dokončit.

„Možná jsem se špatně vyjádřil,“ řekl Andy. „Jestli jí věříte nebo ne je nepodstatné. Problém spočívá v tom, jestli věříte tomu, že by nikdy nejednala za vašimi zády, jestli by vás nechtěla podrazit.“

Hadley vstal. Mert vstal. Tim Youngblood vstal. Hadley byl rudej jak krocan. „Tvůj jedinej problém spočívá v tom,“ řekl, „kolik kostí ti zůstane nezlámanejch. Spočítáš si to ve vězeňský nemocnici. Jdeme, Merte. Shodíme toho hajzla dolů.“

Tim Youngblood vytáhl bouchačku. My ostatní jsme roztírali dehet jak šílený. Sluníčko pálilo. Oni to udělaj, Mert a Hadley ho prostě shoděj dolů. Příšerná nehoda. Dufresne, vězeň 81433-SHNK, nesl dolů pár prázdnejch kyblíků a na žebříku mu uklouzla noha. Smůla.

Popadli ho, Mert zprava, Hadley zleva.

Andy se nevzpouzel. Nespouštěl oči z Hadleyho rudýho koňskýho ksichtu.

„Jestli ji máte pod palcem, pane Hadley,“ řekl tím samým klidným, vyrovnaným hlasem, „není důvod, proč byste ty peníze neměl dostat do posledního centu. Konečné skóre: pan Byron Hadley třicet pět tisíc, strýček Sam nula.“

Mert ho začal vlíct ke kraji střechy. Hadley tam jen tak stál. Na moment byl Andy mezi nima jako lano, o který se přetahujou. Pak Hadley řekl: „Počkej chvilku, Merte. Jak to myslíš, chlape?“

„Myslím to tak, že jestli máte ženu pod palcem, můžete jí to věnovat,“ odpověděl Andy.

„Radši to koukej vysvětlit, nebo letíš dolů.“

„Berňák vám umožňuje jednorázový dar vaší choti,“ řekl Andy. „A to až do výše šedesáti tisíc dolarů.“

Hadley koukal na Andyho, jako by ho omráčil sekerou. „Ne, to je blbost,“ zamumlal. „Nezdaněnejch?“

„Přesně tak,“ řekl Andy. „Nevezmou vám jediný cent.“

„Jak můžeš tohle vědět?“

„Dělal bankéře, Byrone,“ vmísil se do toho Tim Youngblood. „Podle mě by moh –“

„Drž zobák, mladej,“ okřikl ho Hadley, aniž se na něj podíval. Tim Youngblood se začervenal a zavřel hubu. Hadley pořád koukal na Andyho. „Jo ty seš ten chytrej bankéř, co odpráskl svou manželku. Proč bych měl uvěřit chytrákovi, jako seš ty? Abych tu mohl lámat šutry po tvým boku? To by se ti líbilo, co?“

„Kdyby vás zavřeli za daňový únik,“ řekl Andy tiše, „šel byste do federální věznice, ne do Shawshanku. Jenže to vás nečeká. Nezdaněný dar manželce je naprosto zákonná skulina. Dělal jsem jich tucty... ne, stovky. Původně je to zamýšleno pro lidi, kteří chtějí udržet v chodu svůj menší podnik, pro lidi, kteří dostanou jednorázový dar. Jako vy.“

„Já myslím, že lžeš,“ řekl Hadley, ale nemyslel si to. Bylo na něm vidět, že si to nemyslí. Najednou měl takovej podivnej výraz, kterej v tom dlouhým ošklivým ksichtě s ustupujícím opáleným čelem působil až groteskně, u chlápka jako Byron Hadley skoro odporně. Byl to výraz naděje.

„Ne, já nelžu. Nicméně nemáte důvod mi věřit. Najměte si právníka –“

„To jsou odporný nechutný lupiči!“ zařval Hadley.

Andy pokrčil rameny. „Pak si zajděte na berňák. Tam vám to řeknou zadarmo. Mě v podstatě vůbec nepotřebujete. Tohle si můžete ověřit sám.“

„To si piš, že můžu. Nepotřebuju žádnýho chytrýho bankéřskýho vraha svý manželky, aby mi ukázal medvědí hovno v pohance.“

„Budete potřebovat daňového poradce nebo bankéře, který by vám to sepsal, a to vás bude něco stát,“ řekl Andy. „Nebo... pokud máte zájem, já to pro vás udělám rád skoro zadarmo. Cena bude tři piva pro každého mého spolupracovníka tady –“

„Spolupracovníka,“ zaržál Mert a plácl se do stehen. Starej Mert se s chutí plácal do stehen a já jen doufal, že chcípne na rakovinu střev někde, kde ještě neobjevili morfium. „Spolupracovníci, to je dobrý. Spolupracovníci? Ty nemáš žádný –“

„Zavři už tlamu,“ zavrčel Hadley a Mert sklapnul. Hadley se znovu podíval na Andyho. „Cos to říkal?“

„Říkal jsem, že by mi jako honorář stačily tři piva pro každého mého spolupracovníka, pokud vám to připadá únosné,“ řekl Andy. „Myslím, že člověk si připadá víc jako člověk, když si může při práci venku na jaře dát lahev piva. To je můj názor. Určitě by jim udělalo dobře a nepochybně by vám byli vděční.“

Pozdějc jsem o tom mluvil s ostatníma chlapama, který u toho ten den byli – s Renniem Martinem, Loganem St. Pierrem a s Paulem Bonsaintem – a všichni jsme si všimli jedný věci... všichni jsme to cítili stejně. Najednou to byl Andy, kdo měl navrch. Hadley měl sice na prdeli zbraň a v ruce obušek, za sebou svýho kámoše Grega Stammase a za Stammasem celej personál věznice a za tím vším ještě veškerou státní moc, ale to v tom zlatým slunci najednou nehrálo žádnou roli a já cítil, jak mi srdce poskočilo v hrudi, jako ještě nikdy od chvíle, co mě a čtyři další provezl v osmatřicátým anton branou věznice a já vystoupil na vězeňskej dvůr.

Andy sledoval Hadleyho těma svejma chladnejma, čistejma a klidnejma očima a v tu chvíli nešlo jen o těch pětatřicet tisíc, na tom jsme se shodli všichni. Přehrával jsem si to v paměti pořád dokola a je mi to jasný. Byl to souboj chlapa proti chlapovi a Andy ho prostě položil, tak jako silnější chlap položí na stůl ruku slabšího při páce. Nebyl přece jedinej důvod, proč by Hadley nemoh pokejvnout na Merta a shodit Andyho po hlavě ze střechy, a přitom stejně přijmout jeho radu.

Nebyl jedinej důvod. Jenže on to neudělal.

„Kdybych chtěl, tak vám můžu stejně šoupnout pár piv,“ řekl Hadley. „Pivo při práci bodne.“ Ten kolosální čurák se dokonce snažil bejt velkorysej.

„Dám vám jen jednu radu, s kterou by se berňák neobtěžoval,“ řekl Andy a bez jedinýho mrknutí upíral pohled na Hadleyho. „Tenhle dar dejte ženě, jen pokud máte naprostou jistotu. Pokud máte byť jen stín pochybnosti, že by vás mohla podvést nebo podrazit, vymysleli bychom něco jiného –“

„Podvíst mě?“ zachroptěl Hadley. „Podvíst mě? Tak poslouchej, ty rychlopalnej bankéři, ta i kdyby sežrala kamion projímadel, stejně by se neodvážila vysrat, kdybych jí to nedovolil.“

Mert, Youngblood a ostatní bachaři se úslužně zasmáli. Andymu se nepohnul ani koutek.

„Vyplním vám potřebné formuláře,“ řekl. „Dostanete je na poště a já vám je vyplním k podpisu.“

To znělo přiměřeně důležitě a Hadley nadmul hruď. Pak se podíval na nás ostatní a zařval: „Na co čumíte, skopový hlavy? Pohněte se, krucinál!“ Pak se znovu podíval na Andyho. „Pojď sem ke mně, chytráku. Dobře mě poslouchej: jestli mě budeš chtít přechcat, tak budeš ještě do konce tohodle tejdne hledat hlavu ve sprše.“

„Ano, tomu rozumím,“ řekl Andy tiše.

A skutečně tomu rozuměl. Jak se ukázalo, rozuměl tomu mnohem víc než já – víc než my všichni.

A tak se stalo, že dva dny před ukončením práce trestanecký komando, který v padesátým roce térovalo střechu dílny na značky, zasedlo v deset hodin dopoledne do řady a popíjelo pivko od nejtvrdšího bachaře, kterej kdy prošel branou státní věznice Shawshank. To pivo bylo teplý jako chcanky, ale i tak to bylo nejlepší pivo mýho života. Seděli jsme a popíjeli a na ramenou cítili teplý sluneční paprsky a ani napůl pobavenej, napůl pohrdlivej výraz Hadleyho ksichtu – jako by pozoroval pít pivo opice, a ne lidi – mi tu radost nemohl pokazit. Ta pivní přestávka trvala dvacet minut a těch dvacet minut jsme se cítili jako svobodný lidi. Klidně jsme mohli popíjet pivo a térovat střechu domu jednoho z nás.

Jen Andy nepil. O jeho picích návykách už jsem vám vyprávěl. Dřepěl si ve stínu, ruce mezi kolenama, a s nepatrným úsměvem nás pozoroval. Je neuvěřitelný, kolik chlapů si ho takhle pamatuje, stejně jako je neuvěřitelný, kolik chlapů tenkrát v tý pracovní četě bylo, když Andy Dufresne dostal Byrona Hadleyho. Myslel jsem, že nás bylo devět nebo deset, ale v pětapadesátým už to vypadalo tak na dvě stovky nebo víc... pokud člověk věřil tomu, co slyšel.

Takže jo – pokud po mně chcete přímou odpověď na otázku, jestli vám tu povídám o člověku nebo o legendě, která se kolem něj utvořila jako perla kolem zrníčka písku, pak musím říct, že odpověď je někde uprostřed. Jistě vím jen to, že Andy Dufresne nebyl ani trochu jako já nebo kdokoliv jinej, koho jsem znal od svýho příchodu do Shawshanku. Přinesl si s sebou pět set dolarů schovanejch ve vejfuku, ale tomu parchantovi se nějak podařilo propašovat s sebou i něco jinýho. Možná vědomí vlastní ceny nebo pocit, že vítězem bude nakonec stejně on... nebo možná jen tušení svobody, i uvnitř těch zatracenejch šedejch zdí. Nosil si s sebou nějaký vnitřní světlo. Jen jednou tohle světlo ztratil, a to taky patří do tohodle příběhu.

Po zahájení baseballový sezony v padesátým – to bylo ten rok, co filadelfský Zázračný kluci{5} prohráli čtyři zápasy v řadě, jak si jistě pamatujete – už Andy neměl se sestřičkama žádný trable. Stammas a Hadley rozhlásili po věznici, že kdyby za někým z nich nebo za kterýmkoliv dalším bachařem z jejich kliky přišel Dufresne a ukázal jim jedinou kapku krve na spoďárech, každá sestřička v Shawshanku by ten večer šla spát s bolehlavem. Tomu se nikdo neodvážil vzepřít. Jak už jsem řekl, vždycky se našel nějakej osmnáctiletej zlodějíček aut nebo žhář nebo nějakej chlápek, kterej měl rád malý děti. Po tom dnu na střeše dílny na značky si Andy šel svou cestou a sestřičky taky svou.

Od toho dne taky pracoval v knihovně pod starým ostříleným trestancem Brooksem Hatlenem. Hatlen dostal tu práci koncem dvacátejch let, protože byl vysokoškolsky vzdělanej. Vystudoval sice živočišnou výrobu, to je pravda, ale vysokoškolský vzdělání v tak nedovzdělaný instituci, jako je Shank, je tak vzácný, že by Brooksie musel bejt úplnej vůl, kdyby se do knihovny nedostal.

Ve dvaapadesátým byl Brooksie, kterej zabil svou ženu a dceru, když ho opustilo štěstí v pokeru ještě za Coolidgeova prezidentování, propuštěnej na podmínku. Stát ho jako obvykle ve svý nedozírný moudrosti propustil dlouho potom, co Brooksie ztratil veškerý šance zařadit se do společnosti. Když se v neforemným obleku a přízračnejch botách vypotácel z hlavní brány, bylo mu osmašedesát. V jedný ruce držel papír o podmínečným propuštění, v druhý lístek na greyhounda. A brečel. Shawshank byl jeho svět a to, co leželo za jeho zdma, bylo pro Brooksieho tak strašný, jako byly západní moře pro pověrčivý námořníky patnáctýho století. V base měl Brooksie určitý postavení. Byl to knihovník, vzdělanec. Kdyby se ucházel o práci v knihovně v Kittery, nedali by mu ani čtenářskou kartičku. Slyšel jsem, že umřel v nějakým domově pro chudý starý lidi ve Freeportu někdy ve třiapadesátým, a to bylo tak o půl roku dýl, než jsem tipoval. Jo, myslím, že stát se na Brooksiem pěkně podepsal, to jo. Naučil ho mít lapák rád a pak ho odtud vykopl.

Andymu se podařilo získat Brooksieho práci a dělal knihovníka třiadvacet let. Pro blaho knihovny pracoval se stejnou úporností, s jakou tehdy dostal Byrona Hadleyho, takže jsem měl možnost sledovat, jak postupně mění jednu malou místnost (která pořád páchla terpentýnem, protože se v ní do dvaadvacátýho roku skladovaly barvy a nikdy se pořádně nevětrala) se zkrácenejma knihama od Reader's Digestu a časopisama National Geographics v nejlepší vězeňskou knihovnu v Nový Anglii.

Postupoval systematicky, krok za krokem. Ke dveřím dal krabici na návrhy a vyřazoval takový pokusy o humor jako Víc pornoknich prosým a Úťek v 10 lekcích. Držel se toho, co vězňové zřejmě mysleli vážně. Napsal do největších knižních klubů v New Yorku a u dvou z nich – Literárního cechu a Klubu knihy měsíce – se mu podařilo, že nám posílaly vydání svých nejdůležitějších výběrů za zvlášť nízkou cenu. Objevil hlad po informacích v oblasti drobnejch koníčků, jako je vyřezávání z mejdla, práce se dřevem, kouzla a pasiáns. O těchhle věcech sehnal všechny dostupný knížky. A pak taky všechno od Erla Stanleyho Gardnera a Louise L'Amoura. Vězňové se nemohli nabažit příběhů ze soudní síně a přestřelek. Samozřejmě měl pod pultem pár pikantních knížtiček, který obezřetně půjčoval a dbal na to, aby se mu vracely zpátky. I tak byl každej novej přírůstek tohodle typu brzo učtenej na hadry.

Ve čtyřiapadesátým začal psát do maineskýho senátu v Augustě. Tehdy dělal správce věznice Stammas, kterej předstíral, že Andy je takovej její maskot. Věčně byl v knihovně a kecal s ním a občas ho dokonce otcovsky vzal kolem ramen nebo ho přátelsky plácl, ale nikoho tím neoblbnul. Andy Dufresne nebyl ničí maskot.

Stammas taky řekl Andymu, že venku byl možná bankéř, ale tohle období jeho života rychle mizí v minulosti a že by si měl zvykat na vězeňskej život. Pokud jde o tu partu nadutejch republikánskejch rotariánů v Augustě, existujou jen tři schůdný způsoby, jak zužitkovat peníze daňovejch poplatníků na poli vězeňství. Za prvý víc zdí, za druhý víc mříží, za třetí víc bachařů. A pokud jde o senát, vysvětloval Stammas, lidi v Thomastonu a Shawshanku a Pittsfieldu a South Portlandu jsou pro ně jen odpad lidstva. Jsou tam, aby si odpykali trest, takže si ten trest taky zatraceně odpykaj. A pokud maj v chlebu pár obilních molů, co je na tom tak špatnýho?

Andy se vyrovnaně pousmál a zeptal se Stammase, co by se stalo s betonovým blokem, kdyby na něj milion let vždycky jednou za rok kápla voda. Stammas se zasmál a poplácal Andyho po zádech. „Jenže ty nemáš milion let, starý brachu, a i kdybys měl, pořád by ses takhle usmíval. Tak si klidně piš svý dopisy dál. Já ti je dokonce pošlu, když zaplatíš známky.“

Což Andy udělal. A taky se smál naposled, i když Stammas a Hadley u toho nebyli. Andyho požadavky na příspěvky na knihovnu pravidelně zamítali až do šedesátýho roku, kdy dostal šek na dvě stě dolarů – senát mu je patrně věnoval v naději, že už zavře hubu a vzdá to. Ta naděje byla marná. Andy vycejtil, že konečně dostal mezi dveře jednu nohu, a zdvojnásobil svý úsilí; místo jednoho dopisu tejdně začal posílat dva. Ve dvaašedesátým dostal čtyři sta dolarů a pak až do konce dekády pravidelně sedm set dolarů ročně. V jednasedmdesátým to stouplo na rovnej tisíc. Asi nic moc ve srovnání s příspěvkem na průměrnou maloměstskou knihovnu, ale za tisíc dolarů nakoupíte spoustu antikvárních knížek s Perrym Masonem a westernů Jake Logana. V době, kdy Andy odešel, jste mohli zajít do knihovny (rozšířený z původního skladu barev na tři místnosti) a vybrat si, na co jste měli chuť. A když jste to nenašli, byla tu velká šance, že vám to Andy sežene.

Teď se nejspíš ptáte sami sebe, jestli to všechno bylo kvůli tomu, že Andy poradil Byronu Hadleymu, jak legálně nezdanit svý nenadálý dědictví. Odpověď zní ano... i ne. Zřejmě si sami dokážete představit, co se stalo.

Rozkřiklo se, že Shawshank si chová vlastního finančního čaroděje. Koncem jara a v létě padesátýho roku založil Andy dva svěřenecký fondy pro bachaře, který chtěli zajistit vysokoškolský vzdělání pro svý děti, a poradil pár dalším, který si chtěli trochu zahrát na burze s menšíma rizikovejma investicema (a jak se ukázalo, vyšlo jim to zatraceně dobře; jednomu dokonce tak dobře, že dva roky nato mohl předčasně odejít do důchodu), a ať se propadnu, jestli neradil i samotnýmu správci věznice, starý Zakyslý tlamě Georgeovi Dunahymu, jak si vybudovat daňovej úkryt. To bylo ještě předtím, než Dunahy dostal padáka, a já mám takovej dojem, že v tý době musel snít o milionech, který mu vydělá ta jeho knížka. V dubnu jednapadesátýho dělal Andy daňový přiznání půlce bachařů v Shawshanku a ve dvaapadesátým roce pak naprostý většině. Placenej byl nejcennější vězeňskou mincí: prostou dobrou vůlí.

Pozdějc, když správcovství věznice převzal Greg Stammas, se stal Andy ještě důležitější – ale pokud bych vám měl podrobnějc vylíčit jak, jen bych hádal. Jsou věci, o kterejch vím, a věci, o kterejch se můžu jen dohadovat. Vím, že tam byli vězňové, který měli všechny možný výhody – rádia na celách, mimořádný návštěvy a podobně – a že některý lidi venku jim tyhle výsady platili. Takovejm lidem říkali vězňové „andělé“. Někdo třeba zničehonic přestal dělat sobotní dopolední šichty v dílně na značky, takže jste hned věděli, že má anděla, kterej vyklopil pár peněz, aby mu to zajistil. Obvykle to probíhalo tak, že anděl podplatil nějakýho středně postavenýho bachaře a ten něco utrousil oběma směrama po hierarchickým žebříčku.

Pak tu byla ta levná autoopravna, která nakonec položila správce Dunahyho. Ta se na nějakou chvíli stáhla do podzemí, aby se koncem padesátejch let vynořila ještě silnější, než byla předtím. Některý podnikatelé, co měli čas od času kšefty ve věznici, upláceli nejvyšší šéfíky, tím jsem si celkem jistej, stejně jako jsem si tím skoro jistej u společností, který zařizovaly prádelnu a dílnu na značky a drtírnu odpadků, která se tu postavila ve třiašedesátým.

Koncem šedesátejch let tu taky kvetly kšefty s pilulkama, na kterejch vydělávali ty samý dozorci. To všechno byly přítoky poměrně velký řeky nezákonnejch příjmů. Nešlo o takový hromady doláčů, jaký se musej otáčet ve velkejch věznicích, jako je Attica nebo San Quentin, ale určitě to nebyly zanedbatelný prachy. A prachy samy o sobě se za chvíli stanou problémem. Nemůžete si je cpát do kešeně a pak, když se vám zachce zbudovat bazén nebo přístavek k baráku, prostě šáhnout a vytáhnout balík pomuchlanejch dvacek a desítek s oslíma ušima. Jakmile překročíte určitou hranici, musíte vysvětlovat, odkud ty prachy máte... a pokud vaše vysvětlení není dostatečně přesvědčivý, můžete skončit tak, že vám přidělej vězeňský číslo.

Proto byly Andyho služby tak potřebný. Vytáhli ho sice z prádelny a nasadili do knihovny, ale když se na to kouknete z jinýho úhlu, tak se vůbec z prádelny nedostal, jen začal prát místo špinavejch prostěradel špinavý prachy. Přelejval je do akcií, dluhopisů, nedaněnejch veřejnejch dluhopisů, asi víte sami.

Tak deset let po tom dnu na střeše dílny na značky mi řekl, že v tom, co dělá, má naprosto jasno a že ho svědomí nijak netrápí. Tyhle podfuky by tu probíhaly i bez něj. Neprosil se jich, aby ho posílali do Shawshanku; je jen nevinná oběť kolosální smůly, žádnej misionář nebo idealistickej reformátor.

„Kromě toho, Rede,“ řekl mi s tím svým pousmáním, „to, co dělám tady, se zas tolik neliší od toho, co jsem dělal venku. Uvedu ti celkem cynický axiom: množství odborné finanční pomoci, kterou jedinec nebo firma potřebuje, stoupá přímo úměrně s tím, kolik lidí ta osoba nebo obchodní společnost vyždíme.

Ti lidé, kteří to tu vedou, jsou z velké většiny obludně brutální hlupáci. Lidé, kteří vládnou venkovnímu světu, jsou taky obludní a brutální, ale nejsou tak úplně hloupí, protože standard způsobilosti venku je o něco vyšší. Ne o moc, ale o trochu ano.“

„Nechci ti do toho mluvit,“ řekl jsem mu, „ale z těch pilulek jsem nervózní. Seconaly, amfetaminy, barbituráty, nembutaly – teď mají ještě to, čemu říkají čtvrtá fáze. V životě si nic takového nevezmu. Ani jsem si nevzal.“

„Ne,“ pokračoval Andy, „pilulky prostě nemám rád. Nikdy jsem neměl. Víš, že moc nejsem ani na cigarety nebo na alkohol, ale pilulky prostě nikdy. Neobchoduju s pilulkami. Nepašuju je sem a ani je neprodávám, když už jsou tu. To většinou dělají bachaři.“

„Ale –“

„Ano, já vím. Ta hranice je velice tenká. Jde o to, Rede, že někteří lidé si odmítají ušpinit ruce vůbec. To jsou světci, kterým na ramenou přistávají holubi a kálejí jim na košile. Druhým extrémem jsou ti, kteří se koupou ve špíně a obchodují se vším možným, na čem se dá vydělat – se střelnými zbraněmi, vyhazovacími noži, heroinem, co já vím. Už k tobě někdy přišel nějaký vězeň a něco podobného po tobě chtěl?“

Přikejvl jsem. Za ty léta se mi to stalo mockrát. Byl jsem koneckonců chlap, co všechno sežene. A oni si myslej, že když jim seženu baterky do tranzistoráku nebo kartony luckies nebo marihuanový cigarety, že jim taky seženu kontakt na chlápka, kterýmu by se hodil nůž.

„Samozřejmě chtěl,“ souhlasil Andy. „Ale neuděláš to, Rede, protože lidé jako my vědí, že existuje třetí cesta, alternativa k svatosti a koupání ve špíně a slizu. Je to alternativa, kterou si vybírají dospělí lidé po celém světě. Cestu bažinou vážíš podle toho, co ti přinese. Vybereš si menší ze dvou zel a snažíš se tlačit před sebou dobré úmysly. A jestli si vedeš dobře, poznáš podle toho, jak dobře v noci spíš... a jaké máš sny.“

„Dobrý úmysly,“ zasmál jsem se. „O těch vím úplně všecko, Andy. Po týhle cestě se dokolíbáš až do pekla.“

„Nevěř tomu,“ řekl a zasmušil se. „Peklo je tady, přímo tady v Shanku. Prodávají tu pilulky a já jim říkám, co dělat s penězi. Ale taky tu vedu knihovnu a vím nejmíň o dvou tuctech chlápků, kteří tu za pomoci knih zvládli ekvivalent maturitní zkoušky. Kdyby odsud vyšli, možná by byli schopni probít se životem. Když jsme potřebovali druhou místnost, tak jsem ji v sedmapadesátém dostal, protože potřebujou, abych byl šťastný. Pracuju za málo peněz. To je výměnný obchod.“

„A máš svůj soukromej bejvák.“

„Jistě. Tak se mi to líbí.“

Počet obyvatel věznice během padesátejch let pomalu vzrůstal a v šedesátejch letech došlo skoro k populační explozi, protože každej americkej vysokoškolák chtěl vyzkoušet drogy a za cigáro s marjánkou byly příšerný tresty. Přesto neměl Andy celou tu dobu na cele spolunocležníka, kromě jednoho velkýho tichýho Indiána, co se jmenoval Normaden (stejně jako všem Indiánům v Shanku se mu ale říkalo Náčelníku), ale ten tam dlouho nepobyl. Ostatní vězňové s dlouhejma trestama si mysleli, že Andy je magor, ale on se jen usmíval. Bydlel sám a tak se mu to líbilo... a jak říkal, potřebovali ho mít šťastnýho. Pracoval za lacino.

Vězeňskej čas se vleče, někdy byste řekli, že se zastavil, ale on běží. Běží. George Dunahy opustil scénu za hlaholu novinovejch titulků, který vyřvávaly SKANDÁL a SNÁŠENÍ NA HNÍZDO. Nahradil ho Stammas a dalších šest let byl Shawshank něco jako peklo. Za vlády Grega Stammase byly všechny lůžka ve vězeňský nemocnici a všechny samotky neustále plný.

Jednoho dne v osmapadesátým roce jsem se na sebe podíval do zrcátka na holení, který jsem měl v cele, a v něm jsem uviděl čtyřicetiletýho chlápka. V osmatřicátým sem přišel kluk, kluk s hustejma mrkvově červenejma vlasama, napůl šílenej výčitkama svědomí, s myšlenkama na sebevraždu. Ten kluk byl pryč. Zrzavý vlasy prošedly a začínaly řídnout. U očí měl ten chlápek vějířky vrásek. Tenkrát už jsem v něm uviděl starýho chlapa, kterej čeká, až mu vyprší čas. To mě vyděsilo. Nikdo nechce zestárnout v base.

Stammas odešel začátkem devětapadesátýho. Čenichalo kolem toho pár investigativních reportérů a jeden z nich si šel pod smyšleným jménem dokonce na čtyři měsíce sednout za smyšlenej zločin. Byli připravený na další SKANDÁL a SNÁŠENÍ NA HNÍZDO, ale než kladivo na Stammase dopadlo, stačil utýct. To celkem chápu, ani nevíte jak. Kdyby ho soudili a usvědčili, mohl skončit přímo tady. Kdyby k tomu došlo, vydržel by tak pět hodin. Byron Hadley odešel před dvěma lety. Toho hajzla kleplo a odebral se do předčasnýho důchodu.

Andyho se Stammasova aféra nijak nedotkla. Začátkem devětapadesátýho jmenovali novýho správce a jeho novýho zástupce a novýho náčelníka bachařů. Dalších osm měsíců byl Andy zase normální vězeň. A právě v týhle době s ním bydlel na cele Normaden, ten velkej poloviční Passamaquoddy{6}. A pak začalo všechno znovu. Normadena přestěhovali a Andy si znovu žil v nádherný samotě. Jména ve vedení se měněj, ale podvody nikdy.

Jednou jsem s Normadenem mluvil o Andym. „Dobrej chlap,“ řekl Normaden. Bylo těžký rozumět tomu, co říká, protože měl zaječí pysk a rozštěp patra, takže šišlal. „Líbilo se mi tam. Nikdy si nedělal srandu. Ale nechtěl mě tam, to já poznal.“ Pokrčil mohutnejma ramenama. „Šel jsem rád. V tý cele byl strašnej průvan. Věčná zima. Na svý věci nenechal nikoho šáhnout. To je v pořádku. Dobrej člověk, nikdy si nedělal srandu. Ale velkej průvan.“

Rita Hayworthová visela v Andyho cele do pětapadesátýho, pokud si dobře vzpomínám. Pak ji vystřídala Marilyn Monroeová – byla to ta fotka ze Slaměného vdovce, kde stojí na mřížce v metru a teplej vzduch jí zdvihá sukni. Marilyn vydržela do šedesátýho, a když ji Andy vyměnil za Jayne Mansfieldovou, měla už značně potrhaný rohy. Jayne, to byly, promiňte mi ten výraz, jen kozy. Asi po roce ji nahradila jedna anglická herečka – tuším Hazel Courtová, ale nejsem si jistej. V šestašedesátým šla dolů a Andyho celu na rekordních šest let obsadila Raquel Welchová. Jako poslední tam visela hezká country-rocková zpěvačka Linda Ronstadtová.

Jednou jsem se ho zeptal, co pro něj ty plakáty znamenaj, a on se na mě zvláštně, udiveně podíval. „Myslím, že pro mě znamenají totéž, co pro většinu vězňů,“ odpověděl. „Svobodu. Díváš se na ty krásné ženské a máš pocit, jako bys skoro mohl... ne úplně, ale skoro... projít tím plakátem a být vedle nich. Být svobodný. Proto jsem asi měl nejradši Raquel Welchovou. Nešlo jen o ni, šlo i o tu pláž, na které stála. Vypadala jako někde v Mexiku. Na nějakém tichém místě, kde by člověk slyšel vlastní myšlenky. Napadlo tě někdy něco podobného nad plakátem, Rede? Že bys jím skoro mohl projít?“

Řekl jsem, že takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlel.

„Třeba někdy pochopíš, jak to myslím.“

Po letech jsem přesně věděl, jak to myslel... a když jsem to pochopil, okamžitě jsem si vzpomněl na Normadena, jak říkal, že u Andyho v cele je pořád zima.

Koncem března nebo začátkem dubna třiašedesátýho roku se Andymu přihodila strašná věc. Už jsem vám říkal, že měl něco, co ostatní vězňové včetně mě postrádali. Dalo by se to nazvat duševní rovnováhou, pocitem vnitřního míru, nebo dokonce stálou a neochvějnou vírou, že tahle dlouhá noční můra jednou skončí. Ale ať tomu říkáte, jak chcete, Andy se vždycky choval vyrovnaně. Nebylo v něm žádný zapšklý zoufalství, který po čase dolehne na všechny odsouzence na doživotí; z něj jste nikdy necítili beznaděj. Až do konce zimy třiašedesátýho roku.

To už jsme měli dalšího správce věznice, jistýho Samuela Nortona. Cotton a Increase Matherové{7} by se u něj cítili jako doma. Pokud vím, nikdo ho nikdy neviděl ani se pousmát. Měl odznak za třicetiletou příslušnost k baptistický adventní církvi v Eliotu. Jeho hlavní inovací v roli hlavy naší šťastný rodinky bylo zajistit, aby měl každej nově příchozí trestanec Novej zákon. Na psacím stole měl plaketku z týkovýho dřeva se zlatým nápisem KRISTUS JE MŮJ SPASITEL. Výšivka na zdi od jeho manželky hlásala: JEHO SOUD PŘIJDE, A TO BRZY. Tohle ovšem nechávalo většinu z nás v klidu. Věděli jsme, že soud už proběhl, a klidně jsme mohli dosvědčit, že skála nás neukryje, stejně jako nám neposkytne přístřeší uschlej strom. Měl biblickej citát pro každou příležitost, tenhle pan Sam Norton, a kdykoliv potkáte takovýho chlapa, tak vám radím hezky zeširoka se na něj usmát a oběma rukama si krejt koule.

Ve vězeňský nemocnici nebylo tolik případů jako za Grega Stammase a pokud vím, tajný pohřby ustaly úplně, ale to ještě neznamená, že by Norton nevěřil v působení trestu. Samotka byla vždycky solidně zalidněná. Chlapi přicházeli o zuby ne bitím, ale chlebovou a vodovou dietou.

Ten chlap byl nejhnusnější pokrytec, jakýho jsem kdy na vysokým postu viděl. Podvodům, o kterejch jsem vám už vyprávěl, se dál velice dařilo, ale Sam Norton přidal pár vlastních nápadů. Andy o všech věděl, a protože jsme se časem dost skamarádili, některý mi prozradil. Když o nich Andy mluvil, měl v obličeji napůl pobavenej, napůl znechucenej výraz, jako by mi vyprávěl o nějakým ošklivým dravým hmyzu, kterej je tou svou ošklivostí a nenažraností spíš komickej než strašnej.

Právě správce Norton zřídil program „Zevnitř ven“, o kterým jste tak před šestnácti sedmnácti lety možná četli; psali o něm dokonce v Newsweeku. V tisku vypadal jako skutečnej pokrok v praktickým vězeňství a nápravě. Některý vězni venku prořezávali lesy, jiný opravovali mosty a hráze, další pak budovali sklepy na brambory. Norton ten program sám nazval „Zevnitř ven“ a na přednášky o něm ho zval málem každej Rotary a Kiwanis klub v Nový Anglii, zvlášť když otiskli jeho fotku v Newsweeku. Vězňové tomu říkali „silniční facha“, ale pokud vím, nikoho z nich nepozvali, aby vyjádřil svý názory před kiwaniánama nebo členama Čestnýho řádu losa{8}.

Norton byl u všeho i s tím svým odznakem za třicetiletou příslušnost; od prořezávání lesa po kopání odvodňovacích kanálů a pokládání novejch sítí pod státníma dálnicema; všude byl Norton, aby slízl smetanu. Mohl toho dosáhnout mnoha jinejma způsobama – měl lidi, materiál, co chtěl. Jenže on to udělal jinak. Stavební firmy v okolí se Nortonovýho programu „Zevnitř ven“ bály, protože práce vězňů je práce otrocká a konkurovat se jí nedá. A tak Sam Norton, muž bible a držitel věrnostního církevního odznaku, dostal během svýho šestnáctiletýho úřadování ve funkci správce Shawshanku pod stolem spoustu tlustejch obálek, a když takovou obálku dostal, buď takovej projekt přelicitoval, nebo vůbec nelicitoval, nebo prohlásil, že jeho lidi jsou vázaný jinde. Vždycky mě udivovalo, že Nortona nikdy nenašli v kufru thunderbirdu, zaparkovanýho někde u dálnice v Massachusetts, s rukama svázanejma za zádama a tuctem kulek v hlavě. Ale jak se zpívá ve starý hospodský písni, Bože, jak se ty prachy koulely. Norton musel plně souhlasit se starým puritánským názorem, že Bůh rozděluje přízeň podle vejšky bankovních kont.

Andy Dufresne byl při tom všem jeho pravou rukou, jeho tichým společníkem. Vězeňská knihovna byla Andyho zárukou štěstí a Norton to věděl a využíval toho. Andy mi řekl, že jednou z oblíbených Nortonových průpovídek bylo Ruka ruku myje. A tak Andy dobře radil a dával podnětný návrhy. Nemůžu najisto říct, že vymyslel program „Zevnitř ven“, ale naprosto jistě vím, že prachy z něj tomu pobožnůstkářskýmu zkurvysynovi ulejval. Dobře radil, podával užitečný návrhy, ulejval mu prachy a... ten všivák! Knihovna dostala nový příručky k opravám aut, nový Grolierovy encyklopedie, přípravný příručky ke školním závěrečnejm zkouškám a samozřejmě další knížky Erla Stanleyho Gardnera a Louise L'Amoura.

A já jsem přesvědčenej, že to, co se stalo, se stalo proto, že Norton nechtěl přijít o svou pravou ruku. A zajdu ještě dál: stalo se to proto, že se bál, co by se mohlo stát – co by Andy proti němu mohl říct, kdyby se někdy dostal ze státní věznice Shawshank.

Ten příběh jsem si skládal po kouskách celejch sedm let. Něco jsem měl od Andyho, ale ne všechno. O tomhle životním období nechtěl nikdy mluvit a já mu to nemám za zlý. Ty kousky jsem posbíral nejmíň z půltuctu různejch zdrojů. Už jsem řekl, že vězňové jsou pouhý otroci, a tak maj ten otrockej zvyk tvářit se přiblble a mít nastražený uši. Skládal jsem si to z časově zpřeházenejch údajů, ale vám to povím od A do Z a pak možná pochopíte, proč ten kluk strávil asi deset měsíců v bezútěšným zoufalství. Víte, já si myslím, že pravdu poznal až ve třiašedesátým, po patnácti letech strávenejch v týhle příšerný pekelný díře. Dokud nepoznal Tommyho Williamse, neměl podle mě tušení, kam až to může zajít.

Tommy Williams se začlenil do naší šťastný shawshanský rodinky v listopadu dvaašedesát. Tommy se považoval za rodáka z Massachusetts, ale nebyl žádnej patriot – v sedmadvaceti letech už seděl snad ve všech vězeních Nový Anglie. Byl profesionální zloděj, a jak asi uhádnete, podle mýho názoru si měl vybrat jiný zaměstnání.

Byl ženatej a manželka za ním jezdila na návštěvu každej tejden. Měla představu, že pro Tommyho – a následně pro jejich tříletýho synka i pro ni samotnou – by bylo všechno lepší, kdyby si dodělal střední školu.

Přemluvila ho k tomu, a tak Tommy Williams začal pravidelně navštěvovat knihovnu.

Pro Andyho to bylo něco zcela běžnýho. Viděl, že Tommy si bere středoškolský testy. Tommy si nejdřív oprášil předměty, který měl na střední škole – těch moc nebylo – a pak si udělal testy. Přihlásil se taky na spoustu korespondenčních kursů z předmětů, ze kterých na škole propadl nebo na ně prostě nechodil.

Nebyl zřejmě nejlepším studentem, kterýmu kdy Andy pomáhal, a já nevím, jestli by to maturitní vysvědčení někdy dostal, ale to do mýho příběhu nepatří. Důležitý je, že si Andyho Dufresnea velice oblíbil, stejně jako spousta lidí po nějakým čase.

Několikrát se Andyho ptal, co dělá takhle chytrej chlap v takový díře, což je podobná otázka, jako: „Co tady dělá taková hezká holka?“ Jenže Andy nebyl ten týpek, aby mu to vykládal; jen se usmál a změnil téma. Bylo zcela normální, že se tedy Tommy zeptal někoho jinýho, a když se to dozvěděl, asi jím to při jeho mládí dost otřáslo.

Chlap, kterýho se zeptal, byl jeho parťák z prádelny, kde spolu obsluhovali parní žehličku a skládačku. Byl to nebezpečnej stroj, kterej vás při troše nepozornosti mohl pěkně zmrzačit. Tommyho parťák se jmenoval Charlie Lathrop a seděl už asi dvanáct let za vraždu. Byl víc než rád, že mohl Tommymu přihřát podrobnosti Andyho procesu; narušilo to jednotvárnost vytahování vyžehlenýho ložního prádla ze stroje a nakládání do koše. Právě se dostával k tomu, jak si porota ještě počkala na oběd, aby mohla vynýst verdikt o vině, když se ozvala varovná píšťala a mašina se skřípavě zastavila. Vězňové na druhým konci do ní zakládali čerstvě vypraný prostěradla z eliotskýho sanatoria, který plivala na Tommyho a Charlieho konci v intervalu pěti vteřin. Oni je měli popadnout, přeložit a hodit do vozejku vyloženýho čistým hnědým papírem.

Jenže Tommy Williams tam jen tak stál a se spodní čelistí spuštěnou až na prsa zíral na Charlieho Lathropa. Stál v hromadě prostěradel, který vypadly z mašiny čistý a teď nasávaly vlhkou špínu z podlahy – a že z prádla je spousta špíny. A tak se k němu rozběhl nažhavenej dozorčí prádelny Homer Jessup a řval jako kráva. Tommy si ho vůbec nevšímal. Dál mluvil s Charliem, jako by tam starej Homer, kterej nejspíš v životě rozbil víc hlav, než by dokázal spočítat, vůbec nebyl.

„Jak že se jmenoval ten golfovej profík?“

„Quentin,“ odpověděl Charlie, celej zmatenej a rozčílenej. Pozdějc říkal, že ten kluk byl bílej jako prapor příměří. „Myslím, že Glenn Quentin. Ale stejně něco takovýho –“

„Co je, co je?!“ řval Homer Jessup, krk rudej jak kohoutí hřebínek. „Hoďte ty hadry do studený vody! Rychle! Rychle, krucinál, vy –“

„Glenn Quentin, panebože,“ řekl Tommy Williams, a to bylo všechno, co stačil říct, protože Homer Jessup, kterej měl do mírumilovnosti hodně daleko, mu ji ubalil pěstí za ucho. Tommy dopadl na podlahu tak tvrdě, že si vyrazil tři přední zuby. Probudil se na samotce, kde ho čekal tejden Nortonový chlebo-vodový diety. Navíc mu do záznamu přibyl černej puntík.

To se stalo začátkem února ve třiašedesátým. Když Tommy Williams vylezl z díry, obešel si šest nebo sedm dalších vězňů s dlouhejma trestama a vyposlechl si od nich víceméně stejnej příběh. Já to vím, byl jsem jeden z nich. Když jsem se ho ale zeptal, proč to chce vědět, ani nevrk.

Pak jednou zašel do knihovny a vypliv na Andyho Dufresnea jedinou informaci, ale ta stála za to. A Andy poprvé a naposled ztratil glanc – aspoň od chvíle, kdy ke mně přišel kvůli plakátu Rity Hayworthový a vypadal jako kluk, kterej si kupuje svůj první balíček cigaret. Jenže tentokrát byl dočista rozhozenej.

Viděl jsem ho ještě ten den kvečeru a vypadal jako chlápek, kterej šlápl na hrábě a koupil ji přímo mezi oči. Ruce se mu třásly, a když jsem na něj promluvil, neodpověděl mi. Ještě předtím, někdy po poledni, si našel vrchního bachaře Billyho Hanlona a přes něj se na druhej den objednal u správce věznice Nortona. Pozdějc mi řekl, že tu noc nezamhouřil oka; jen poslouchal vytí studenýho zimního větru venku a pozoroval světla pátracích světlometů, který se míhaly sem a tam a vytvářely na betonovejch zdech pohyblivý stíny. Andy ležel v cele, který od prezidentování Harryho Trumana říkal domov, a snažil se všechno promyslet. Říkal, že to bylo, jako by Tommy vytáhl klíč, kterej pasoval do zámku klece někde hluboko v jeho mysli, klece, která vypadala jako jeho cela. Akorát že v tý kleci nebyl chlap, ale tygr, a ten tygr se jmenoval Naděje. Williams vytáhl klíč, kterej odemkl klec, a tygr byl chtěj nechtěj venku a potuloval se mu v mozku.

Čtyři roky předtím bručel Tommy na Rhode Islandu, protože ho chytili v kradeným autě plným kradenýho zboží. Tommy napráskal svýho komplice, žalobce dodržel slovo a Tommy vyvázl s lehčím trestem, čtyřkou s možností v půlce vylízt, vazba započítaná. Jedenáct měsíců po nástupu trestu propustili jeho spoluvězně z cely a Tommy dostal novýho, nějakýho Elwooda Blatche. Blatche zavřeli za ozbrojenou loupež na dvanáct s možností v půlce požádat o propuštění.

„V životě jsem neviděl tak nervózního chlápka,“ řekl mi Tommy. „Ten se na lupiče vůbec nehodil, a zvlášť ne s bouchačkou. Při sebemenším zvuku vyskakoval metr do vejšky... a když padal dolů, ještě řval. Jednou v noci mě málem uškrtil, protože nějakej chlápek na chodbě mlátil plecháčkem o mříže.

Seděl jsem s ním sedm měsíců, dokud mě nepustili. Něco jsem odsloužil a něco mi podmínečně odložili, chápeš. Nemůžu říct, že jsme se bavili, protože s Elem Blatchem se bavit nedalo. To on se bavil s tebou. Pořád mluvil jen on, nezavřel hubu. Když ses snažil něco připodotknout, zahrozil ti pěstí a obrátil oči v sloup. Když tohle udělal, naskočila mi husí kůže. Byl to velkej chlap, skoro plešatej, a měl hrozně hluboko zapadlý zelený oči. Bože, doufám, že už ho neuvidím.

Každej večer to na mě chrlil. Kde vyrůstal, z kterejch pasťáků zdrhl, co dělal, který ženský přeříz, koho stáhl v kostkách. Nechával jsem ho vykecat. Můj ksicht není nic moc, ale nechtěl jsem, aby mi ho předělal.

Podle svýho vyprávění udělal přes dvě stě vloupaček. Těžko se mi tomu věřilo u chlápka, kterej vyletí, když se někdo hlasitějc uprdne, ale přísahal, že je to pravda. A teď mě poslouchej, Rede. Já vím, že některý lidi si zpětně vymejšlej, ale ještě než jsem se dozvěděl o tom golfovým profíkovi, Quentinovi, tak mě napadlo, že kdyby El Blatch někdy vyloupil můj dům a já to pozdějc zjistil, musel bych se považovat za šťastlivce, že jsem to vůbec přežil. Dokážeš si ho představit, jak se v ložnici nějaký ženský hrabe v jejích šperkách a ona ze spaní zakašle a přetočí se? Jen při tomhle pomyšlení mi běhá mráz po zádech, přísahám při jménu svý matky.

Říkal, že taky zabíjel. Lidi, který ho nasrali. Aspoň to říkal. A já mu věřil. Fakt vypadal jako chlap, kterej by mohl zabíjet. Byl tak kurevsky neurotickej! Připadal mi jak pistole s upilovaným úderníkem. Znal jsem chlápka, kterej měl Smith and Wesson Police Special s upilovaným úderníkem. Je to k ničemu, akorát se o tom dá žvanit. Ta bouchačka měla tak lehkou spoušť, že by vypálila, kdyby ten chlápek, Johnny Callahan se jmenoval, vyhulil gramofon na plný pecky a položil ji na jednu bednu. A přesně takovej byl El Blatch. Líp to vysvětlit neumím. Jen jsem nikdy nepochyboval, že pár lidí oddělal.

Jednou večer, aby řeč nestála, povídám: ,Koho jsi zabil?‘ Jako fór, rozumíš. A on se zasmál a povídá: ,Jeden člověk v Maine sedí za dva lidi, co jsem zabil. Chlápka a starou toho mouly, co za to sedí. Vloupal jsem se k nim a ten křapík měl nějaký námitky.‘

Nepamatuju si, jestli mi někdy řekl jméno tý ženský,“ pokračoval Tommy. „Možná, že jo, ale v Nový Anglii je Dufresne jako Smith nebo Jones všude jinde, protože je tam spousta žabožroutů. Dufresne, Lavesque, Ouelette, Poulin, kdo si má pamatovat ty žabožroutský jména? Ale jméno toho chlápka mi řekl. Prej se jmenoval Glenn Quentin a byl to vůl, bohatej vůl, golfovej profík. El si myslel, že může mít doma prachy, možná až pět tisíc dolarů. To bylo tenkrát spousta prachů, povídá mi. A já: ,Kdy to bylo?‘ A on: ,Po válce. Hned po válce.‘

A tak šel do toho baráku a vybílil ho a oni se vzbudili a ten chlápek měl nějaký kecy. Tak to aspoň říkal El. Možná jen začal chrápat, to bych řek já. V každým případě byl podle Ela Quentin v posteli s ženou nějakýho známýho právníka, kterýho pak za to poslali do Shawshanku. A pak se strašlivě rozřehtal. – Panebože, v životě jsem nebyl šťastnější, než když mě tenkrát z tý basy pustili.“

Zřejmě si dovedete představit, proč Andyho tak rozhodilo, když mu Tommy vyklopil tuhle historku. Elwood Blatch seděl na dvanáct s možností po šesti a tohle Tommymu vykládal před čtyřma rokama. Když Andy tu historku ve třiašedesátým od Tommyho slyšel, mohl El čekat na propuštění... nebo už bejt venku. Takže tohle byly dva bodce rožně, na kterým se Andy pekl – pomyšlení, že Blatch je pořád k zastižení na konkrétním místě, a velice reálná možnost, že už se někam vypařil.

V Tommyho vyprávění byly určitý nesrovnalosti, ale nejsou snad ve skutečným životě? Blatch řekl Tommymu, že ten chlápek, kterýho zničil, byl známej právník, zatímco Andy byl bankéř, ale tyhle profese si nevzdělaný lidi snadno spletou. A taky nesmíte zapomenout, že od chvíle, co Blatch četl v novinách o procesu, do chvíle, než to vyprávěl Tommymu Williamsovi, uplynulo dvanáct let. Taky řekl Tommymu, že z kufříku ve skříni vzal Quentinovi víc než tisíc dolarů, i když poldové v Andyho procesu prohlásili, že nenašli stopy po loupeži. K tomu mě napadá pár věcí. Za prvý, když někdo ukradne prachy a chlap, kterýmu patřily, je mrtvej, jak poznáte, že se něco ztratilo, pokud vám někdo jinej neřekne, že to tam bylo? Za druhý, kdo může říct, že Blatch zrovna v tomhle lže? Snad jedině, že by nechtěl přiznat úplně zbytečnou vraždu dvou lidí. Za třetí, třeba tam byly stopy po loupeži, ale poldové je buď přehlídli – oni uměj bejt pěkně tupý – nebo je schválně zakryli, aby nezkazili návladnímu obžalobu. Nezapomeňte, že kandidoval do sněmovny a potřeboval usvědčení, aby uspěl. Nevyřešená loupežná vražda by mu vůbec neprospěla.

Nejvíc z těchhle tří bodů se mi líbí ten prostřední. Za tu dobu v Shawshanku jsem poznal pár takovejch Elwoodů Blatchů – chlápků s šílenejma očima, co hned střílej. Chtěj, abyste si o nich mysleli, že si z každý akce odnesli něco jako diamant Hope{9}, i když teď seděj za krádež timexek za dva dolary a devět dolarů v hotovosti.

A jedna věc v tom Tommyho vyprávění přesvědčila Andyho mimo jakoukoliv pochybnost. Blatch nepřepadl Quentina náhodně. Řekl o něm, že to byl „bohatej vůl“, a věděl, že byl golfovej profík. Andy se svou ženou jezdil do toho klubu na skleničku a na večeři jednou dvakrát tejdně hezkejch pár let a Andy tam taky toho dost vypil od doby, kdy se dozvěděl o manželčiný nevěře. U toho klubu byl soukromej přístav pro jachty a v sedmačtyřicátým tam pracoval na částečnej úvazek jako opravář a čerpadlář chlápek, kterej odpovídal Tommyho popisu Elwooda Blatche. Mohutnej vysokej chlap, skoro plešatej, se zapadlejma zelenejma očima. Chlap, kterej se na člověka nepříjemně koukal, jako by si ho odhadoval. Nebyl tam dlouho, říkal Andy. Buď odešel sám, nebo ho vyhodil Briggs, kterej měl ten přístav na starosti. V žádným případě to nebyl chlápek, na kterýho zapomenete. Na to byl moc nápadnej.

Ten den bylo deštivo a větrno. Oblohou nad šedejma zdma se hnaly velký šedý mraky a poslední sníh začínal odtávat a na loukách za věznicí odhalovat fleky loňský trávy. Ten den šel Andy za správcem Nortonem.

Správce měl velkou kancelář v administrativním křídle a za jeho psacím stolem byly dveře do kanceláře jeho zástupce. Ten byl zrovna pryč, ale byl tam jeden vězeň s úlevama za dobrý chování, takovej napůl prosťáček. Jméno jsem zapomněl, ale všichni vězňové včetně mě mu říkali Chester, po parťákovi šerifa Dillona{10}. Chester měl zalejvat kytky a voskovat podlahu, ale počítám, že kytky ten den zůstaly žíznivý a jediný, co bylo navoskovaný, byla klíčová dírka u spojovacích dveří, kterou Chester namastil svým špinavým uchem.

Slyšel, jak se otvíraj a zavíraj dveře správcový kanceláře, a pak Nortonův hlas: „Dobrý den, Dufresne, co pro vás můžu udělat?“

„Pane správce,“ začal Andy a starej Chester nám říkal, že sotva poznal jeho hlas, jak byl změněnej. „Pane správce, je tu něco... stalo se mi něco, co... je to tak... tak... Já nevím, kde mám začít.“

„Co kdybyste začal od začátku?“ řekl správce svým nejmilejším hlasem, jako by vybízel kongregaci, ať si najde třiadvacátý žalm a začne sborově číst. „To bývá obvykle nejlepší.“

A tak to Andy vzal zgruntu. Osvěžil Nortonovi podrobnosti zločinu, za kterej seděl. Pak mu přesně odvyprávěl všechno, co mu řekl Tommy Williams. Řekl i Tommyho jméno, což se vám ve světle příštích událostí nemusí zdát nejmoudřejší, ale já se vás zeptám, co jinýho měl dělat, když chtěl, aby byl jeho příběh aspoň trochu věrohodnej.

Když skončil, Norton nějakou chvíli mlčel. Jako bych ho viděl před sebou – nejspíš seděl opřenej pod fotkou guvernéra Reeda, ruce spojený špičkama prstů, svraštělý rty, na čele žebříček vrásek až k vlasům, matně se lesknoucí odznak za třicetiletou příslušnost k baptistický adventní církvi na hrudi.

„Ano,“ řekl nakonec. „To je ten nejzpropadenější příběh, jaký jsem kdy slyšel. Ale řeknu vám, co mě na něm překvapuje nejvíc, Dufresne.“

„Co, pane?“

„Že jste mu uvěřil.“

„Pane? Já nechápu, jak to myslíte.“ A Chester říkal, že Andy, kterej se před třinácti lety na střeše dílny na značky postavil tváří v tvář Byronu Hadleymu, málem nenacházel slova.

„Víte,“ řekl Norton, „mně je celkem zřejmé, že jste na toho mladého Williamse udělal dojem, dokonce značný dojem. Slyší váš strastiplný příběh a je celkem přirozené, že vás chce... řekněme rozveselit. To je zcela přirozené. Je to mladý chlapec, nijak zvlášť bystrý. Nepřekvapuje mě, že si neuvědomil, do jakého stavu vás tím dostane. Já bych teď navrhoval –“

„Myslíte, že mě tohle nenapadlo?“ zeptal se Andy. „Jenže já Tommymu nikdy neřekl o člověku, který pracoval v tom přístavu. Neřekl jsem to nikomu – ani mě to nenapadlo! Ale Tommyho popis jeho spoluvězně... tomu chlapovi přesně odpovídá!“

„Víte, vy se oddáváte poněkud selektivním představám,“ zasmál se Norton. Fráze jako „selektivní představy“ vtloukaj lidem při studiu penologie do hlavy, takže je potom používaj, jak můžou.

„Ale vůbec ne. Pane.“

„To je váš názor na věc,“ řekl Norton, „ale můj je odlišný. A nezapomeňme, že o takovém člověku, který v tom klubu tehdy pracoval, vím pouze od vás.“

„Ne, pane,“ namítl Andy, „ne, to není pravda. Protože –“

„V každém případě,“ skočil mu Norton panovačně a hlasitě do řeči, „podívejme se na to druhým koncem dalekohledu, ano? Předpokládejme – teď pouze předpokládejme – že nějaký Elwood Blotch skutečně existoval.“

„Blatch,“ vyhrkl Andy.

„Blatch, samozřejmě. A řekněme, že na Rhode Islandu skutečně seděl s Thomasem Williamsem na cele. Je velice pravděpodobné, že teď už je venku. Velice pravděpodobné. Vždyť ani nevíme, jak dlouho tam mohl sedět, než skončil na cele u Williamse, ne? Víme jen, že dostal dvanáct s možností po šesti.“

„Ne, nevíme, kolik měl odsezeno. Ale Tommy říkal, že byl špatný herec a neurotik. Myslím, že je tu slušná šance, že ještě sedí. I kdyby ho pustili, věznice bude mít jeho poslední známou adresu, jména příbuzných –“

„Což budou téměř jistě slepé uličky.“

Andy chvíli mlčel a pak vybuchl: „Ale je to šance, ne?“

„Ano, jistěže je. Na chvíli tedy předpokládejme, že Blatch existuje a že je stále ve státní věznici na Rhode Islandu. Co asi řekne, když na něj s tímhle vyrukujeme? Padne na kolena, zvrátí oči v sloup a řekne: ,Já to udělal! Já to udělal! Dejte mi doživotí!‘?“

„Jak můžete být takový tupec?“ řekl Andy tak tiše, že to Chester sotva slyšel. Zato správce slyšel výborně.

„Cože? Jak jste mě to nazval?“

„Tupec!“ zařval Andy. „To děláte schválně?“

„Dufresne, obral jste mě o pět minut času, ne, o sedm. Myslím, že můžeme považovat tuto schůzku za ukončenou a –“

„V tom klubu budou mít všechny staré pracovní karty, copak si to neuvědomujete?“ křičel Andy. „Budou mít daňová přiznání, vyplněné formuláře od zaměstnavatelů, vyplněné formuláře podpory v nezaměstnanosti, všechno s jeho jménem! I teď tam budou zaměstnanci, kteří tam byli už tehdy, možná i Briggs sám! Je to patnáct let, ne věčnost! Budou si ho pamatovat! Blatche si budou pamatovat! Jestli mi Tommy dosvědčí, co mu Blatch říkal, a jestli Briggs dosvědčí, že Blatch v tom klubu skutečně pracoval, můžou mi obnovit proces! Můžou –“

„Stráž! Stráž! Odveďte toho chlapa!“

„Co je to s vámi?“ řekl Andy a podle Chestera už málem řval. „Je to můj život, moje šance na propuštění, copak to nechápete? To vám to nestojí ani za jeden meziměstský hovor, abyste si ověřil Tommyho tvrzení? Já vám ten telefon zaplatím! Já vám zaplatím za –“

Ozvaly se zvuky bití, jak ho bachaři popadli a vlekli ho ven.

„Samotku,“ řekl správce Norton úsečně. Zřejmě si při tom ohmatával odznak za třicetiletou příslušnost. „Chleba a vodu.“

Když ho vlekli pryč, Andy už se vůbec neovládal a řval na správce; podle Chestera ho bylo slyšet i přes zavřené dveře: „Je to můj život! Je to můj život, copak nechápete, že je to můj život?“

Andy dostal dvacet dní diety v díře. Byl to jeho druhej pobyt a ta hádka s Nortonem byla v podstatě jeho prvním prohřeškem od chvíle, kdy se stal členem naší šťastný rodinky.

Když už jsme u toho, řeknu vám něco o shawshanský díře. Ta vám tak trochu připomene starý pionýrský časy v Maine v první polovině osmnáctýho století. Tenkrát nikdo nemarnil čas s nějakou „penologií“ a „nápravou“ a „selektivním vnímáním“. Tenkrát se o vás postarali naprosto černobíle. Buď jste byli vinný nebo nevinný. Když jste byli vinný, tak vás buď pověsili, nebo šoupli do žaláře. A když vás odsoudili do žaláře, tak jste nešli do žádný instituce. Ne, vy jste si svůj žalář vlastnoručně vyhloubili rejčem, kterej vám zajistila provincie Maine. Měli jste ho tak širokej a hlubokej, jak jste si ho stihli udělat mezi východem a západem slunce. Pak vám dali pár kůží a kyblík a šli jste dolů. Pak vám žalářník položil na díru mříž, hodil vám dolů nějaký zrní nebo možná jednou nebo dvakrát tejdně kus masa prolezlýho červama a v neděli večer jste možná dostali naběračku kroupový polívky. Chcali jste do kyblíku, kterej jste měli i na vodu, když žalářník v šest ráno obcházel. Když pršelo, vylejvali jste tím kyblíkem vodu z cely... teda pokud jste se nechtěli utopit jako krysa v sudu na dešťovou vodu.

V „díře“, jak se tomu říkalo, nikdo dlouho nevydržel: třicet měsíců bylo nezvykle dlouho a co jsem slyšel, nejdýl tam vydržel vězeň, kterýmu se říkalo „Kluk z Durhamu“, čtrnáctiletej psychopat, kterej vymiškoval svýho spolužáka kusem rezavýho železa. Odseděl si sedm let, ale je jasný, že když šel sedět, byl mladej a silnej.

Nesmíte zapomínat, že za zločin vážnější než drobná krádež nebo rouhání nebo zapomenutí kapesníku o šabatu se věšelo. Za menší zločiny, jako byly ty, který jsem právě zmínil a jim podobný, se dávalo tři nebo šest nebo devět měsíců v díře. Lidi odtud vylejzali bílý jak rybí břicha, krčící se před nechráněným prostorem, poloslepý, se zubama vyviklanejma od kurdějí a s nohama porostlejma plísní. Veselá byla provincie Maine. Johohó, ať teče rum.

Křídlo shawshanskejch samotek asi nebylo takhle zlý. Lidská zkušenost hodnotí věci na dobrý, špatný a příšerný. A když sestupujete do houstnoucí temnoty příšernýho, je čím dál tím těžší rozlišovat mezistupně.

Když jste dostali samotku, odvedli vás po třiadvaceti schodech do sklepa, kde jedinej zvuk vydávala kapající voda. Jediný světlo zajišťovaly volně zavěšený šedesátiwattový žárovky. Cely byly sudovitý, podobně jako trezory, který si bohatý lidi nechávaj dělat za obrazama. A stejně jako tyhle trezory maj pevný dveře, ne mříže. Větrání je stropní a žárovku vám zhasínaj v osm večer, hodinu předtím, než zhasnou ve zbytku věznice. Žárovka je naprosto nechráněná. Má se za to, že jestli chcete bejt ve tmě, můžete si klidně posloužit. Moc vězňů to nevyužívá, ale po osmý hodině to samozřejmě přijde nastejno. Kavalec je přišroubovanej ke zdi a kyblík nemá toaletní prkýnko. Máte tři možnosti, jak trávit čas: sedět, srát nebo spát. Velkej výběr. Dvacet dní vám může připadat jako rok. Třicet dní jako dva roky a čtyřicet dní jako deset let. V odvětrávacím systému někdy slyšíte krysy. V takový situaci se mezistupně příšernýho vytrácej.

Jestli se vůbec dá říct něco ve prospěch samotky, tak jedině to, že máte čas přemejšlet. Andy měl dvacet dní času při chlebový a vodový dietě, a když vylezl ven, požádal o další schůzku se správcem věznice. Žádost zamítnuta. Taková schůzka, řekl mu správce, by byla „kontraproduktivní“. To je další fráze, kterou musíte nacvičit, než nastoupíte do práce na poli vězeňství a nápravy.

Andy trpělivě požádal znovu. A znovu. A znovu.

Změnil se, změnil, Andy Dufresne. Když všude kolem vypuklo ve třiašedesátým roce jaro, měl v obličeji vrásky a ve vlasech šedý pramínky. Ze rtů mu vymizel ten náznak úsměvu, kterej mu tam vždycky hrával. Častějc zíral doprázdna, a když člověk takhle zírá, počítá odsezený roky, měsíce, tejdny a dny.

Znovu a znovu podával žádost o setkání se správcem. Byl trpělivej. Čas bylo to jediný, čeho měl dost. Nastalo léto. Prezident Kennedy ve Washingtonu sliboval další boj s chudobou a nápravu křivd v oblasti občanskejch práv – netušil, že mu zbejvá půl roku života. V Liverpoolu se začala v rámci britský muziky prosazovat skupina Beatles, ale hádám, že ve Státech o nich zatím nikdo nevěděl. Boston Red Sox se trápili na dně americký ligy a zbejvaly jim ještě čtyři roky, než dokázali takzvanej Zázrak sedmašedesátýho roku. Tohle všechno se dělo ve větším světě, kde se lidi pohybovali svobodně.

Norton ho přijal koncem června a o jejich rozhovoru mi vyprávěl sám Andy o sedm let později. „Pokud jde o mlčenlivost,“ řekl Nortonovi tiše, „nemusíte si dělat starosti. Myslíte, že bych něco vyžvanil? To bych si sám podřízl krk. Byl bych stejně žalovatelný jako –“

„Tak dost,“ přerušil ho Norton. Obličej měl dlouhej a chladnej jako břidlicovej náhrobní kámen. Zaklonil se v kancelářský židli, až se málem dotkl výšivky s nápisem JEHO SOUD PŘIJDE, A TO BRZY.

„Ale –“

„Už přede mnou nikdy nemluvte o penězích,“ řekl Norton. „Ani v téhle kanceláři, ani nikde jinde. Pokud ovšem nechcete, abych vám z knihovny nechal udělat znovu sklad barev. Rozumíte?“

„Chtěl jsem vás jen uklidnit, nic víc.“

„Až budu potřebovat uklidnit od takového ubohého parchanta, jako jste vy, odejdu do důchodu. Souhlasil jsem s touhle schůzkou, protože mě unavilo vaše obtěžování, Dufresne. Chci, abyste s tím přestal. Jestli se chcete pustit do podobného nesmyslu, je to vaše věc. Mě do toho netahejte. Takové šílené historky bych tu mohl poslouchat dvakrát týdně, kdybych to připustil. Každý hříšník tady by se mi chodil vyplakat na rameno. Měl jsem o vás lepší mínění. Ale tímhle to končí. Končí, rozumíte tomu?“

„Ano,“ řekl Andy. „Ale najmu si právníka.“

„A k čemu, proboha?“

„Myslím, že bychom to mohli dát dohromady. S mým svědectvím a svědectvím Tommyho Williamse a podpůrným svědectvím pracovníků klubu a jejich záznamů bychom podle mě mohli sestavit žádost o revizi případu.“

„Tommy Williams už u nás není.“

„Cože?“

„Byl přeložen.“

„A kam?“

„Do Cashmanu.“

Po tomhle Andy oněměl. Byl to chytrej chlap, ale i naprostej blbeček by pochopil, že za tímhle vězí dohoda. Cashman je věznice s minimální ostrahou na severu Aroostoockýho okresu. Vězni tam choděj sbírat brambory a to je těžká práce, ale dostávaj za to slušný peníze a můžou za to chodit na přednášky do odbornýho technickýho institutu, pokud po tom zatoužej. Pro chlápka jako Tommy, kterej má manželku a dítě, je ještě důležitější, že v Cashmanu maj dovolenkovej program... takže vězeň může žít jako normální člověk, aspoň o víkendech. Může si lepit modely letadel a milovat se s manželkou nebo si třeba vyjet na piknik.

Norton skoro jistě tohle na Tommyho vybalil a dal mu jedinou podmínku. Už ani slovo o Elwoodu Blatchovi, ani teď, ani nikdy jindy. Jinak skončí v Thomastonu na malebný Route 1, kde seděj skutečně tvrdý chlapci, a místo sexu s manželkou si bude užívat s nějakým starým drsným buzerantem.

„Ale proč?“ řekl Andy. „Proč by –“

„Prokázal jsem vám laskavost,“ přerušil ho Norton chladně, „a zavolal jsem na Rhode Island. Býval tam vězeň Elwood Blatch, ale dostal PP – prozatímní podmínku v rámci dalšího šíleného liberálního programu, který posílá zločince do ulic. Zmizel neznámo kam.“

„A ten správce tam... je to váš přítel?“ zeptal se Andy.

Úsměv Sama Nortona byl chladnej jako jáhenův řetízek ke kapesním hodinkám. „Známe se,“ řekl.

„Proč?“ opakoval Andy. „Můžete mi říct, proč jste to udělal? Víte dobře, že bych nemluvil o... o žádné vaší záležitosti. To jste přece věděl. Tak proč?“

„Protože z lidí jako vy je mi nanic,“ řekl Norton s rozmyslem. „Já vás mám rád tady, pane Dufresne, a dokud budu správcem Shawshanku, tak tady zůstanete. Vy jste si myslel, že jste lepší než kdokoli jiný. Léty jsem se naučil vypozorovat to lidem z obličeje. Na vás jsem to viděl, hned jak jsem poprvé vešel do knihovny. Jako byste to měl napsané na čele velkými písmeny. Teď už to ve vás není a to se mi moc líbí. Nejde o to, že jste tu užitečný, to si nemyslete. Jde jen o to, že lidé jako vy se musí naučit pokoře. Ano, chodil jste po vězeňském dvoře, jako by to byl obývací pokoj a vy jste v něm pořádal koktejlový večírek, kde si lidi vzájemně jedou po manželkách a manželích a ožírají se jak prasata. Takhle už tam nechodíte, ale já se budu pozorně dívat, jestli zase nezačínáte. Celá další léta vás budu s potěšením pozorovat. A teď vypadněte.“

„Dobře. Ale od nynějška přestávám s veškerými aktivitami nad rámec svých povinností, Nortone. Investiční poradenství, podvody, bezplatné daňové poradenství. To všechno přestává. Ať vám s daňovým přiznáním pomůže H&R Block.“

Správce Norton nejdřív zrudl jako krocan... a pak úplně zbledl. „Za tohle se vrátíte na samotku. Třicet dní. Chleba a vodu. Další černá tečka. A až tam budete, přemýšlejte o tomhle: jestli cokoli z toho, co se tu dělo, ustane, knihovna končí. Vezmu si za své, aby se vrátila do stavu před vaším příchodem. A udělám vám ze života... peklo. Budete to tu mít tak těžké, jak jen to je vůbec možné. Pro začátek přijdete o ten jednokavalcový pokoj v Hiltonu na pátém bloku, přijdete o ty své kameny na římse a přijdete o ochranu dozorců proti těm sodomitům. Přijdete... o všechno. Je to jasné?“

Myslím, že to bylo naprosto jasný.

Čas neustále běžel – předváděl nám to nejstarší a možná jediný skutečný kouzlo na světě. Andy Dufresne se změnil. Stal se tvrdší. Neumím to jinak vyjádřit. Dál dělal špinavou práci pro správce Nortona a dál si držel knihovnu, takže navenek vypadalo všechno stejně. Dál si dával panáky na svý narozeniny a na konec roku a dál se dělil o zbytek lahve. Čas od času jsem mu nosil nový šutrhadry a v sedmašedesátým jsem mu opatřil nový kladívko – to, který jsem mu přinesl před devatenácti lety, se opotřebilo, jak už jsem vám říkal. Devatenáct let! Tehdy to kladívko stálo deset dolarů, v sedmašedesátým už dvaadvacet. Oba jsme se nad tím smutně pousmáli.

Andy dál brousil a leštil šutry, který našel na dvoře, ale naleziště už bylo menší – ve dvaašedesátým ho půlku vyasfaltovali.

Vždycky, když Andy skončil práci na kamenu, uložil ho na římsu okna, který bylo na východ. Říkal, že se na ně rád dívá ve slunci, na ty kousky naší planety, který zvedl z prachu a vytvaroval. Břidlice, křemen, žula. Srandovní sošky z kousků slídy, který k sobě lepil modelářským lepidlem. Různý varvity, který řezal a leštil tak, aby bylo vidět, proč jim říká „tisíciletý sendviče“ – byly to sedimenty z ledovcovejch jezer, který se na sebe dlouhodobě vrstvily.

Andy svý kameny a sošky čas od času rozdal, aby si udělal místo na nový. Mně jich dal myslím nejvíc – včetně těch, který vypadaly jako manžetový knoflíčky, těch jsem měl pět. Pak taky jednu slídovou sošku, o kterejch jsem se zmiňoval – byl to chlápek, jak hází oštěpem – a dva ty varvity, který měly dohladka vyleštěnej příčnej řez. Pořád ještě je mám a každou chvíli je vytáhnu a přemejšlím, co člověk dokáže, když má spoustu času a vůli ho po chvilkách využít.

Tak aspoň navenek vypadalo všechno stejně. Jestli chtěl Norton zlomit Andyho tolik, jak říkal, musel by se kouknout pod povrch, aby tu změnu viděl. A kdyby pak uviděl, jak se Andy změnil za ty čtyři roky po tý srážce s ním, určitě by byl spokojenej.

Tehdy mu řekl, že chodí po dvoře, jako by byl na koktejlovým večírku. Já bych to tak sice nevyjádřil, ale vím, jak to myslel. Souviselo to s tím, jak jsem říkal, že Andy nosí svou svobodu jako neviditelnej kabát, že se z něj nikdy vlastně nestal opravdovej vězeň. V očích se mu nikdy neobjevil ten tupej výraz. Nikdy se nenaučil chodit tak, jak choděj chlapi, když končí den a oni se vracej do cel na další nekonečnou noc – unaveně, s nahrbenejma ramenama. Andy chodil vždycky vzpřímeně a lehce, jako by se vracel domů k dobrýmu jídlu a dobrý ženě, a ne k nechutný patlanině mazlavý zeleniny, hrudkovitý bramborový kaše a jednomu dvěma plátkům tlustý chrupavčitý hmoty, který vězni říkali záhadný maso... k tomu všemu a obrázku Raquel Welchový na stěně.

Ale za ty čtyři roky, i když pořád nebyl úplně stejnej jako ostatní, se z Andyho stal tichej, uzavřenej a zahloubanej chlap. Kdo by mu to měl za zlý? Správce Norton tím byl možná potěšenej... aspoň nějakou dobu.

Jeho temná nálada se rozplynula v sedmašedesátým zhruba v době, kdy skončila světová série. Byl to snovej rok, rok, kdy Red Sox vyhráli, místo aby skončili devátý, jak předpovídali některý bukači. Když k tomu došlo – když vyhráli americkou ligu – celý věznice se zmocnilo nadšení. Chlapi měli takovej pocit, že když dokázali ožít mrtvý Sox, tak to může dokázat každej. Neumím teď ten pocit vysvětlit, stejně jako vám žádnej bejvalej vášnivej fanda Beatles asi nevysvětlí, co to bylo tenkrát za šílenství. Ale probíhalo to. Jak si Red Sox klestili cestu ke konečnýmu vítězství, všechny rádia v budově věznice byly naladěný na reportáže z jejich zápasů. Všichni byli úplně vedle, když Sox ke konci prohrávali v Clevelandu, a málem se zbláznili radostí, když Rico Petrocelli hrozbu porážky zažehnal. A pak se rozhostil smutek, když to Lonborg v sedmým zápase série neustál a téměř naplněnej sen měl skončit. Nortona to nejspíš potěšilo, parchanta mizernýho. Byl nejradši, když jeho věznice truchlila.

Jenže Andy chmurám znovu nepropadl. Stejně nebyl žádnej baseballovej fanda, tak možná proto. Nicméně se svezl s tím proudem dobrý nálady, která ho nepustila ani po skončení série. Vytáhl ze skříně ten neviditelnej kabát a znovu si ho oblíkl.

Vzpomínám si na jeden zářivej podzimní den koncem října, pár tejdnů po skončení světový série. Musela to bejt neděle, protože dvůr byl plnej chlapů, který se snažili „rozchodit“ uplynulej tejden – házeli si lítajícíma talířema nebo fotbalovým míčem a provozovali nezbytný výměnný kšefty. Další seděli u dlouhýho stolu v návštěvní hale pod bdělejma pohledama bachařů, kecali s příbuznejma, pokuřovali, zcela upřímně lhali a chodili si pro přehrabaný balíčky.

Andy se po indiánsku opíral v dřepu o zeď a s obličejem vystaveným slunci k sobě tiskl dva šutry. Bylo překvapivě teplý, to slunce, na tuhle roční dobu.

„Ahoj, Rede,“ zavolal na mě. „Pojď se na chvilku posadit.“

A tak jsem se posadil.

„Chceš?“ zeptal se a podal mi jeden ze dvou pečlivě vyleštěnejch „tisíciletejch sendvičů“, o kterejch už jsem vám povídal.

„No jasně,“ řekl jsem. „Je moc hezkej. Děkuju.“

Pokrčil ramenama a změnil téma. „Příští rok tě čeká velký výročí.“

Pokejval jsem hlavou. Příští rok budu sedět třicet let. Šedesát procent života strávenýho v shawshanský věznici.

„Myslíš, že se někdy dostaneš ven?“

„Jasně. Až budu mít dlouhý bílý fousy a budu úplně vypatlanej.“

Pousmál se a znovu nastavil obličej slunci. „To je příjemný.“

„To asi vždycky, když víš, že zima je za dveřma.“

Pokejval hlavou a chvíli jsme mlčeli.

„Až já se odsud dostanu,“ promluvil nakonec Andy, „odjedu tam, kde je pořád teplo.“ Mluvil s takovou jistotou, jako by mu zbejval odsedět tak měsíc. „Víš, kam pojedu, Rede?“

„Ne.“

„Do Zihuataneja.“ Poválel to slovo na jazyku jako víno. „To je v Mexiku, taková díra nějakých dvacet mil od Playa Azul a dálnice číslo třicet sedm. A sto mil severozápadně od Acapulka na pobřeží Tichýho oceánu. Víš, co říkaj o Pacifiku Mexičani?“

Řekl jsem, že nevím.

„Že nemá paměť. A tam já chci dožít, Rede. Na teplým místě, který nemá paměť.“

Při řeči sebral hrst oblázků a teď je jeden po druhým házel na baseballový vnitřní hřiště, který bude za chvíli pod sněhem.

„Zihuatanejo. Pořídím si tam hotýlek. Šest chatek u pláže a šest dalších kousek dál, u dálnice. Mám chlápka, který bude vozit hosty na ryby. Pro toho, kdo chytí největší rybu sezony, bude nachystaná trofej a jeho fotku pověsím do recepce. Nebude to hotýlek pro rodinky, ale pro lidi v líbánkách... bez ohledu na oddací list.“

„A kde vezmeš peníze, aby sis ten báječnej hotýlek moh pořídit?“ zeptal jsem se. „Ze svýho konta?“

Podíval se na mě a usmál se. „Nejsi zas tak daleko od pravdy,“ řekl. „Někdy mě překvapuješ, Rede.“

„Co to povídáš?“

„Když jde do tuhého, jsou jenom dva typy lidí,“ odpověděl Andy, zakryl si rozškrtnutou sirku dlaněma a zapálil si cigaretu. „Představ si dům plný vzácných obrazů a soch a starožitností, Rede. A představ si majitele domu, který se právě doslechl, že se na něj žene ničivý hurikán. Jeden ten typ lidí doufá v to nejlepší. Hurikán změní směr, říká si. Žádný rozumně uvažující hurikán by se neodvážil zničit všechny tyhle Rembrandty, mé dva Degasovy koně, mé Granty Woody a mé Bentony. A navíc by to Bůh nedopustil. A když dojde k nejhoršímu, mám je pojištěné. To je jeden typ lidí. Ten druhý předpokládá, že hurikán se přežene přímo prostředkem domu. Když meteorologové ohlásí, že hurikán změnil směr, tenhle člověk usoudí, že ho změní znovu, jen aby mohl srovnat dům se zemí. Tenhle druhý typ ví, že není od věci doufat v nejlepší, když jsi připravený na nejhorší.“

Zapálil jsem si taky cigaretu. „Ty mi tvrdíš, že jsi na tu možnost připravenej?“

„Ano. Já jsem se připravil na hurikán. Věděl jsem, že to vypadá zle. Neměl jsem moc času, ale v tom čase, který jsem měl, jsem jednal. Měl jsem přítele – byl to asi jediný člověk, který za mnou tenkrát stál – a ten pracoval pro investiční společnost v Portlandu. Zemřel před šesti lety.“

„To mě mrzí.“

„No jo.“ Andy si odsedl. „Měli jsme s Lindou asi čtrnáct tisíc dolarů. Žádný velký balík, ale sakra, byli jsme mladí a měli jsme celý život před sebou.“ Trochu se ušklíbl a pak se zasmál. „Když se to stalo, začal jsem uklízet své Rembrandty z cesty hurikánu. Prodal jsem akcie a jako hodný chlapec zaplatil daň z kapitálového zisku. Všechno jsem přiznal. Nic jsem nezapřel.“

„Nezmrazili ti majetek?“

„Byl jsem obviněný z vraždy, Rede, ne mrtvý! Nemůžeš zmrazit majetek nevinného člověka – díky Bohu. A trvalo nějakou dobu, než sebrali dost odvahy, aby mě z toho zločinu vůbec obvinili. Jim – ten můj přítel – a já jsme měli trochu času. Já jsem párkrát narazil, když jsem musel takhle rychle všechno prodat. Odřel jsem si nos, ale tehdy jsem měl jiné starosti než se zabývat malou odřeninou z akciového trhu.“

„Jo, tos asi měl.“

„Ale když jsem přišel do Shawshanku, bylo už všechno v suchu. A pořád je. Za těmihle zdmi, Rede, je člověk, kterého ještě nikdo nikdy neviděl. Má kartičku sociálního pojištění a řidičský průkaz vydaný státem Maine. Má i rodný list, jmenuje se Peter Stevens. Hezké anonymní jméno, ne?“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se. Myslel jsem si, že vím, co odpoví, ale nechtělo se mi tomu věřit.

„Já.“

„Snad mi nechceš říct, že sis stačil pořídit falešnou totožnost, když tě honili poldové,“ řekl jsem, „nebo že jsi to dokázal, když tě soudili za –“

„Ne, to ti nechci říct. Falešnou identitu mi zařídil můj přítel Jim. Začal, když mi zamítli žádost o revizi, a nejdůležitější materiály k získání průkazu totožnosti měl v rukou na jaře v padesátém roce.“

„To musel bejt hodně dobrej kámoš,“ řekl jsem. Nebyl jsem si jistej, nakolik tomu věřím – jestli trochu, hodně nebo vůbec. Ale bylo teplo a svítilo sluníčko a ta historka byla setsakra dobrá. „Protože tohle všechno je stoprocentně protizákonný, takhle si pořídit falešnej průkaz totožnosti.“

„Byl to blízký přítel,“ řekl Andy. „Byli jsme společně ve válce. Ve Francii a v Německu. Byl to dobrý přítel. Věděl, že je to nezákonné, ale věděl taky, že založit si falešnou identitu je v téhle zemi velice snadné a velice bezpečné. Vzal si moje peníze – zdaněné peníze, aby se o to nezačal zajímat daňový úřad – a investoval je jménem Petera Stevense. To dělal v průběhu padesátého a jednapadesátého roku. Dneska ta částka dosahuje tří set sedmdesáti tisíc plus nějaké drobné.“

Muselo to zadunět, když mi spadla spodní čelist na prsa, protože se usmál.

„Jen pomysli na všechny ty výhodné investice, které mohli lidé udělat od padesátého roku, a Peteru Stevensovi se dvě nebo tři povedly. Kdybych neskončil tady, patrně bych dneska měl sedm osm milionů. Jezdil bych rollsem... a měl bych vřed velikosti přenosného rádia.“

Nabral zem a začal prosívat další kamínky. Ruce se mu pohybovaly lehce a neúnavně.

„Musel jsem doufat v nejlepší a očekávat nejhorší. Falešné jméno mi mělo sloužit k udržení toho malého kapitálu, který jsem očistil. Bylo to odklízení obrazů z dosahu hurikánu. Jenže já neměl tušení, že ten hurikán... že může řádit takhle dlouho.“

Chvíli jsem nic neříkal. Nejspíš jsem se snažil vstřebat myšlenku, že tenhle střízlík vedle mě má víc prachů, než si správce Norton vydělá za zbytek svýho prašivýho života, i s těma jeho podfukama.

„Když jsi říkal, že sis mohl dovolit právníka, tak jsi určitě nekecal,“ řekl jsem nakonec. „Za tyhle prachy sis mohl najmout Clarence Darrowa, nebo kdo je dneska tak slavnej jako on. Proč jsi to neudělal, Andy? Bože! Mohls odsud vystřelit jako raketa.“

Usmál se. Byl to ten samej úsměv, kterej jsem u něj viděl, když mi vyprávěl, jak měli s manželkou celej život před sebou. „Ne,“ řekl.

„Dobrej právník by dostal toho Williamsovic kluka z Cashmanu, ať by chtěl nebo ne,“ řekl jsem. To už jsem se nechával trochu unášet. „Mohls mít novej proces, najmout si soukromý detektivy, který by našli toho Blatche, a ještě zatrhnout tipec Nortonovi. Tak proč ne, Andy?“

„Protože jsem přechytračil sám sebe. Kdybych tady odsud vztáhl ruku na peníze Petera Stevense, přišel bych o každý cent. Můj přítel Jim by to byl mohl zařídit, jenže ten je mrtvý. Chápeš ten problém?“

Jistěže jsem ho pochopil. I když ty prachy mohly Andymu posloužit, mohly taky skutečně patřit jinýmu člověku. A svým způsobem patřily. A kdyby to s těma jeho investicema vzalo nějakej náhlej špatnej obrat, Andy by na ten pád moh leda koukat, sledovat ho den po dni na stránkách se zprávama z burzy v Press Heraldu. A to je asi dost těžký nevyměknout.

„Něco ti řeknu, Rede. V Buxtonu je taková velká louka. Víš, kde je Buxton, ne?“

Odpověděl jsem, že vím. Leží hned vedle Scarborough.

„Správně. A na severním konci té louky je kamenná zídka, jako vystřižená z básně Roberta Frosta. A někde na zemi u té zídky je kámen, který nemá na maineské louce co dělat. Je to kus vulkanického skla, který jsem do sedmačtyřicátého používal jako těžítko na svém psacím stole. Pod tím kamenem je klíč od úschovní bezpečnostní schránky portlandské odbočky banky Casco.“

„Tak to máš fůru potíží,“ řekl jsem. „Když tvůj kámoš Jim umřel, berňák musel otevřít všechny jeho úschovní schránky. Samozřejmě v přítomnosti vykonavatele jeho poslední vůle.“

Andy se usmál a poklepal mi na hlavu. „To není špatné,“ řekl. „Nemáš tam jen piliny. Jenže možnost, že Jim zemře, až já budu ještě ve vězení, jsme zvážili. Schránka je na jméno Petera Stevense a firemní právníci, kteří sloužili jako vykonavatelé Jimovy poslední vůle, jednou ročně platí šekem úhradu za její pronájem.

Peter Stevens jen čeká v té schránce, až ho někdo vypustí. Je tam jeho rodný list, karta sociálního pojištění a řidičský průkaz. Ten už je pravda šest let prošlý, protože Jim před šesti lety zemřel, ale za pětidolarový poplatek se dá bez problémů obnovit. Jsou tam taky jeho akciové certifikáty, nezdanitelné veřejné dluhopisy a asi osmnáct dluhopisů na doručitele v hodnotě po deseti tisících dolarech.“

Hvízdl jsem.

„Peter Stevens je zavřený v úschovní bezpečnostní schránce v bance Casco v Portlandu a Andy Dufresne je zavřený v úschovní bezpečnostní schránce v Shawshanku,“ řekl. „Něco za něco. A klíč k té schránce a k penězům na nový život je pod kusem černého skla na buxtonském poli. To už jsem ti říkal, Rede, a tak ti řeknu ještě něco jiného – posledních zhruba dvacet let sleduju s více než běžným zájmem zprávy o jakýchkoli stavebních projektech v Buxtonu. Mám utkvělou představu, že se brzy dočtu o chystané dálnici nebo o stavbě nové městské nemocnice nebo nákupního střediska. Že mi můj nový život pohřbí pod třemi metry betonu, nebo ho vyvezou někam do bažin.“

„Panebože, Andy,“ vyhrkl jsem, „jestli je to všechno pravda, jak to, že se nezblázníš?“

Usmál se. „Zatím je na západní frontě klid.“

„Ale může trvat léta –“

„To může. Ale ne tak dlouho, jak si stát a správce Norton myslí. Já si prostě nemůžu dovolit tak dlouho čekat. Pořád myslím na Zihuatanejo a na ten hotýlek. To je všechno, co teď chci od života, Rede, a podle mě to zase není tolik. Nezabil jsem Glenna Quentina ani svou manželku a ten hotel... není zas tak neskromné přání. Koupat se a opalovat se a spát v pokoji při otevřených oknech, která vedou do prostoru... to není tak neskromné přání.“

Odhodil kamínky.

„Víš, Rede,“ řekl nepřítomně, „s tím hotelem... budu muset mít člověka, který se vyzná.“

Dlouho jsem nad tím přemýšlel. A nejhorší na tom mi nepřipadalo ani tak to, že si tu sníme na špinavým vězeňským dvoře a ze strážních věží na nás koukaj ozbrojený stráže. „Já bych nemoh,“ řekl jsem. „Já už bych nemoh venku fungovat. Já už prostě patřím sem. Tady jsem chlap, kterej ti všechno sežene. Tam venku se stačí kouknout do zlatejch stránek, když chceš plakáty nebo geologický kladívka nebo určitou desku nebo stavebnici modelu lodě do flašky. Tady ty zasraný zlatý stránky zastupuju já. Nevěděl bych, jak začít. Nebo kde.“

„Ty se podceňuješ,“ řekl. „Jsi samouk a sám ses vypracoval. Podle mě jsi pozoruhodný člověk.“

„Krucinál, vždyť nemám ani maturitu.“

„To já vím,“ řekl. „Ale člověka nedělá jen kus papíru. Stejně jako ho nezlomí jen vězení.“

„Já bych to venku nezmák, Andy. Vím to.“

Vstal. „Přemýšlej o tom,“ řekl jakoby mimochodem a odloudal se pryč, jako by to byl svobodnej chlap, kterej právě udělal nabídku jinýmu svobodnýmu chlapovi. A na chvilku mi to skutečně stačilo k tomu, abych se svobodnej cítil. Tohle Andy uměl. Uměl mě osvobodit od skutečnosti, že si oba kroutíme doživotí a jsme vydaný na milost a nemilost nějaký nelítostný komisi pro podmínečný propuštění a správci věznice, kterej zpívá žalmy a líbí se mu mít Andyho Dufresnea tam, kde je. Andy pro něj koneckonců byl domácí čoklík, kterej mu dělá daňový přiznání. Báječný zvířátko!

Ale večer už jsem se v cele znovu cítil jako vězeň. Celej ten nápad mi připadal absurdní a představa modrý vody a bílejch pláží spíš krutá než bláznivá – měl jsem ji zaseknutou v mozku jako rybářskej háček. Já si prostě nedokázal oblíct ten neviditelnej kabát jako Andy. Tu noc se mi zdálo o velkým černým skleněným šutru uprostřed louky; ten šutr měl tvar jako obrovská kovadlina. Pokoušel jsem se ho nadzvednout, abych se dostal ke klíči pod ním. Ani se nepohnul; byl prostě moc velkej.

A zpovzdálí jsem slyšel vytí bladhaundů, který se ale přibližovalo.

Což nás myslím zavádí k problematice útěků z vězení.

Jistě, čas od času k nim v naší šťastný rodince dochází. Neutíká se ovšem přes zeď, v Shawshanku ne, pokud je člověk chytrej. Pátrací světlomety pročesávaj celou noc otevřený prostranství za třema zdma věznice i páchnoucí mokřinu za tou čtvrtou. Přesto se trestanci občas pokoušej utýct přes zeď, ale světlomety je skoro vždycky zachytěj. A když ne, dostanou je, když se pokoušej stopovat na šestce nebo devětadevadesátce. Když se vydaj někam po svejch, uvidí je nějakej farmář a nahlásí do věznice, kde se zrovna nacházej. Trestanci, který utíkaj přes zeď, jsou hloupý trestanci. Shawshank není žádný Canon City{11}, ale chlap, kterej utíká v šedejch pyžamovejch hadrech, je tu nápadnej jako šváb na svatebním dortu.

Když se za celý ty léta někomu útěk povedl – možná kupodivu, možná ani ne tak kupodivu – tak chlapům, který využili nečekaný příležitosti. Některý se zahrabali do vozejku s prádlem; dalo by se to nazvat zaječí sendvič s bílou. Když jsem přišel, bylo těch případů poměrně dost, ale létama tuhle díru víceméně uzavřeli.

Nortonův program „Zevnitř ven“ měl na útěkách taky svůj podíl. Některý chlapi usoudili, že tenhle program naznačuje správnej směr. Ale zase, ve většině případů se jednalo o náhodu. Trestanec zahodil svůj hřeben na borůvky a zmizel v křoví, když se jeden z bachařů šel napít do auta nebo když se hádali o nějakým zápase Bostonskejch patrio{12}tů.

V devětašedesátým sbírali vězňové vybraný do programu brambory v Sabbatusu. Bylo třetího listopadu a práce se chýlila ke konci. Byl tam jeden bachař, jistej Henry Pugh – a že už není členem naší šťastný rodinky, to mi můžete věřit – seděl na nárazníku jednoho náklaďáku, kterej odvážel brambory, a obědval s karabinou položenou na kolenou, když se z chladný popolední mlhy vynořil nádhernej desaterák. (Povídalo se, že nádhernej, ale v těchhle věcech se často přehání.) Pugh se za ním vydal s vidinou, jak se jeho paroží bude vyjímat pověšený v jeho vstupní hale, a mezitím mu zdrhli tři svěřenci. Dva chytili v kuželně v Lisbon Falls, třetí se dodneška nenašel.

Myslím, že nejslavnější případ byl Sid Nedeau. Utekl v osmapadesátým a podle mě už ho nikdo nikdy nepřekoná. Sid zrovna lajnoval hřiště na dvoře, když se ve tři ozvala siréna, která ohlašovala střídání směn bachařů. Hned za elektricky ovládanou hlavní bránou věznice je parkoviště. Ve tři hodiny se brána otvírá a dozorci, který jdou na šichtu, a ty, který odcházej, se pomíchaj. Je u toho spousta plácání po zádech a drsnýho žertování, porovnávání bowlingovejch výsledků a starejch únavnejch fórů o různejch menšinách.

Sid prostě projel s lajnovacím vozejkem přímo hlavní bránou a nechal za sebou třípalcovou bílou čáru od domácí mety na vězeňským dvoře až k příkopu na druhý straně silnice číslo šest, kde pak našli lajnovací vozejk převrženej v hromádce vápna. Neptejte se mě, jak to udělal. Měl na sobě vězeňský hadry, měřil stoosmaosmdesát a nechával za sebou bílej oblak vápennýho prachu. Napadá mě jen to, že byl pátek odpoledne a dozorci, který odcházeli, byli strašně šťastný, že odcházej, a ty, který přicházeli, byli strašně nasraný, že musej na šichtu, a tak ta první skupina měla hlavu v oblakách a ta druhá si zas koukala na špičky bot... a starej Sid Nedeau prostě mezi oběma proklouzl.

Pokud je mi známo, Sid je pořád na svobodě. Za celý ty léta jsme se tomuhle velkýmu útěku s Andym mockrát zasmáli, a když jsme se pak doslechli o tom únosu letadla za výkupný, o tom, kdy ten chlápek vyskočil padákem ze zadních dveří toho letadla, Andy se zapřísahal, že pravý jméno D. B. Coopera musí bejt Sid Nedeau.

„A nepochybně měl v kapse pro štěstí trochu lajnovacího vápna,“ říkal Andy. „Ten parchant má prostě štěstí.“

Ale měli byste pochopit, že Sid Nedeau nebo ten chlápek, kterej utekl z bramborovýho pole u Sabbatusu, v podstatě vyhráli vězeňskou obdobu Irských dostihových sázek{13}. Jsou to prostě případy, kdy se sleje dohromady šest různejch druhů štěstí v jednom jediným okamžiku. Slušňák jako Andy mohl čekat devadesát let a podobný příležitosti by se nedočkal.

Možná si vzpomenete, že už jsem se zmínil o jistým Henleym Backusovi, kterej vedl prádelnu. Přišel do Shawshanku ve dvaadvacátým roce a po jednatřiceti letech umřel ve vězeňský nemocnici. Strašně se zajímal o útěky a pokusy o útěk – možná proto, že sám se nikdy zdrhnout neodvážil. Mohl vám popsat sto různejch plánů, jeden šílenější než druhej, a všechny uskutečněný v různejch dobách jen v Shanku. Já měl oblíbenej příběh Bobra Morrisona, kterej se pokusil postavit si kluzák z odpadu v suterénu dílny na značky. Pracoval podle plánku z knížky Průvodce moderního chlapce zábavou a dobrodružstvím, která pocházela asi z roku 1900. Bobr kluzák nepozorovaně postavil – aspoň se to říká – aby pak zjistil, že v suterénu nejsou tak velký vrata, aby to zatracený letadlo dostal ven. Když Henley tuhle historku vyprávěl, mohli jste se potrhat smíchy, a to znal tucet – ne, dva tucty – skoro stejně srandovních.

Pokud šlo o statistiku shawshanskejch útěků, tu měl Henley v malíku. Jednou mi řekl, že za tu dobu, co sedí, došlo k dobrejm čtyřem stům pokusů o útěk, o kterejch věděl. Jen se nad tím chvilku zamyslete, než jen pokejvete hlavou a budete číst dál. Čtyři sta pokusů o útěk. To je každoroční průměr 12,9 útěku za dobu, kdy Henley Backus seděl v Shawshanku a evidoval je. Mohli tu založit klub Útěku měsíce. Samozřejmě se většinou jednalo o břídilský pokusy, který končily tím, že bachař popadl za ruku nějakýho nebohýho dacana, kterej se snažil nenápadně vyplížit, a zavrčel: „Kam bys chtěl jít, ty všiváku?“

Podle Henleyho bylo vážnějších pokusů možná šedesát, a to počítal i hromadnej útěk ze sedmatřicátýho, rok před mým příchodem. Stavělo se nový administrativní křídlo a uteklo čtrnáct vězňů, který použili stavební nářadí ze špatně zajištěný kůlny. Celý jižní Maine propadlo panice ze čtrnácti „otrlejch“ kriminálníků, z kterejch byla většina vyděšená k smrti a o cíli svýho útěku měla asi stejnou představu jako zajíc, kterej strne na silnici ve světlech náklaďáku. Ani jeden z těch čtrnácti si na svobodě dlouho nepobyl. Dva zastřelili občani – ne policajti nebo bachaři – ale neunikl žádnej.

Kolika se asi podařilo utýct mezi osmatřicátým, kdy jsem přišel, a tím říjnovým dnem, kdy se mi Andy poprvé zmínil o Zihuataneju? Když si dám dohromady svý a Henleyho informace, řekl bych tak deseti. Deseti se povedlo zmizet. A i když tohle není něco, co můžete vědět úplně jistě, hádal bych, že nejmíň polovina z těch deseti sedí v jinejch nápravnejch zařízeních podobnejch Shanku. Připadá mi to nevyhnutelný. Když vezmete člověku jeho svobodu a naučíte ho žít v cele, ztratí schopnost rozumnýho uvažování. Je jako ten zajíc, co strne ve světlech náklaďáku, kterej mu veze smrt. A dost často se stává, že propuštěnej vězeň udělá schválně nějakou pitomost... a proč? Protože ho to přivede zpátky do lochu. Do světa, kterýmu rozumí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři roční doby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.