Michael Mosley & Mimi Spencerová

DIETA JINAK

Michael Mosley

Mimi Spencerová

DIETA JINAK

Jídlo, půst a dlouhověkost

Tato publikace obsahuje názory a myšlenky svých autorů. Jejich záměrem je poskytnout užitečný a informativní materiál o pojednávaných tématech. Na trh je kniha uvedena s vědomím, že ani autoři, ani nakladatel nejsou poskytovateli jakýchkoli lékařských, zdravotních nebo jiných osobních služeb, jichž se kniha týká. Čtenář by se měl nejprve poradit s kvalifikovaným zdravotníkem, než přijme jakékoli rady z této publikace nebo se jí nechá inspirovat.

Autoři ani nakladatel nenesou odpovědnost za žádné závazky, ztráty nebo osobní či jiná rizika, k nimž by došlo v přímém či nepřímém důsledku využívání a uplatňování kterékoli části této knihy.

© 2013 by Dr. Michael Mosley and Mimi Spencer

Originally published by Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

Translation © Jan Jícha, 2013

Original English title: THE FAST DIET

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-567-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-574-4 (mobi)

Mé ženě Claire a mým dětem Alexi, Jackovi, Danielovi

a Kate, díky nimž stojí za to žít déle.

M. M.

Nedovi, Lily May a Paulovi – mému brightonskému skalisku.

A mým rodičům, kteří už odedávna vědí, že jídlo je láska.

M. S.

Úvod

Za posledních několik desetiletí různé módní diety přicházejí a zase odcházejí, ale základní lékařské rady ohledně toho, jak vypadá zdravý životní styl, zůstávají v podstatě stejné: jezte nízkotučná jídla, více cvičte... a nikdy, za žádnou cenu jídla nevynechávejte. A po celou tuto dobu výskyt obezity ve světě hrozivě narůstá.

Existuje tedy ještě nějaký jiný přístup, založený na důkazech? Takový, který by se opíral o vědu, nikoli jen o názory? Myslíme si, že ano: střídavý půst.

Když jsme se o údajných výhodách střídavého půstu dočetli poprvé, byli jsme stejně jako mnozí jiní lidé skeptičtí. Postit se nám

připadalo   drastické, obtížné, a navíc jsme oba věděli, že držení jakýchkoli diet je nevyhnutelně odsouzeno k neúspěchu. Zato teď, když jsme celou problematiku prostudovali do hloubky a sami tento dietní režim vyzkoušeli, jsme přesvědčeni o jeho pozoruhodném potenciálu.

Nic, co můžete dělat se svým tělem, nemá takovou sílu jako půst.

Jak to formuluje jeden z lékařských odborníků, s nimiž jsme pro tuto knihu dělali rozhovor: „Nic, co můžete dělat se svým tělem, nemá takovou sílu jako půst.“

Půst: pradávná myšlenka, moderní metody

Půst není nic nového pod sluncem. Jak se přesvědčíme v následující kapitole, lidské tělo je na něj uzpůsobeno. Vyvíjeli jsme se v dobách, kdy byl jídla nedostatek; jsme výsledkem tisíciletí hostin a hladomorů. Střídavý půst daleko lépe než režim tří jídel denně odráží prostředí, v němž se člověk vyvíjel, a to je také důvodem, proč na něj náš organismus tak dobře reaguje.

Pro mnoho lidí samozřejmě zůstává půst záležitostí víry. Velikonoční půst, Jom kipur či ramadán jsou jen některé ze známějších příkladů. Řečtí katolíci jsou sv. Mikulášem ze Žiče nabádáni postit se 180 dnů v roce, „obžerství uvádí člověka do stavu ustrašenosti a melancholie, kdežto půst jej naplňuje radostí a odvahou.“ Buddhističtí mniši se postí při každém úplňku a novoluní.

Naproti tomu velká většina z nás jí spíš v jednom kuse. Jen zřídkakdy dostaneme opravdu hlad. Nemáme však z jídla žádné potěšení. A nejsme spokojeni se svou váhou, tělem ani zdravím.

Střídavý půst nás může nasměrovat zpátky k našemu já. Je to cesta nejen ke snížení hmotnosti, ale také k dlouhodobému zdraví a celkové pohodě. Vědci teprve začínají přicházet na to, jak mocným nástrojem může pro člověka půst být.

Naše kniha Dieta jinak je výslednicí nesčetných výzkumů špičkových vědců a jejich vlivu na naše současné smýšlení o odtučňování, imunitě a dlouhověkosti. Je ale také výslednicí našich vlastních zkušeností.

Obojí pohled zde má svou platnost, laboratoř i životní styl, a tak se nad tématem střídavého půstu zamýšlíme z obou těchto vzájemně se doplňujících perspektiv. Nejprve Michael Mosley, který testoval možnosti půstu na vlastním těle, za pomoci svého lékařského vzdělání vysvětlí vědecké základy střídavého půstu (SP) a diety 5:2, kterou představil světové veřejnosti v létě 2012.

V druhé části pak Mimi Spencerová nabídne praktické pokyny, jak jej provozovat bezpečně, efektivně a trvale udržitelně, tedy způsobem, který vám nijak nenaruší každodenní život. Podrobně se zamyslí nad tím, jaké pocity půst přináší, co od něj můžete očekávat den po dni, co a kdy jíst, a poskytne spoustu tipů a návodů, jak z jednoduchých pravidel této diety získat co nejlepší výsledky.

Jak uvidíte dále, dieta 5:2 se střídavými půsty nám oběma změnila život. Doufáme, že stejně zapůsobí i na vás.

Michaelova motivace: mužská perspektiva

Je mi 55 let a před tím, než jsem se pustil do zkoumání střídavého půstu, jsem byl mírně otylý, při výšce 177 cm jsem vážil kolem 84 kg a BMI jsem měl 26, což spadá do kategorie nadváhy. Zhruba do pětatřiceti let jsem byl štíhlý, ale pak jsem stejně jako mnoho lidí začal nabírat tempem zhruba půl kila za rok. Ono se to nezdá moc, ale po dvou desítkách let už se nastřádají pěkné polštářky. Pomalu mi docházelo, že se začínám podobat svému otci, který se svou váhou bojoval celý život a zemřel krátce po sedmdesátce na komplikace související s cukrovkou. Na jeho pohřbu mi spousta známých řekla, že se mu velice podobám.

Během práce na jednom pořadu pro BBC jsem měl to štěstí, že jsem si nechal udělat snímek z magnetické rezonance. Na něm se ukázalo, že jsem tzv. TOFI, tj. zvenčí hubený, uvnitř tlustý. Tento vnitřní tuk je ze všech nejnebezpečnější, protože obaluje vnitřní orgány a vystavuje člověka nebezpečí infarktu a cukrovky. Posléze jsem si nechal udělat krevní rozbor, podle nějž jsem se zvolna blížil k diabetu a měl jsem mírně zvýšenou hladinu cholesterolu. Pochopitelně jsem s tím musel něco dělat. Zkusil jsem se řídit běžnými radami, jenže to k ničemu nevedlo. Moje hmotnost a krevní rozbory zůstávaly v zóně „Pozor, nebezpečí!“

Nikdy předtím jsem diety nezkoušel, protože jsem nepřišel na žádnou, o jejíž funkčnosti bych byl přesvědčen. Sledoval jsem svého tatínka, jak zkouší kdeco, od Scarsdalea po Atkinse, od cambridgeské diety po dietu bezcukrovou. Při každé z nich trochu zhubl a v následujících měsících zase přibral, a víc.

Pak mě na začátku roku 2012 oslovil Aidan Laverty, redaktor vědeckého programu BBC Horizont, a zeptal se mě, jestli bych si nechtěl zahrát na pokusné morče a zúčastnit se vědeckého výzkumu na téma prodloužení lidského života. Nebylo mi jasné, co se od toho dá očekávat, ale společně s producentkou Kate Dartovou a výzkumníkem Roshanem Samarasinghem jsme se brzy soustředili na omezení kalorického příjmu a půst jakožto velmi vhodnou oblast pro výzkum.

Omezování kalorií (CR) je pěkně brutální metoda. V podstatě to znamená jíst daleko méně, než by si normální člověk přál, a to každý den vašeho (pokud možno) dlouhého života. Důvod, proč se do něčeho takového lidé pouštějí, je ten, že jde o jediný způsob, u nějž je prokázáno, že prodlužuje život, přinejmenším u zvířat. Na celém světě je dobrých deset tisíc „CRONies“ (Calorie Restriction with Optimum Nutrition; Omezené kalorie při optimální výživnosti) a celkem dost jsem jich poznal osobně. I přestože jsou nositeli skvostného biochemického profilu, nikdy jsem nepocítil chuť vstoupit do jejich vyhublých řad. Jednoduše nemám ani dost vůle, ani touhy žít permanentně na extrémně nízkokalorické dietě.

Byl jsem proto nadšen, když jsem objevil metodu střídavého půstu (SP), která také zahrnuje konzumaci menšího množství kalorií, ale jenom někdy. Pokud se věda nemýlila, nabízí tato metoda výhody omezování kalorií (CR), ovšem bez trápení.

Vydal jsem se na cestu po Spojených státech a setkával se s předními vědci, kteří mi velmi ochotně poskytovali své nápady a výsledky svého výzkumu. Bylo zřejmé, že SP není typická módní dieta. Ale nebude to s ní tak snadné, jak jsem původně doufal. Jak uvidíte dále, existuje řada různých forem střídavého půstu. Některé spočívají v tom, že nejíte nic po 24 hodin nebo déle. Při jiných zase sníte za den jen jedno nízkokalorické jídlo, a to obden. Obojí jsem vyzkoušel, ale nedovedl jsem si představit, že bych něco takového měl dodržovat pravidelně a po dlouhou dobu. Bylo to na mě prostě moc náročné.

Místo toho jsem se rozhodl vymyslet a vyzkoušet svou vlastní modifikovanou verzi. Pět dnů v týdnu budu jíst normálně; ve zbývajících dvou budu jíst čtvrtinu svého obvyklého kalorického příjmu, tj. 600 kalorií.

Těchto 600 kalorií jsem rozdělil do dvou částí – zhruba 250 kalorií na snídani a 350 na večeři –, což představuje efektivní půst v délce zhruba 12 hodin v kuse. Také jsem své postní dny oddělil – pondělí a čtvrtek. Stal jsem se svým vlastním experimentem.

Pořad Jídlo, půst a dlouhověkost, který přinášel podrobnosti o mém dobrodružství s tím, čemu teď říkáme „Dieta 5:2“, uvedla BBC během letních olympijských her v srpnu 2012. Očekával jsem, že v mediálním šílenství kolem olympiády náš pořad zapadne, ale on naopak vyvolal své vlastní šílenství. Sledovalo ho více než 2,5 milionu diváků, což je pro Horizont obrovské číslo, a stovky tisíc dalších na youtube. Můj účet na twitteru šel do otáček, počet mých následovníků se ztrojnásobil; každý chtěl vyzkoušet mou verzi střídavého půstu a všichni se mě ptali, jak na to.

Příběh se dostal do novin. Články se objevily v londýnských The Times, v Daily Telegraph, Daily Mail a Mail on Sunday. Zanedlouho se toho chytily noviny z celého světa – v New Yorku, Los Angeles, Paříži, Madridu, Montrealu, Islámábádu a Dillí. Vytvořily se on line skupiny, které si vyměňovaly jídelníčky a zkušenosti, rozbzučela se chatovací fóra o půstu. Začali mě zastavovat lidé na ulici a vykládat mi, jak je jim na dietě 5:2 dobře. Podrobně mi své zkušenosti vypisovali do e-mailů. Mezi těmito maily jsem našel překvapivě velké množství zpráv od lékařů. Stejně jako já byli zpočátku skeptičtí, ale pak si celou věc vyzkoušeli sami na sobě, zjistili, že funguje, a začali ji doporučovat svým pacientům. Žádali další informace, jídelníčky, detaily vědeckých výzkumů, jež hodlali zevrubně prozkoumat. Chtěli po mně, abych napsal knihu. Vytáčel jsem se a odkládal to. Nakonec jsem si našel spolupracovnici Mimi Spencerovou, již jsem měl rád a důvěřoval jí a která má navíc hluboké znalosti o potravinách. A tak se stalo, že vzniklo dílko, které právě čtete.

Kdo je Michael Mosley

Absolvoval jsem lékařskou praxi v nemocnici Royal Free Hospital v Londýně a po složení zkoušek jsem nastoupil do BBC jako elév asistenta produkce. Za uplynulých dvacet pět let jsem pro BBC vytvořil mnoho vědeckých a historických dokumentů, nejprve za kamerou, posléze i před ní. Byl jsem vedoucím výroby pořadů QED, Věřte mi, jsem lékař (Trust Me I´m a Doctor) a Nadčlověk (Superhuman). Pracoval jsem s Johnem Cleesem, Jeremym Clarksonem, prof. Robertem Winstonem, sirem Davidem Attenboroughem a prof. Alice Robertsovou. Navrhl jsem a vyrobil pro BBC a pro Discovery Channel celou řadu pořadů, jako např. Pompeje: poslední den, Supervulkán a Krakatau: ničivý vulkán.

Komentoval jsem tucet různých seriálů BBC, např. Doktoři podivíni, Krev a střeva, Uvnitř Michaela Mosleyho, Příběh vědy, Mláďata, Uvnitř lidského těla a Pravda o cvičení. Právě teď pracuji na třech nových seriálech a pravidelně popularizuji vědu v pořadu BBC Show pro jednoho.

Získal jsem mnoho různých ocenění, včetně titulu „Lékař publicista roku“ udělovaného Britskou lékařskou společností.

Motivace Mimi: ženská perspektiva

Vrhla jsem se do střídavého půstu téhož dne, kdy mě pověřili, abych napsala do Timesů článek o Michaelově programu na Horizontu. To bylo také poprvé, co jsem o střídavém půstu slyšela, a ten nápad okamžitě okouzlil i mou cynickou duši, která strávila dvě desítky let zkoumáním prapodivného kejklířství módního průmyslu, byznysu s krásou a dietních kšeftů.

Ano, fušovala jsem i do diet – a ukažte mi ženskou přes čtyřicet, která toho zůstala ušetřena; nejdřív kila pryč, za pár týdnů i výdrž pryč a brzy zase všechna kila zpátky. I když jsem nikdy netrpěla vyslovenou nadváhou, léta jsem usilovala zbavit se těch svéhlavých tří až pěti kil, která jsem nabrala v těhotenství a nějak už mě ne a ne opustit. Diety, které jsem vyzkoušela, byly vždycky příliš tvrdé, komplikované, nudné, striktní, jednostranné a agresivní, vysávaly z člověka všechnu šťávu a měnily ho v haldu šrotu. Nenašla jsem nic, co bych mohla přijmout a provázat se svým životem v celém kontextu, tedy se životem matky, pracující ženy a manželky.

Léta jsem se s každým hádala, že diety jsou jenom šidítka pro blázny, předem odsouzená k nezdaru, protože do jinak spokojeného života vnášejí prvek omezování a deprivace. Tento názor jsem ale rychle změnila. Věda poskytovala rozsáhlé důkazy, jež mě nutily celou věc přehodnotit, a navíc – což bylo pro mě klíčové – souhlasně se vyjadřovaly i lékařské kruhy. Účinek, který to mělo na Michaela a další lidi, byl ohromující a burcující. Ve svém pořadu na Horizontu to Michael nazval „začátkem něčeho velikého… co by mohlo radikálně proměnit lidské zdraví v celonárodním měřítku“. Nedokázala jsem odolat. Ani přijít na jakýkoli důvod, proč to ještě odkládat.

Věda poskytovala rozsáhlé důkazy, jež mě nutily celou věc přehodnotit, a navíc – což bylo pro mě klíčové – souhlasně se vyjadřovaly i lékařské kruhy.

Několik měsíců poté, co jsem napsala svůj článek pro Timesy, jsem pokračovala ve své konverzi. Vlastně spíš v evangelizaci. Dietu 5:2 se střídavým půstem držím doposud, ale už si to ani neuvědomuji. Na počátku jsem vážila 59,5 kg, což bylo při 168 cm a BMI 21,4 v pořádku. Dnes vážím 53,5 a BMI mám 19,4. Něco ze mě spadlo. Cítím se lehká, štíhlá a plná života. Půst se stal součástí mého každodenního života, něčím, co provozuji automaticky a bez jakéhokoli stresu.

Po šesti měsících mám víc energie a elánu, zářivější pokožku a větší chuť do života. A musím říct, že i nové džíny (s pasem 67,5 cm). Taky  s  blížícím  se létem neprožívám svou klasickou hrůzu z bikin.  Důležitější však je, že jsem si vědoma dlouhodobého užitku. Pro své tělo a mozek nemůžu dělat nic lepšího. Je to takové moje vnitřní prozření, ale stojí za to sdělit je ostatním.

Cítím se lehká, štíhlá a plná života.

Kdo je Mimi

Píšu do celostátních britských novin o módě, jídle a péči o postavu už dvacet let. Začala jsem ve Vogue, pak přišel Guardian, Observer a London Evening Standard, v němž jsem byla jmenována Britskou módní novinářkou roku 2000. V současné době píšu pravidelně články do Saturday Times a sloupky do magazínu You v Mail on Sunday. V roce 2009 jsem napsala knihu 101 věcí, než se pustíte do diety, jež katalogizuje všechny mé hrůzné zážitky s hurádietami, které snad v životě nemůžou fungovat. Střídavý půst je jedinou dietou z těch, co jsem za dvacet let potkala, s níž se zbavíte nadváhy natrvalo. A její účinky proti stárnutí? Třešnička na dortu.

Dieta se střídavým půstem: možnosti a sliby

Je známo, že u mnoha lidí běžná stravovací doporučení prostě nefungují. Naše dieta se střídavými půsty je snadnou a radikální alternativou. Skrývá v sobě potenciál změnit způsob, jakým o jídle a hubnutí uvažujeme.

• Tento moderní způsob stravování vyžaduje, abychom nepřemýšleli jen o tom, co jíme, ale také kdy jíme.

• Nemá žádná komplikovaná pravidla, jichž by bylo potřeba se držet; jeho strategie je pružná, srozumitelná a uživatelsky přívětivá.

• Odpadá každodenní rozmrzelost s počítáním kalorií – žádná nuda, frustrace a věčné odpírání, které jsou typické pro běžné dietní plány.

• Ano, zahrnuje půsty, ale ne v té podobě, jak je znáte – žádný konkrétní den nebudete „hladovět“.

• Nadále si budete pochutnávat na jídlech, která máte rádi, alespoň většinou.

• Jakmile se jednou zbavíte přebytečných kil, dodržování základního programu zaručí, že už je nenaberete zpátky.

• Úbytek váhy je jen jedním z benefitů nové diety. Skutečnou výhrou je celková proměna zdraví směrem k dlouhověkosti – snížení rizika mnoha nemocí, včetně cukrovky, srdečních chorob a rakoviny.

• Brzy přijdete na to, že vlastně nejde o dietu. Je to daleko víc: trvale udržitelná strategie dlouhého života ve zdraví.

A teď určitě chcete vědět, jak si můžeme dovolit pronášet taková troufalá tvrzení. V následující kapitole proto dr. Michael Mosley vysvětlí vědecké základy této nové diety.

KAPITOLA PRVNÍ

Věda a půst

Pro většinu živých tvorů na této planetě je zcela běžný rytmus střídání období hojnosti a hladu. Naši dávní předkové nejedli běžně čtyřikrát nebo pětkrát denně. Když něco ulovili, nacpali se, lehli si a pak byli nuceni trávit dlouhá období, kdy neměli co do úst. Naše těla a geny byly utvářeny v prostředí nedostatku, přerušovaném jen tu a tam návaly blahobytu.

Dnes je samozřejmě všechno úplně jinak. Půst, tedy to, že se člověk dobrovolně vzdá konzumace jídla,je považován za zálibu podivínů, neřkuli za cosi nezdravého. Většina z nás vyžaduje přinejmenším tři jídla denně a navíc pořádné svačiny v mezidobí. A mezi jídly a svačinami jsme stejně na pastvě – tu cappuccino s mlékem, tu nějaká sušenka nebo třeba koktejl, protože je „zdravější“.

Kdysi dávno nabádali rodiče své děti: „Nejez mezi hlavními jídly.“ Ty časy jsou už pryč. Ve Spojených státech byly nedávno provedeny výzkumy, které srovnávaly stravovací návyky 28 tisíc dětí a 36 tisíc dospělých během posledních třiceti let. Ukázaly, že průměrná doba mezi jednotlivými „jídelními událostmi“, jak to výzkumníci zdrženlivě nazvali, se zkrátila v průměru na jednu hodinu. Jinými slovy, během uplynulých desetiletí se dramaticky zkrátil čas, kdy nejíme.{1}  V 70. letech vydrželi dospělí bez hlavního jídla běžně čtyři a půl hodiny, zatímco děti kolem čtyř hodin. Dnes jsou to tři a půl hodiny u dospělých a tři hodiny u dětí, pokud nepočítáme nápoje a všelijaké drobné mlsání. Názor, že jíst málo a často je „prospěšné“, propagují zčásti výrobci přesnídávek a knihy o divokých dietách, ale zčásti má tento názor oporu i v lékařské veřejnosti. Argumentem je, že je lepší sníst spoustu malých jídel, protože pak jsme vystaveni menšímu nebezpečí, že dostaneme hlad a vrhneme se na nějakou tučnou pouliční stravu. Tento argument uznávám, a existuje také několik studií, z nichž vyplývá zdravotní prospěšnost pravidelné konzumace malých jídel, pokud ovšem neskončíte tak, že budete jíst neustále a čím dál víc. V reálném světě to tak bohužel zcela pravidelně končívá.

Ve studii, o které jsem se zmiňoval výše, došli autoři k závěru, že ve formě svačin nejenže spořádáme kolem 180 kalorií denně navíc– velkou část tvoří mléčné nápoje, koktejly a sycené nápoje – ale sníme také víc běžného jídla, a to až o 120 kalorií denně. Jinak řečeno rozhodně se nezdá, že by pravidelné svačiny vedly k tomu, že člověk sní méně hlavního jídla; prostě jen povzbuzují chuť k jídlu.

Jíst po celý den je v dnešní době už tak běžné a všeobecně akceptované, že nás takřka šokuje, pokud někdo uplatňuje názor, že svou cenu má také dělat pravý opak. Když jsem poprvé vyzkoušel půst, zjistil jsem o sobě, o svém přesvědčení a o svém vztahu k jídlu několik nečekaných věcí:

• Přišel jsem na to, že často jím, aniž bych to skutečně potřeboval. Jím jen proto, že mám jídlo po ruce, že se bojím, abych časem nedostal hlad, nebo prostě ze zvyku.

• Měl jsem za to, že když člověk dostane hlad, ten narůstá tak dlouho, až už se nedá vydržet, a pak jdete a zaboříte hlavu do sudu se zmrzlinou. Zjistil jsem ale, že hlad sám od sebe přejde, a když už jednou poznáte opravdový hlad, přestanete se ho bát.

• Myslel jsem si, že z hladu budu roztěkaný a neschopný soustředění. Ukázalo se však, že naopak bystří mé smysly a mozkovou činnost.

Myslel jsemsi,žez hladu budu roztěkaný a neschopný soustředění. Ukázalo se však,že naopak bystří mé smyslya mozkovoučinnost.

• Zajímalo mě, jestli mi bude po většinu času na omdlení. Vyšlo najevo, že tělo je extrémně přizpůsobivé, a mnoho atletů, s nimiž jsem mluvil, si pochvalovalo trénink právě během půstu.

• Bál jsem se, že postit se bude pro mě strašně těžké. Není.

Pročjsem vůbec začal

Ačkoli většina velkých náboženství půst obhajuje (výjimkou jsou Sikhové, kteří však povolují půst jako léčebný prostředek), byl jsem vždycky přesvědčen, že jde v principu jen o metodu, jak otestovat svou vůli a víru. Spatřoval jsem v tom určitý přínos duchovní, ale pokud jde o fyzický přínos, choval jsem v sobě hlubokou skepsi.

Měl jsem kolem sebe také dost přátel, kteří pečovali o svou tělesnou schránku a snažili se mě přimět k půstu, ale já jsem nikdy nedokázal přijmout jejich důvody, že je výhodné „dát odpočinout játrům“ nebo „vyloučit toxiny“. Žádné takové vysvětlení nedávalo medicínsky vzdělanému skeptikovi jako já smysl. Vzpomínám si, jak mi jeden kamarád vyprávěl, že po několika týdnech půstu mu zčernala moč, což je prý důkaz, že toxiny opouštějí tělo. Já jsem v tom naopak viděl důkaz, že je praštěný hipík a že cokoli se v jeho těle děje v důsledku půstu, je extrémně zhoubné.

Jak už jsem se zmínil v úvodu, k tomu, abych sám vyzkoušel půst, mě přimělo mé vlastní tělo – v pětapadesáti jsem měl vysokou hladinu krevního cukru a mírnou nadváhu – a množství vědeckých důkazů, jejichž soupis uvádím dále.

Conás nezabije, to nás posílí

Různým způsobem mě inspirovala celá řada vědeckých pracovníků, ale na prvním místě musím zmínit dr. Marka Mattsona ze Státního institutu pro výzkum stárnutí v Bethesdě v americkém státě Maryland. Před pár lety napsal s Edwardem Calabresem článek do časopisu New Scientist. Titulek zněl „Když trocha jedu prospívá“{2} a text mě přivedl k důkladnému zamyšlení.

„Trocha jedu prospívá“ je metaforická formulace teorie hormeze, která předpokládá, že když je člověk, respektive jakýkoli živočich, vystaven působení stresu nebo toxických látek, může ho to posílit. Hormeze není jen variací na rčení „vojna dělá z lidí chlapy“; je to v současnosti už široce uznávaná biologická interpretace dějů na buněčné úrovni.

Vezměme si jako příklad něco tak jednoduchého, jako je cvičení. Když běžíte nebo zdviháte činky, v podstatě si tím ničíte svaly, protože se v nich vytvářejí drobné trhlinky. Když to nepřeženete příliš, pak tělo zareaguje tím, že provede opravy a svaly ve výsledku posílí.

Jiným příkladem je zelenina. Všichni víme, že bychom měli sníst kopce ovoce a zeleniny, protože jsou nabité antioxidanty, a antioxidanty jsou pašáci, jelikož vymetou z našeho těla všechny volné radikály, které se po něm potulují a působí škodu.

Potíž s tímto široce přijímaným výkladem toho, jak ovoce a zelenina „funguje“, spočívá v tom, že je takřka zaručeně nesprávný, nebo přinejmenším nedostatečný. Množství antioxidantů v ovoci a zelenině je mnohem menší, než aby mohly mít tak dalekosáhlé účinky, jaké objektivně mají. Kromě toho všechny pokusy extrahovat antioxidanty z rostlin a podat nám je v podobě koncentrátu jako potravinový doplněk podporující zdraví dopadly v dlouhodobém testování zcela nepřesvědčivě. Beta karoten, který přijmete do těla v podobě mrkve, je pro vás nepochybně prospěšný. Když byl beta karoten z mrkve izolován a podán pacientům s rakovinou jako doplněk stravy, v podstatě jim spíš přitížil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dieta jinak.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.