Copyright © 2013 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Doctor Sleep

Translation © Linda Bartošková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-638-3 ePub

ISBN 978-80-7306-637-6 mobi

Když jsem ve skupině zvané Rock Bottom Remainders hrál na kytaru ty svoje prajednoduché doprovody, občas s námi vystupoval Warren Zevon. Warren miloval šedá trika a filmy jako Království pavouků. Nutil mě, abych při přídavcích na konci představení zpíval „Londýnské vlkodlaky“, jeho nejznámější písničku. Řekl jsem, že toho nejsem hoden. On na to, že jsem. „Je to v géčku,“ řekl mi Warren, „a koukej výt pěkně naplno. A hlavně hraj jako Keith.“

Nikdy nedokážu hrát jako Keith Richards, ale vždycky jsem dělal, co jsem uměl, a když Warren stál těsně vedle mě, kopíroval mě tón za tónem a chechtal se jako blázen, pokaždé jsem se skvěle bavil.

Warrene, ať jsi kdekoli, tohle zavytí je pro tebe. Chybíš mi, kámo.

Obsah

MÍSTO PŘEDMLUVY

ZAMČENÁ SKŘÍŇKA

CHŘESTÝŠ

MÁMA

ČÁST PRVNÍ Abra

Kapitola první VÍTEJTE V MINIMĚSTĚ

Kapitola druhá ŠPATNÁ ČÍSLA

Kapitola třetí LŽÍCE

Kapitola čtvrtá VOLÁME DOKTORA SPÁNKA

Kapitola pátá PRAVÝ ROD

Kapitola šestá DIVNÉ RÁDIO

ČÁST DRUHÁ Hladoví ďábli

Kapitola sedmá „VIDĚLI JSTE MĚ?“

Kapitola osmá ABŘINA TEORIE RELATIVITY

Kapitola devátá HLASY NAŠICH MRTVÝCH PŘÁTEL

Kapitola desátá SKLENĚNÉ OZDOBY

Kapitola jedenáctá THOME 25

Kapitola dvanáctá ŘÍKAJÍ TOMU PÁRA

ČÁST TŘETÍ Otázka života a smrti

Kapitola třináctá OBLAČNÁ ROKLE

Kapitola čtrnáctá VRÁNA

Kapitola patnáctá VÝMĚNA

Kapitola šestnáctá CO BYLO ZAPOMENUTO

Kapitola sedmnáctá MALÁ MRCHA

ČÁST ČTVRTÁ Střecha světa

Kapitola osmnáct CESTA NA ZÁPAD

Kapitola devatenáct DUCHOVÍ LIDÉ

Kapitola dvacátá OSA KOLA, STŘECHA SVĚTA

VÝROČÍ

DOKUD NEUSNETE

Autorova poznámka

Ocitli jsme se v kritickém bodě. Polovičatost nám byla k ničemu.

– Velká kniha Anonymních alkoholiků

Pokud bychom měli žít, museli bychom se oprostit od hněvu. [Ten je] pochybný luxus normálních mužů a žen.

– Velká kniha Anonymních alkoholiků

MÍSTO PŘEDMLUVY

STRACH znamená na všechno se vykašlat a utéct.

– Staré úsloví Anonymních alkoholiků

ZAMČENÁ SKŘÍŇKA

1

Druhého prosincového dne v roce, kdy v Bílém domě seděl jistý pěstitel buráků z Georgie, vyhořel do základů jeden coloradský velký hotel. Jmenoval se Overlook a byl totálně na odpis. Vyšetřovatel požárů z hasičského sboru okresu Jicarilla dospěl k závěru, že příčinou byl vadný kotel ústředního topení. V době nehody byl hotel na zimní sezonu zavřený a pobývali v něm jen čtyři lidé. Tři přežili. Mimosezonní správce hotelu, John Torrance, zahynul při neúspěšném (a hrdinském) pokusu snížit u kotle tlak páry, který kvůli nefunkčnímu pojistnému ventilu vystoupal do katastrofálně vysokých hodnot.

Dva z lidí, kteří přežili, byla správcova manželka a malý syn. Třetí byl kuchař z Overlooku Richard Hallorann, který opustil svoje sezonní zaměstnání na Floridě a jel se na Torranceovy podívat, protože měl „silné tušení“, jak se vyjádřil, že rodina má potíže. Oba dospělí byli při výbuchu vážně zraněni. Jen dítě vyvázlo bez zranění.

Aspoň co se těla týče.

2

Wendy Torranceová a její syn dostali od společnosti, které Overlook patřil, finanční vyrovnání. Nebylo nijak závratné, ale vyžili z něj tři roky, kdy Wendy nemohla kvůli zraněným zádům do práce. Právník, s nímž se radila, jí říkal, že kdyby se do toho chtěla tvrdě opřít, mohla by získat mnohem víc, protože společnost se chtěla vyhnout soudu jako čert kříži. Jenže paní Torranceová, stejně jako společnost, toužila už nechat tu příšernou zimu v Coloradu za sebou. Řekla, že se uzdraví, a opravdu se uzdravila, i když ji bolesti zad trápily až do konce života. Roztříštěný obratel a zlomená žebra se zahojily, ale nikdy se nepřestaly ozývat.

Winifred a Daniel Torranceovi se na nějakou dobu odstěhovali víc k jihu a posléze skončili až v Tampě. Občas k nim z Key West zajel na návštěvu Dick Hallorann (ten s těmi silnými předtuchami). Jezdil navštívit hlavně malého Dannyho. Spojovalo je jisté pouto.

Jednou brzy ráno v březnu roku 1981 Wendy Dickovi zavolala a zeptala se ho, jestli by mohl přijet. Pověděla mu, že Danny ji v noci probudil a řekl jí, aby nechodila do koupelny.

Pak přestal mluvit nadobro.

3

Probudilo ho nucení na malou. Venku foukal silný vítr. Byl teplý – to na Floridě skoro vždycky –, ale jemu se to skučení nelíbilo a asi nikdy nebude. Připomínalo mu Overlook plný nebezpečí, z nichž vadný kotel byl ještě to nejmenší.

Bydlel s matkou v maličkém nájemním bytě v prvním patře. Danny vyšel z pokojíčku vedle matčiny ložnice a přešel chodbu. Vítr zaduněl a usychající palma vedle domu zachrastila listím. Připomínalo to rachtání kostlivce. Dveře do koupelny nechávali vždycky otevřené, pokud se nikdo nesprchoval nebo nebyl na záchodě, protože měly rozbitý zámek. Dnes v noci však byly dveře zavřené. Jenže ne proto, že by uvnitř byla máma. Kvůli zranění obličeje, které utrpěla v Overlooku, začala chrápat – jemně jí hvízdalo v nose – a to bylo od ní z ložnice slyšet i teď.

No, máma je náhodou zavřela, nic víc.

Věděl hned v té chvíli, že to tak není (míval silné předtuchy a intuici), ale někdy se člověk prostě musí přesvědčit. Někdy se musíte podívat. Tohle zjistil v Overlooku, v pokoji ve druhém podlaží.

Natáhl paži, která mu připadala nějak moc dlouhá, moc natahovací, jakoby bez kostí, otočil knoflíkem na dveřích a otevřel je.

Uvnitř byla žena z pokoje číslo 217, přesně jak tušil. Seděla nahá na záchodě, nohy měla roztažené a bledá stehna se jí nadouvala. Nazelenalé prsy jí visely jako splasklé balony. Chuchvalec chlupů pod břichem byl šedivý. Oči měla také šedé, jako ocelová zrcadla. Uviděla ho a rty se jí roztáhly v úsměvu.

Zavři oči, radil mu kdysi dávno Dick Hallorann. Když uvidíš něco špatnýho, zavři oči a řekni si, že to tam není, a až je znovu otevřeš, bude to pryč.

Jenže u pokoje číslo 217 to nefungovalo, když mu bylo pět, a nebude to fungovat ani teď. Věděl to. Dokonce cítil puch. Rozkládala se.

Ta žena – znal její jméno, byla to paní Masseyová – se pracně vztyčila na fialových nohou a natáhla k němu ruce. Maso na pažích jí viselo a skoro teklo. Usmívala se, jako se usmíváte na dávného přítele. Nebo na něco dobrého k snědku.

S výrazem, který se dal mylně vykládat jako klidný, zavřel Danny potichu dveře a couvl. Sledoval, jak se knoflík otáčí doprava… doleva… znovu doprava… a pak znehybněl.

Dannymu bylo už osm let a byl schopen aspoň nějakého racionálního uvažování, i v takovém děsu. Částečně to bylo tím, že někde v hloubi duše tohle očekával. I když si vždycky myslel, že nakonec se objeví Horace Derwent. Nebo třeba ten barman, kterému tatínek říkal Lloyd. Asi mu však mělo být dávno jasné, že to bude paní Masseyová. Protože ze všech nemrtvých v Overlooku byla ona nejhorší.

Rozum mu říkal, že je to jenom útržek zapomenutého zlého snu, který vyklouzl ze spánku a táhne se za ním chodbou až ke koupelně. Rozum mu tvrdil, že jestli ty dveře znovu otevře, nic za nimi nebude. Určitě ne, už je přece vzhůru. Ale něco jiného v jeho nitru, ta část, která v sobě měla osvícení, věděla svoje. Overlook s ním ještě neskončil. Nejméně jeden z jeho pomstychtivých duchů ho sledoval až na Floridu. Jednou našel tuto ženu rozvalenou ve vaně. Vylezla z ní a pokusila se ho uškrtit svými studenými (ale strašlivě silnými) prsty. Kdyby teď ty dveře do koupelny otevřel, ta žena by s ním skoncovala nadobro.

Rozhodl se pro kompromis a přitiskl na dveře ucho. Nejdřív neslyšel nic. Potom zaslechl slabý zvuk.

Po dřevě škrábaly mrtvé nehty.

Danny odešel do kuchyně. Nohy mu připadaly jako cizí, ale postavil se na židli a vyčural se do dřezu. Potom probudil matku a řekl jí, aby nechodila do koupelny, protože je tam něco špatného. Když to udělal, vrátil se do postele a zakutal se hluboko pod deku. Chtěl tam zůstat navždycky a vstávat jen kvůli tomu, aby se vyčural do dřezu. Když už mámu varoval, neměl zájem s ní mluvit.

Matka u něj takové nemluvení už zažila. Stalo se to, když se Danny jednou odvážil do pokoje číslo 217 v Overlooku.

„A s Dickem budeš mluvit?“

Jak tak ležel v posteli, zvedl k ní oči a přikývl. Matka zatelefonovala, i když byly čtyři ráno.

Druhý den večer Dick přijel. Něco přivezl. Dárek.

4

Když Wendy Dickovi zavolala – dala si záležet, aby ji při tom Danny slyšel –, Danny znovu usnul. I když mu už bylo osm a chodil do třetí třídy, cucal si palec. Bolelo ji, když ho tak viděla. Odešla ke dveřím do koupelny, zastavila se a zahleděla se na ně. Bála se – Danny ji vystrašil –, ale musela si odskočit a rozhodně neměla v úmyslu čurat do dřezu jako on. Při představě, jak balancuje na okraji linky se zadnicí vystrčenou nad dřezem (i když ji tu nikdo nemohl vidět), znechuceně nakrčila nos.

V jedné ruce držela kladivo z bedničky se základním nářadím. Když otočila knoflíkem na dveřích a otevřela je, kladivo zvedla. Koupelna byla samozřejmě prázdná, ale záchodové prkýnko bylo dole. Večer před spaním ho tak nikdy nenechávala, protože věděla, že když sem Danny v noci přijde, bude probuzený jen na deset procent a na prkénko určitě zapomene a celé ho počurá. Navíc tu cosi smrdělo. Hrozně. Jako by za ostěním chcípla krysa.

Udělala krok dovnitř, pak dva. Spatřila pohyb a prudce se otočila s kladivem pozvednutým, aby praštila toho, kdo

(co)

se schovával za dveřmi. Ale byl to jenom její stín. Bojí se vlastního stínu, posmívali se jí někdy lidé, ale kdo na to měl větší právo než Wendy Torranceová? Po tom, co viděla a prožila, věděla, že stíny dokážou být nebezpečné. Mohou mít zuby.

V koupelně nikdo nebyl, ale na záchodovém prkýnku a také na závěsu u sprchy byla jakási nevábná šmouha. Nejdřív ji napadlo, že je to exkrement, ale lejno není nažloutle fialové. Podívala se pořádně a uviděla kousky tkáně a shnilé kůže. Na předložce byly také a dohromady tvořily šlápoty. Připadly jí příliš malé – příliš útlé –, než aby mohly být mužské.

„Panebože,“ zašeptala.

Nakonec přece jen vylezla na dřez.

5

Wendy vystrnadila syna z postele až v poledne. Podařilo se jí do něj vpravit trochu polévky a půlku chleba s burákovým máslem, ale pak se zase vrátil do postele. Stále ještě nemluvil. Hallorann dorazil odpoledne chvilku po páté hodině za volantem svého už stařičkého (ale dokonale udržovaného a oslnivě nablýskaného) červeného cadillaku. Wendy stála u okna, čekala a vyhlížela ho. Stejně kdysi čekala a vyhlížela manžela a při tom doufala, že Jack se domů vrátí v dobré náladě. A střízlivý.

Seběhla po schodech a otevřela dveře, zrovna když se Dick chystal zmáčknout zvonek se jmenovkou TORRANCE 2A. Rozpřáhl náruč a ona se do ní ihned vrhla a jen si přála, aby v ní mohla setrvat aspoň hodinu. Nebo dvě.

Pustil ji a podržel ji za ramena kousek před sebou. „Vypadáš pěkně, Wendy. Jak je malýmu? Už mluví?“

„Ne, ale s tebou mluvit bude. I kdyby zezačátku nemluvil nahlas, můžeš…“ Nedořekla, jen natáhla ukazovák jako pistoli a namířila mu jím na čelo.

„Třeba to nebude nutný,“ řekl Dick. V úsměvu ukázal oslnivě bílé, nové falešné zuby. O minulou sadu ho připravil Overlook v tu noc, kdy vybuchl kotel. Tou palicí, která zbavila Dicka protéz a Wendy možnosti chodit bez kulhání, se ohnal Jack Torrance, ale oběma jim bylo jasné, že to ve skutečnosti udělal Overlook. „Je hodně silnej, Wendy. Jestli mě bude chtít blokovat, tak to udělá. Vím to z vlastní zkušenosti. Kromě toho by bylo lepší, kdybysme mluvili normálně pusou. Lepší pro něho. Teď mi pověz všecko, co se stalo.“

Když to Wendy udělala, zavedla ho do koupelny. Nechala tam ty skvrny, aby je viděl, jako strážník hlídající místo činu, než přijede kriminálka. A tady ke zločinu skutečně došlo. A obětí byl její chlapec.

Dick se dlouho díval, na nic nesahal, pak přikývl. „Půjdeme se podívat, jestli už je Danny na nohou.“

Nebyl, ale Wendy stejně zahřálo u srdce, když viděla radostný výraz na synově tváři, když si všiml, kdo sedí u něj na posteli a třese mu ramenem.

(ahoj Danny přinesl jsem ti dárek)

(nemám narozeniny)

Wendy se na ně dívala a věděla, že spolu mluví, ale netušila, o čem.

Dick řekl: „Vstávej, synku. Půjdeme se projít po pláži.“

(Dicku ona se vrátila paní Masseyová z pokoje 217 se vrátila)

Dick mu znovu zatřásl ramenem. „Mluv nahlas, Dane. Děsíš maminku.“

Danny se zeptal: „Jaký je to dárek?“

Dick se usmál. „To už je lepší. Moc rád tě slyším a Wendy taky.“

„Ano.“ Víc se neodvažovala říct. Jinak by slyšeli, jak se jí třese hlas, a měli by starost. To nechtěla.

„Zatímco budeme pryč, možná bys mohla uklidit v koupelně,“ řekl jí Dick. „Máš gumový rukavice?“

Přikývla.

„Dobře. Navleč si je.“

6

Břeh moře byl tři kilometry daleko. Parkoviště bylo obklopené křiklavými plážovými atrakcemi – stánky se smaženými lívanci, hotdogy, suvenýry –, ale sezona byla definitivně u konce a kšefty moc nešly. Měli tedy pláž skoro celou pro sebe. Cestou z bytu držel Danny na klíně svůj dárek – hranatý balíček, docela těžký, zabalený do stříbrného papíru.

„Můžeš ho otevřít, až si trochu popovídáme,“ řekl Dick.

Šli těsně mimo dosah líných vln, kde byl písek tvrdý a lesklý. Danny šel pomalu, protože Dick byl dost starý. Jednoho dne umře. Možná dokonce brzo.

„Jsem na tom dost dobře, abych ještě pár roků vydržel,“ ozval se Dick. „Žádnej strach. Teď mi pověz o tom, co se stalo včera v noci. Nic nevynechávej.“

Nezabralo mu to moc času. Těžko by hledal slova vystihující hrůzu, kterou cítil, a jak se ta hrůza proplétala s dusivou jistotou: ona ho našla a teď už ho nikdy nenechá na pokoji. Tohle však byl Dick, takže slova nepotřeboval, ale několik jich přece jen našel.

„Ona se vrátí. Vím to. Vrátí se a bude se vracet, dokud mě nedostane.“

„Pamatuješ si, kdy jsme se potkali poprvý?“

Dannyho sice taková změna tématu překvapila, ale přikývl. Hallorann dělal Dannymu a jeho rodičům průvodce při jejich první návštěvě Overlooku. Připadalo mu to hrozně dávno.

„A pamatuješ, kdy jsem ti mluvil poprvý přímo uvnitř hlavy?“

„Jasně.“

„Co jsem říkal?“

„Ptal ses, jestli chci odjet na Floridu s tebou.“

„Správně. A jaký to bylo, když jsi poznal, že už nejsi sám? Že nejseš jedinej?“

„Bylo to skvělý,“ vydechl Danny. „Prostě skvělý.“

„Jo,“ přisvědčil Hallorann. „Jo, přesně tak.“

Chvíli šli mlčky. Do líných vln vbíhali a zase z nich vybíhali malí ptáčci – Dannyho máma jim říkala pípáci.

„Nepřipadalo ti někdy divný, že jsem se ukázal, když jsi mě potřeboval?“ Díval se z výšky na Dannyho a usmíval se. „Nejspíš nepřipadalo. Proč taky? Byl jsi ještě malej, ale teď seš trochu starší. Vlastně mnohem starší, když se to tak vezme. Poslouchej mě, Danny. Svět má svoje způsoby, jak udržet věci v rovnováze. Věřím tomu. Je jedno rčení: když je žák připravenej, učitel se objeví. Já jsem byl tvým učitelem.“

„Byl jsi o hodně víc,“ řekl Danny. Vzal Dicka za ruku. „Byl jsi můj přítel. Zachránil jsi nás.“

Dick tohle pominul… aspoň se tak tvářil. „Moje bába taky měla v sobě to osvícení – pamatuješ, jak jsem ti to říkal?“

„Jo. Povídal jsi, že jste mohli vést dlouhé hovory a přitom neotevřít pusu.“

„Správně. Ona mě učila. A ji učila zase její prabába, co žila ještě v otroctví. Jednoho dne, Danny, přijde řada na tebe, abys dělal učitele. Žák se objeví.“

„Jestli mě dřív nedostane paní Masseyová,“ zasmušil se Danny.

Došli k lavičce a Dick se posadil. „Nevodvažuju se jít dál, zpátky bych to nemusel zvládnout. Sedni si vedle mě. Chci ti vyprávět jeden příběh.“

„Žádné příběhy nechci,“ řekl Danny. „Ona se vrátí, copak to nechápeš? Ona se vrátí a bude se vracet zas a zas.“

„Zavři pusu a našpicuj uši. Dostaneš pár pokynů.“ Pak se Dick zakřenil a tím ukázal oslňující nové protézy. „Myslím, že je pochopíš. Rozhodně nejseš hloupej, synku.“

7

Matka Dickovy mámy – ta s tím osvícením – bydlela v Clearwateru. Říkalo se jí Bílá bába. Samozřejmě ne kvůli tomu, že by byla běloška, ale protože byla hodná. Otec jeho táty bydlel v Dunbrie v Mississippi, což byla vesnice kousek od Oxfordu. Manželka mu umřela dávno předtím, než se Dick narodil. Na barevného muže na takovém místě a v takové době byl zámožný. Patřil mu pohřební ústav. Dick a jeho rodiče tam čtyřikrát ročně jezdili na návštěvu a malý Dick Hallorann ty návštěvy nenáviděl. Andyho Halloranna se strašně bál a říkal mu – ovšem jen v duchu, kdyby to vyslovil nahlas, vysloužil by si jednu přes hubu – Černý děda.

„Víš, co je to prznitel dětí?“ zeptal se Dick Dannyho. „Chlápek, co chce děti kvůli sexu?“

„Trochu,“ řekl Danny opatrně. Určitě věděl, že nemá mluvit s cizími a že si k nim nikdy nemá sedat do auta. Protože by vám mohli něco udělat.

„No, tak starej Andy byl horší než prznitel. Byl to navíc hnusnej sadista.“

„Co je to?“

„Někdo, kdo rád působí bolest.“

Danny přikývl, protože okamžitě pochopil. „Jako Frankie Listrone ve škole. Každou chvíli někomu dává válečky nebo nasazuje kravatu. Když někoho nedokáže rozbrečet, tak přestane. Ale když se mu to povede, tak to pak dělá pořád.“

„To je zlý, ale tohle je horší.“

Dick upadl do mlčení, jak by se nezasvěcenému kolemjdoucímu zdálo, ale příběh pokračoval v duchu řadou obrazů a spojovacích vět. Danny viděl Černého dědu, vysokého muže v obleku černém jako on sám, a se zvláštním kloboukem

(fedorou)

na hlavě. Viděl, že v koutcích úst měl neustále bublinky slin a že oči měl zarudlé, jako by byl unavený nebo před chvílí brečel. Viděl, jak bere Dicka – mladšího, než byl dnes Danny, nejspíš mu bylo tolik, kolik Dannymu tehdy v zimě v Overlooku – a posazuje si ho na klín. Když nebyli sami, třeba ho jen lechtal. Když sami byli, strčil ruku Dickovi mezi nohy a mačkal mu kulky tak dlouho, dokud si Dick nepomyslel, že omdlí bolestí.

„Líbí se ti to?“ funěl mu děda Andy do ucha. Čpěl cigaretami a skotskou White Horse. „Páč tobě se to líbí, každýmu klukovi se to líbí. Ale i kdyby ne, nikomu to nepovíš. Jestli povíš, ublížím ti. Popálím tě.“

„Kristepane,“ vyjekl Danny. „To je děs.“

„Staly se i jiný věci,“ pokračoval Dick, „ale povím ti jenom o jedný. Děda platil jedný paní, aby mu po manželčině smrti pomáhala v domácnosti. Uklízela a vařila. Při večeři vyskládala na stůl všechno jídlo najednou, od salátu po zákusek, protože tak to měl Černej děda rád. Jako zákusek byl vždycky koláč nebo pudink. Podával se na maličkým talířku nebo v mističce vedle velkýho talíře, aby se na něj člověk mohl dívat a dělat si chutě, zatímco do sebe cpal ty ostatní pomeje. Děda měl pevný neporušitelný pravidlo, že člověk se může na zákusek dívat, ale nesmí ho sníst, dokud nesní do posledního drobku všechno smažený maso a vařenou zeleninu a šťouchaný brambory. Musel jsem dokonce vyjíst omáčku, která byla zdrclá a neměla žádnou pořádnou chuť. Když omáčka nezmizela, Černej děda mi podal kus chleba a řekl ‚Pěkně ji s tím vytři, Dickoušku, ať se talíř leskne, jako když ho pes vylíže.‘ Tak mi říkal, Dickoušku.

Někdy jsem nedokázal dojíst, i když jsem se strašně snažil, a pak jsem ten koláč nebo pudink nedostal. Vzal si ho a snědl sám. A někdy se stalo, že i když jsem celou večeři snědl, típl si do mýho koláče nebo vanilkovýho pudinku cigáro. Dosáhl tam, protože vždycky seděl vedle mě. Dělal, jako že je to ohromnej vtip. ‚Jejda, netrefil jsem popelník,‘ říkal vždycky. Máma s tátou mu to nikdy nezarazili, i když museli vědět, že i kdyby to byl vtip, není vůči malýmu děcku fér. Takže se taky tvářili, že je to výborná zábava.“

„To je fakt hrůza,“ řekl Danny. „Vaši se tě měli zastat. Moje máma to dělá. Táta se mě taky zastával.“

„Oni se ho báli. A měli proč. Andy Hallorann byl zlej, fakt zlej parchant. Řekl mi ‚Pusť se do toho, Dickoušku, sněz to okolo, tím se neotrávíš.‘ Když jsem si kousl, poslal Nonnie – tak se ta jeho hospodyně jmenovala –, aby mi přinesla nový kousek. Když jsem si neukousl, zůstal přede mnou zákusek s tím vajglem stát. Nakonec jsem nikdy nedokázal dojíst, protože se mi zvedal žaludek.“

„Měl sis přesunout svůj koláč nebo pudink na druhou stranu talíře,“ navrhl Danny.

„To jsem zkoušel, nebyl jsem zas tak hloupej. Jenže on ten talířek pokaždý vrátil zpátky, protože zákusek prý patří napravo.“ Dick se odmlčel a zahleděl se do dálky, kde se po dělicí čáře mezi nebem a hladinou Mexického zálivu pomalu šinula dlouhá bílá loď. „Někdy se stalo, že když mě načapal o samotě, kousl mě. A jednou, když jsem pohrozil, že to povím tatínkovi, pokud mě nenechá na pokoji, mi típl cigaretu o bosý chodidlo. A řekl ‚Tohle mu taky řekni a uvidíš, k čemu ti to bude. Tvůj tatínek moje způsoby dobře zná a nikdy neřekne ani slovo, protože je srab a protože chce prachy, který mám v bance a který mu připadnou, až umřu, ale k tomu se ještě zdaleka nechystám.‘“

Danny to poslouchal jako uhranutý a s vykulenýma očima. Vždycky si myslel, že pohádka o Modrovousovi je nejstrašidelnější ze všech, že strašidelnější příběh nemůže být, ale tenhle horší byl. Protože byl ze života.

„Někdy říkal, že zná nějakýho zloducha, co se jmenuje Charlie Manx, a že pokud neudělám, co po mně bude chtít, tak tomu Manxovi mezistátně zavolá a on přijede ve svým nóbl auťáku a odveze mě na nějaký místo, kam se zavírají neposlušný děti. Pak mi děda strčil ruku mezi nohy a začal mačkat. ‚Takže neřekneš ani slovo, Dickoušku. Jestli to zkusíš, přijede milej Charlie a bude tě držet pod zámkem s ostatníma děckama, co ukradl, dokud neumřeš. A až umřeš, půjdeš do pekla a budeš se tam navěky škvařit. Protože seš práskač. Je fuk, jestli ti někdo uvěří, nebo ne, práskač je práskač.‘

Dlouho jsem to tomu starýmu hajzlovi věřil. Neřekl jsem to ani Bílý bábě, tý s tím osvícením, protože jsem se bál, že si bude myslet, že je to moje vina. Kdybych byl starší, věděl bych, že je to jinak, ale byl jsem malej kluk.“ Odmlčel se. „Bylo v tom ale ještě něco. Víš, co to bylo, Danny?“

Danny se dlouho díval Dickovi do tváře a zkoumal myšlenky a obrazy za jeho čelem. Nakonec řekl: „Chtěl jsi, aby tvůj tatínek dostal ty peníze. Ale on je stejně nedostal.“

„Nedostal. Černej děda je všechny odkázal domovu pro černošský sirotky v Alabamě a mně je jasný proč. Ale na tom nesejde.“

„A tvoje hodná babička se to nikdy nedozvěděla? Nikdy ji to nenapadlo?“

„Věděla, že se něco děje, ale já to před ní zablokoval a ona mě nechala na pokoji. Jenom mi řekla, že až se mi bude chtít o tom mluvit, určitě si to poslechne. Danny, když Andy Hallorann umřel – na mrtvici –, byl jsem nejšťastnější kluk na světě. Máma mi říkala, že jestli chci, nemusím na pohřeb chodit, že můžu zůstat s babičkou Rose – Bílou bábou –, ale já jít chtěl. To si piš, že jsem chtěl. Chtěl jsem se přesvědčit, že starej Černej děda je fakticky po smrti.

Ten den pršelo. Všichni stáli kolem hrobu pod černýma deštníkama. Sledoval jsem, jak jeho rakev – největší a nejlepší z jeho podniku, o tom nepochybuju – klesá do země, a myslel na všecky ty chvíle, kdy mi kroutil kulkama, a na všechny ty vajgly v mým koláči a na ten jeden, který mi típl o chodidlo, a na to, jak u stolu při večeři vládl jako ten šílenej král z jedný Shakespearový hry. Ale hlavně jsem přemýšlel o Charliem Manxovi – kterýho si děda určitě vycucal z prstu – a o tom, že Černej děda nikdy nemohl Charliemu Manxovi mezistátně zavolat, aby v noci přijel a odvezl mě ve svým nóbl bouráku někam, kde mě zavře k dalším ukradeným klukům a holčičkám.

Načuhoval jsem přes okraj hrobu dolů – ‚Nech kluka, ať se podívá,‘ řekl táta, když se mě máma pokusila stáhnout zpátky –, obhlídl si rakev v tý mokrý jámě a pomyslel si ‚Tam dole seš o metr vosumdesát blíž peklu, Černej dědo, a nebude trvat dlouho, a budeš v pekle úplně, a doufám, že ti to ďábel tisíckrát oplatí rukou, která hoří.“

Dick zalovil v kapse kalhot a vytáhl balíček marlborek, do kterého měl pod celofánem zasunuté ploché sirky. Strčil si cigaretu do úst a pak musel její konec honit zapálenou sirkou, protože se mu třásla ruka a rty se mu chvěly také. Danny si užasle všiml, že Dickovi stojí v očích slzy.

Danny už věděl, kam ten příběh směřuje, takže se zeptal: „Kdy se vrátil?“

Dick si zhluboka potáhl z cigarety a skrz úsměv vyfoukl dým. „Nemusel jsi mi nakukovat do hlavy, abys to pochopil, co?“

„Ne.“

„Za půl roku. Jednou jsem se vrátil domů ze školy a on ležel nahý na mojí posteli a ten jeho napůl shnilý čurák mu trčel ke stropu. Řekl ‚Přijdeš sem a sedneš si na něho, Dickoušku. Oplatíš mi tisíckrát, a já ti to vrátím dvojnásob.‘ Zaječel jsem, ale nikdo tam nebyl a neslyšel mě. Máma s tátou byli oba v práci, máma v restauraci a táta v tiskárně. Utekl jsem ven a zabouchl dveře. A slyšel jsem, jak Černý děda vstal… dus… a přešel pokoj… dus, dus, dus… a potom jsem uslyšel…“

„Nehty,“ řekl Danny sotva slyšitelným hláskem. „Škrábaly do dveří.“

„Přesně tak. Vrátil jsem se tam až večer, když byli naši oba doma. On byl pryč, ale zůstaly tam… zbytky.“

„Jasně. Jako u nás v koupelně. Protože se rozkládal.“

„Právě. Sám jsem si převlíkl postel, to jsem uměl, protože mi maminka před dvěma roky ukázala, jak se to dělá. Říkala, že už jsem dost velkej, než abych potřeboval posluhu, že služky jsou pro malý bílý kluky a holky, o který se starala, než si sehnala místo jako servírka ve steakový restauraci u Berkina. Asi za týden jsem viděl Černýho dědu v parku, seděl na houpačce. Měl na sobě oblek, ale byl celej umatlanej čímsi šedivým – asi to byla plíseň, která ho v rakvi tam dole v hrobě obrůstala.“

„Jo,“ řekl Danny. Šepotem křehkým jako sklo. Na víc se nezmohl.

„Měl ale rozepnutej poklopec a nádobíčko mu trčelo ven. Strašně nerad ti to všechno říkám, Danny, seš moc mladej na to, abys takový věci poslouchal, ale musíš to vědět.“

„Potom už jsi šel za Bílou bábou?“

„Musel jsem. Protože jsem věděl, co víš ty: on se prostě bude pořád vracet. Ne jako… Danny, viděl jsi někdy mrtvý lidi? Myslím tím normální mrtvý lidi.“ Zasmál se, protože to znělo divně. Dannymu to taky takové připadalo. „Duchy.“

„Několikrát. Jednou jsem viděl tři stát u železničního přejezdu. Dva kluky a holku. Nevypadali ani na dvacet. Myslím… podle mě se tam zabili.“

Dick přikývl. „Většinou se držej míst, kde přešli na druhou stranu, dokud si nakonec nezvyknou na to, že jsou mrtví, a neposunou se dál. Někteří lidé, které jsi viděl v Overlooku, byli přesně takoví.“

„Já vím.“ Úleva, že si může o takových věcech promluvit s někým, kdo je zná, byla nepopsatelná. „A jednou byla v jedné restauraci jakási paní. Byla to taková ta restaurace, kde mají stolky venku, víš, co myslím?“

Dick znovu přikývl.

„Tahle paní nebyla průhledná, ale nikdo jiný ji neviděl, a když servírka zastrčila židli, na které ta paní seděla, tak její duch zmizel. Ty je taky někdy vidíš?“

„Už roky se mi to nestalo, ale ty máš silnější osvícení než já. S věkem to trochu slábne…“

„Bezva,“ vpadl mu Danny nadšeně do řeči.

„… ale podle mě ti toho zbude ještě hodně, až vyrosteš, protože jsi toho dostal do vínku hromadu. Normální duchové nejsou jako ta ženská, cos ji viděl v pokoji číslo 217 nebo u vás v koupelně. Je to tak, že?“

„Ano,“ souhlasil Danny. „Paní Masseyová je opravdová. Nechává po sobě kousky, co z ní opadávají. Viděl jsi je. Máma taky… a ona přitom osvícení nemá.“

„Půjdeme zpátky,“ rozhodl Dick. „Je čas, aby ses podíval, co jsem ti přivezl.“

8

Návrat na parkoviště byl pomalejší, protože Dick byl zadýchaný. „To ty cigára,“ hekal. „Vůbec s nima nezačínej, Danny.“

„Máma kouří. Myslí si, že to nevím, ale vím. Dicku, co udělala tvoje Bílá bába? Něco udělat musela, protože tě Černý děda nikdy nedostal.“

„Dala mi dárek, stejnej, jakej mám já pro tebe. To právě učitel dělá, když je žák připravenej. Učit se je totiž dar. Nejlepší, jakej může člověk dát nebo dostat.

Když o dědovi mluvila, nebyl to pro ni Andy,“ Dick se ušklíbl, „ale jenom ouchyl. Řekl jsem to, co ty, že to nebyl duch, ale že byl opravdovej. A ona na to že jo, že je to pravda, a že to dělám já, že je opravdovej. Tím, co ze mě vyzařuje. Řekla, že někteří duchové – většinou ti, co mají vztek – nechtějí z tohoto světa odejít, protože vědí, že jinde na ně čeká něco ještě horšího. Většinou nakonec vyhladoví a nic z nich nezbude, ale někteří najdou potravu. ‚A přesně tím je pro ně osvícení, Dicku,‘ pověděla mi. ‚Je to pro ně potrava. Ty toho ouchyla krmíš. Sice to nechceš, ale děláš to. On je jako komár, kterej pořád krouží kolem a pak si sedne, aby se zase nacucal krve. Já s tím nic nenadělám. Ale ty jo, ty můžeš obrátit to, pro co si přišel, proti němu.‘“

Oba už byli u cadillaku. Dick odemkl dveře a s úlevným heknutím se spustil za volant. „Kdysi bych ušel patnáct kiláků a pak uběhnul dalších osm. Dneska se projdu pár metrů po pláži a záda mě bolej, jako by mě přes ně přetáhl klackem. Tak do toho, Danny. Rozbal si svůj dárek.“

Danny strhl stříbrný papír a objevil krabičku ze zeleně natřeného kovu. Vpředu, pod západkou, byl maličký tlačítkový panel.

„Jé, to je pěkné!“

„Jo? Líbí se ti to? Dobře. Sehnal jsem to ve Western Auto. Pravá americká ocel. Pokladnička, kterou mi dala Bílá bába Rose, měla visací zámek s klíčkem, kterej jsem nosil na krku, ale to bylo dávno. Dneska máme osmdesátý léta, moderní dobu. Vidíš ty tlačítka s číslama? Namačkáš si tam pět čísel, o kterejch budeš vědět, že je určitě nezapomeneš, pak stiskneš tady ten knoflík s nápisem SET. A když pak budeš někdy chtít pokladničku otevřít, naťukáš si svůj kód.“

Danny byl celý blažený. „Díky, Dicku! Budu si v ní schovávat svoje největší poklady.“ To znamenalo nejlepší baseballové karty, kompasový odznak skautského klubu Vlčat, zelený kamínek pro štěstí a fotku, na které je s tátou na trávníku před činžákem v Boulderu, kde bydleli před Overlookem. Než se všechno pokazilo.

„Fajn, Danny, budu rád, když to uděláš, ale chci, abys udělal ještě něco.“

„A co?“

„Chci, aby sis tu skříňku pořádně obhlídl, zevnitř i zvenčí. Aby ses na ni jenom nekoukal, ale ohmatal si ji. Pořádně si ji celou ošahal. Pak dovnitř strč nos a zkus, jestli nějak nevoní. Musí to být tvoje nejbližší kamarádka, aspoň nějakou dobu.“

„Proč?“

„Protože další takovou si uložíš do hlavy. Jenže ta bude ještě speciálnější. A až se příště zase objeví ta svině Masseyová, budeš na ni přichystanej. Povím ti, jak to uděláš, přesně jak mi to říkala Bílá bába.“

Danny cestou zpět do bytu moc nemluvil. Měl hodně o čem přemýšlet. Svůj dárek – pokladničku z pevného kovu – držel na klíně.

9

Paní Masseyová se vrátila za týden. Znovu byla v koupelně, tentokrát ve vaně. Dannyho to nepřekvapilo. Koneckonců, ve vaně kdysi umřela. Tentokrát Danny neutekl. Tentokrát vešel dovnitř a zavřel dveře. Kývla na něj, aby šel blíž, a usmívala se. Danny přišel a také se usmíval. Z vedlejšího pokoje slyšel televizi. Máma se dívala na seriál Three’s Company.

„Zdravím, paní Masseyová,“ řekl Danny. „Něco jsem vám přinesl.“

V poslední chvíli pochopila a rozječela se.

10

Za chvilku už máma klepala na dveře koupelny. „Danny? Nestalo se ti něco?“

„Ne, nic mi není, mami.“ Vana byla prázdná. Zůstalo v ní trochu slizu, ale Danny usoudil, že to dokáže vyčistit. Trocha vody pošle špínu rovnou do odpadu. „Musíš si odskočit? Za chvilku budu venku.“

„Ne. Já jenom… měla jsem dojem, že tě slyším volat.“

Danny popadl kartáček na zuby a otevřel dveře. „Jsem stoprocentně v pohodě. Vidíš?“ Široce se na ni usmál. Nebylo to těžké, protože paní Masseyová byla pryč.

Ustaraný výraz jí zmizel z tváře. „Dobře. Nezapomeň si vyčistit i ty zuby vzadu. Tam se jídlo nejvíc schovává.“

„Vyčistím, mami.“

Uvnitř v hlavě, hodně hluboko, kde na speciální poličce spočívalo dvojče jeho speciální pokladničky, slyšel Danny tlumený jekot. Nevšímal si ho. Napadlo ho, že nebude trvat dlouho a utichne, a měl pravdu.

11

O dva roky později, den před prázdninami o Díkůvzdání, se na prázdném schodišti Alafijské základní školy zjevil Dannymu Torranceovi Horace Derwent. Na ramenou saka mu ležely konfety. Na shnilé ruce visela malá černá maska. Čpěl hrobem. „Skvělý večírek, že?“ zeptal se.

Danny se otočil a velmi rychle odešel pryč.

Po vyučování zavolal meziměstsky Dickovi do práce do restaurace na Key West. „Našel mě další obyvatel Overlooku. Kolik pokladniček můžu mít, Dicku? Myslím v hlavě?“

Dick se uchechtl. „Tolik, kolik potřebuješ, chlapče. V tom je ta nádhera osvícení. Myslíš, že Černej děda byl jedinej, koho jsem v životě musel zamknout?“

„Oni tam uvnitř umřou?“

Tentokrát se chechtot neozval. Tentokrát zněl Dickův hlas tak studeně, jak ho chlapec ještě nikdy neslyšel. „Fakt tě to zajímá?“

Dannyho to nezajímalo.

Když se krátce po Novém roce bývalý majitel Overlooku objevil znovu – tentokrát ve skříni v Dannyho pokoji –, byl už chlapec připravený. Vlezl do skříně za ním a zavřel za sebou dveře. Zakrátko putovala na vysokou poličku vedle té, ve které vězela paní Masseyová, druhá pomyslná skříňka. Zase se ozývalo bouchání a několik vynalézavých nadávek, které si Danny zapamatoval pro budoucí použití. Brzy všechno utichlo. V Derwentově skříňce zavládlo stejné ticho jako ve skříňce s paní Masseyovou. Už nezáleželo na tom, jestli jsou nebo nejsou naživu (pokud se to dá o nemrtvých říct).

Záleželo na tom, že se nikdy nedostanou ven. Byl v bezpečí.

To si tehdy myslel. Samozřejmě si také myslel, že se nikdy nenapije alkoholu, protože viděl, co to udělalo s otcem.

Někdy se člověk prostě splete.

CHŘESTÝŠ

1

Jmenovala se Andrea Steinerová a měla ráda filmy, ale neměla ráda muže. Nebylo divu, protože otec ji poprvé znásilnil, když jí bylo osm. A znásilňoval ji dál stejný počet roků. Pak tomu udělala přítrž tím, že mu nejdřív jednou z matčiných jehlic na pletení propíchla koule, pěkně jednu po druhé, a pak stejnou jehlici, ze které ještě kapala červená krev, vrazila svému násilnickému otci do levého očního důlku. S těmi koulemi to bylo snadné, protože spal, ale bolest ho dokázala probudit bez ohledu na její zvláštní schopnosti. Byla však už velká a on opilý. Dokázala ho udržet pod tělem dost dlouho, aby mu uštědřila ránu z milosti.

Teď už těch roků měla čtyři krát osm, toulala se Amerikou a v Bílém domě vystřídal pěstitele buráků bývalý herec. Tenhle nový chlápek měl herecky neuvěřitelně černé vlasy a herecky okouzlující, nedůvěryhodný úsměv. Andi viděla v televizi jeden z jeho filmů. Muž, který se stal prezidentem, v tom filmu hrál chlapíka, který přišel o nohy, jelikož mu je přejel vlak. Představa muže bez nohou se jí líbila. Muž bez nohou vás nemůže dohnat a znásilnit.

Filmy, to bylo něco. Filmy člověka odnesou jinam. Mohli jste se spolehnout na popcorn a šťastné konce. Sehnali jste chlapa, který s vámi šel, takže to bylo rande a on zaplatil. Tenhle film byl dobrý, spousta rvaček, líbání a hlasité muziky. Jmenoval se Dobyvatelé ztracené archy. Její momentální chlap měl ruku pod její sukní, vysoko na holém stehně, ale to nevadilo. Ruka není čurák. Seznámila se s ním v baru. V barech se seznámila s většinou chlapů, se kterými chodila na rande. Koupil jí skleničku, ale sklenička zadarmo není rande, tohle byla jenom jednorázovka.

Co je tohle? zeptal se v baru, když jí přejížděl špičkou prstu po paži nad loktem. Měla na sobě halenku bez rukávů, takže bylo vidět tetování. Ráda to tetování ukazovala, když hledala chlapa. Chtěla, by ho viděli. Rajcovalo je to. Nechala si ho udělat v San Diegu rok poté, co zabila otce.

Je to had, řekla. Chřestýš. Nevidíš ty tesáky?

Samozřejmě že viděl. Byly to velikánské tesáky, v naprostém nepoměru k hlavě. Z jednoho visela kapka jedu.

On, obchodnický týpek v drahém obleku, měl spoustu prezidentských vlasů sčesaných dozadu a odpoledne volno od jakéhosi pitomého papírování, kterým se živil. Vlasy měl skoro všechny bílé místo černé a vypadal tak na šedesát. Zhruba dvakrát starší než ona. Ale mužům to bylo jedno. Nevadilo by mu, i kdyby jí nebylo dvaatřicet, ale šestnáct. Nebo osm. Vzpomněla si, co jí kdysi otec řekl: Když jsou dost starý na čůrání, jsou dost starý i na šukání.

Samozřejmě že je vidím, řekl muž, který teď seděl vedle ní, ale co to znamená?

Možná to zjistíš, odpověděla Andi. Špičkou jazyka se dotkla horního rtu. Mám ještě další tetování. Někde jinde.

Můžu se podívat?

Možná. Máš rád filmy?

Zamračil se. Jak to myslíš?

Chceš jít se mnou na rande, ne?

Věděl, co to znamená – nebo co to má znamenat. V lokále byla i jiná děvčata, a když začala mluvit o randění, znamenalo to jenom jedno. Ale Andi měla na mysli něco jiného.

Jistě. Jsi roztomilá.

Tak mě vezmi na rande. Opravdový rande. V Rialtu dávají Dobyvatele ztracené archy.

Spíš jsem pomýšlel na ten hotýlek o dva bloky dál, zlatíčko. Pokoj s barem a balkonem, co ty na to?

Přiblížila rty těsně k jeho uchu a prsy se mu opřela o paži. Možná pozdějc. Nejdřív mě vezmi do kina. Zaplať mi vstupenku a kup mi popcorn. Tma mě rozhicuje.

A tak tu seděli, na plátně Harrison Ford velký jako mrakodrap práskal bičem do pouštního prachu. Dědek s prezidentskými vlasy měl ruku pod její sukní, ale ona si držela kyblík s popcornem pevně na klíně, takže se sice propracoval až ke třetí hraniční čáře, ale na domácí metu nedosáhl. Snažil se posunout výš, což ji rozčilovalo, protože chtěla vidět konec filmu a dozvědět se, co ve ztracené arše bylo. Takže…

2

Ve všední den bylo ve dvě odpoledne v kině skoro prázdno, ale o dvě řady dál za Andi Steinerovou a jejím průvodcem seděli tři lidé. Dva muži, jeden dost starý a druhý na počátku středního věku (i když vzhled může klamat) a mezi nimi úžasně krásná žena. Vysoké lícní kosti, šedé oči, smetanová pleť. Záplavu černých vlasů měla staženou dozadu širokou sametovou stuhou. Obvykle nosila klobouk – starý ohmataný cylindr –, ale dnes ho nechala ve svém karavanu. Cylindr se do kina nenosí. Jmenovala se Rose O’Harová, ale kočovná rodina, s níž putovala, jí říkala Klobouková Rose.

Muž na počátku středního věku byl Barry Smith. I když byl stoprocentní běloch, tatáž rodina mu říkala Číňan Barry, protože měl mírně sešikmené oči.

„Teď se dívejte,“ upozornil ostatní. „Je to zajímavé.“

„Zajímavý je ten film,“ zamručel starý muž – Děda Flick. Ale on měl věčně nějaké námitky. Také sledoval dvojici dvě řady před nimi.

„Doufám, že to bude stát za to,“ řekla Rose, „protože ta žena nemá zas tolik páry. Trochu ano, ale…“

„Hele, hele, už jde na to,“ přerušil ji Barry, když se Andy naklonila a přiblížila rty k uchu svého průvodce. Barry se šklebil a úplně zapomněl na krabičku s gumídky, kterou držel v ruce. „Pozoroval jsem ji při tom už třikrát a pořád mě to baví.“

3

Ucho pana Obchodníka zaplňoval chumáč kudrnatých bílých chlupů a ucpával maz barvy lejna, ale Andi nepřipustila, aby ji to odradilo. Chtěla z tohoto městečka vypadnout a její finance se ocitly na nebezpečně nízké úrovni. „Nejseš unavenej?“ zašeptala do toho nechutného ucha. „Nechce se ti spát?“

Hlava mu okamžitě klesla na hrudník a začal chrápat. Andi si hmátla pod sukni, vytáhla jeho ochablou ruku a položila ji na opěrku křesla. Potom sáhla panu Obchodníkovi do draze vypadajícího saka a začala ho prohledávat. Peněženku měl v levé vnitřní kapse. Aspoň že tak. Nebude muset zvedat ten jeho tlustý zadek. Jakmile usnuli, hýbat s nimi byl oříšek.

Otevřela peněženku, kreditní karty vyhodila na podlahu a chvíli se dívala na fotografie – pan Obchodník s partou dalších obtloustlých obchodníků na golfovém hřišti. Pan Obchodník s manželkou. Mnohem mladší pan Obchodník před vánočním stromkem se synem a dvěma dcerami. Dcery na sobě měly santovskou čepici a příslušné šatičky. Nejspíš je neznásilňoval, ale vyloučit se to nedalo. Muži budou znásilňovat, když jim to projde, to už zjistila. Takříkajíc v otcovské náruči.

V přihrádce na bankovky bylo přes dvě stě dolarů. Doufala ve vyšší částku – v baru, ve kterém ho potkala, se chodilo za lepšími kurvami než u letiště –, ale na čtvrteční odpoledne to nebylo špatné, a vždycky se našel chlap, který chce vzít pohledné děvče do kina, kde si dají trochu ošmatávání jako předkrm. Aspoň tak si to představovali.

4

„Tak jo,“ zamumlala Rose a začala vstávat. „Přesvědčili jste mě. Zkusíme to.“

Ale Barry jí položil ruku na paži a zadržel ji. „Ne, počkej. Dívej se. Teď přijde to nejlepší.“

5

Andi se znovu naklonila blízko k tomu nechutnému uchu a zašeptala: „Spi tvrději. Tak tvrdě, jak dokážeš. Bolest, kterou ucítíš, bude jenom sen.“ Otevřela kabelku a vytáhla nožík s perleťovou střenkou. Byl malý, ale čepel měl ostrou jako břitva. „Jaká bude ta bolest?“

„Bude jenom ve snu,“ zamumlal pan Obchodník do uzlu kravaty.

„Správně, drahouši.“ Vzala ho kolem ramen a rychle mu do pravé tváře vyřízla dvě véčka – tváře měl tak tlusté, že z nich bude mít brzy lícní torby. Chvilku svoji práci obdivovala v mihotavém světle barevného proudu snů z promítačky. Pak se vyřinula opona krve. Až se probudí, bude ho pálit obličej, pravý rukáv drahého saka bude mít promáčený a bude potřebovat na pohotovost.

A jak to vysvětlíš manželce? Něco si vymyslíš, to nepochybuju. Ale pokud nepůjdeš na plastiku, uvidíš moje značky pokaždý, když se podíváš do zrcadla. A pokaždý, když se někde v báru začneš poohlížet po nějaký holčičce, vzpomeneš si, jak tě uštkl chřestýš. Měl na sobě modrou sukni a bílou halenku bez rukávů.

Zastrčila si do kabelky dvě padesátky a pět dvacetidolarovek, zacvakla uzávěr a chystala se vstát, když jí na rameno dopadla čísi ruka a ženský hlas jí zamumlal od ucha: „Zdravím, drahoušku. Na zbytek filmu se můžeš kouknout jindy. Teď půjdeš s námi.“

Andi se pokusila otočit, ale hlavu jí sevřely cizí ruce. Strašné na nich bylo, že je měla uvnitř hlavy.

Potom všechno pohltila tma – a probrala se až v Rosině karavanu earthcruiser, v nevábném kempu na okraji onoho středozápadního městečka.

6

Když se probudila, podala jí Rose hrnek čaje a dlouho povídala. Andi všechno slyšela, ale její pozornost zaujala především žena, která ji unesla. Byla na ni impozantní podívaná, hodně mírně řečeno. Klobouková Rose měřila metr osmdesát, měla dlouhé nohy v bílých úzkých kalhotách a vysoká ňadra pod tričkem s logem UNICEFu a mottem: Co stačí k záchraně dítěte. Tvář měla vážnou jako královna, klidnou a nevzrušenou. Vlasy, nyní rozpuštěné, jí spadaly do půli zad. Odřený cylindr naražený na hlavě působil jako pěst na oko, ale jinak to byla nejkrásnější žena, jakou Andi Steinerová v životě viděla.

„Rozumíš tomu, co ti říkám? Dávám ti šanci, Andi, a neměla bys ji brát na lehkou váhu. Už je to víc než dvacet let, co jsme někomu nabídli to, co teď nabízím tobě.“

„A když odmítnu? Co pak? Zabijete mě? A vezmete si tu…“ Jak tomu říkala? „Tu páru?“

Rose se usmála. Její rty byly plné a korálově růžové. Andi, která se považovala za asexuální, se v duchu ptala, jakou by ta rtěnka měla chuť.

„Zlato, nemáš dost páry, aby to stálo za řeč, a na tý troše, kterou v sobě máš, bysme si rozhodně nepošmákli. Asi jako venkovskej buran na tuhým mase starý krávy.“

„Venkovskej co?“

„To je fuk, hlavně poslouchej. Nezabijeme tě. Pokud odmítneš, vymažeme ti všechny vzpomínky na tenhle krátkej rozhovor. Ocitneš se na kraji silnice u nějakýho zapadákova – třeba Topeky nebo Farga –, bez peněz, bez průkazu a bez vzpomínek, jak ses tam dostala. Jako poslední si budeš pamatovat, že jsi šla do kina s tím chlapem, kterýho jsi okradla a zmrzačila.“

„Zasloužil si, abych ho zmrzačila!“ vyštěkla Andi.

Rose se vytáhla na špičky, protáhla se a prsty do dotkla stropu karavanu. „To je tvoje věc, zlatíčko, nejsem tvůj psychiatr.“ Neměla podprsenku. Andi viděla pod jejím tričkem pohyblivé značky bradavek. „Ale něco bys měla vzít v úvahu: vezmeme ti nejenom prachy, ale taky tvoje nadání a nepochybně falešnou totožnost. Až příště nějakýmu chlapovi potmě v kině navrhneš, aby se prospal, otočí se k tobě a zeptá se, o čem to sakra mluvíš.“

Andi zamrazilo v zádech. „To nemůžete.“ Ale vzpomněla si na ty strašlivě silné ruce, které jí hmátly do mozku, a bylo jí jasné, že tahle žena by to udělat mohla. Možná by jí museli trochu pomoct přátelé, ti lidé v karavanech a přívěsech shromážděných kolem toho jejího jako podsvinčata u cecků bachyně, ale i tak – zvládla by to.

Rose její odmlouvání pominula. „Kolik je ti, zlato?“

„Dvacet osm.“ Od chvíle, kdy překročila magickou třicítku, svůj věk tajila.

Rose se na ni s úsměvem dívala a nic neříkala. Andi hleděla do těch krásných šedých očí pět vteřin a pak sklopila zrak. Jenže při tom jí oči padly na ta hladká ňadra, ničím nepodpíraná a přitom bez známek povislosti. A když znovu vzhlédla, její oči se nedostaly výš než ke rtům té ženy. Těm korálově růžovým rtům.

„Je ti třicet dva,“ řekla Rose. „No jo, je to trochu vidět – protože jsi vedla tvrdý život. Život na útěku. Ale pořád jsi hezká. Zůstaň s námi, žij s námi, a za deset let ode dneška ti opravdu bude osmadvacet.“

„To není možný.“

Rose se usmála. „Za sto let ode dneška budeš vypadat a cítit se na pětatřicet. Teda dokud si nevezmeš páru. Pak ti bude zase dvacet osm, akorát že se budeš cítit o deset let mladší. A ty budeš brát páru často. Žij dlouho, zůstaň mladá a dobře jídej: tohle ti nabízím. Jak ti to zní?“

„Příliš pěkně na to, aby to byla pravda,“ odsekla Andi. „Jako ty reklamy o tom, že můžete dostat životní pojistku za deset dolarů.“

Nebyla tak daleko od pravdy. Rose v ničem nelhala (aspoň zatím), ale leccos zamlčela. Třeba to, že pára je někdy nedostatkové zboží. Nebo že ne každý přežije Obrácení. Rose soudila, že tahle by mohla, a Ořech, felčar Pravého rodu, opatrně souhlasil, ale nic nebylo jisté.

„A ty a tvoji přátelé si říkáte jak…?“

„Nejsou to moji přátelé, je to moje rodina. Jsme Pravý rod.“ Rose si propletla prsty a podržela je Andi před obličejem. „A co je jednou spojeno, už se nikdy nerozpojí. Tohle musíš pochopit.“

Andi život naučil, že znásilněná dívka se nikdy nemůže odznásilnit, takže rozuměla dokonale.

„Mám vůbec na vybranou?“

Rose pokrčila rameny. „Jedině k horšímu, zlato. Bylo by lepší, kdybys to chtěla. Obrácení pak bude lehčí.“

„Bolí to? To Obrácení?“

Rose se usmála a vyslovila první stoprocentní lež. „Vůbec ne.“

7

Letní večer na tomtéž předměstí středozápadního městečka.

Lidé se někde dívali, jak Harrison Ford práská bičem. Herecký prezident někde nepochybně rozdával falešné úsměvy. Tady, v kempu, ležela Andi Steinerová na rozkládacím zahradním křesle z levného obchodu a zaplavovalo ji světlo reflektorů z Rosina karavanu earthcruiser a winnebaga kohosi jiného. Rose jí už vysvětlila, že Pravému rodu sice patří několik tábořišť, ale tohle ne. Ale jejich manažer dokázal podobná místa snadno pronajímat, protože šlo o podniky, které se potácely na pokraji krachu. Amerika trpěla hospodářským poklesem, ale pro Pravé nebyly peníze žádný problém.

„Kdo je ten manažer?“ ptala se Andi.

„Jeden velmi sympatický chlapík,“ usmála se Rose. „Dokáže ukecat ptáky, aby popadali ze stromů. Však ho brzo poznáš.“

„Je to tvůj šamstr?“

Rose se tomu zasmála a pohladila Andi po tváři. Dotek jejích prstů způsobil, že se Andi v břiše zavrtěl horký červík vzrušení. Šílené, ale bylo to tak. „Máš chutě, co? Myslím, že budeš v pohodě.“

Možná, ale jak tam tak Andi ležela, už vůbec nebyla vzrušená, jen vystrašená. Hlavou se jí míhaly novinové zprávy o mrtvolách, které se našly v kanále, o mrtvolách, které se našly na lesních mýtinách, o mrtvolách, které se našly na dně vyschlých studní. Žen a dívek. Skoro vždycky žen a dívek. Neděsila ji přímo Rose – ne tak docela – a byly tu i další ženy, ale také tu byli muži.

Rose si k ní klekla. Zář světlometů by měla její tvář proměnit v tvrdou a ošklivou krajinu černých a bílých ploch, ale opak byl pravdou: ještě víc zkrásněla. Znovu pohladila Andi po tváři. „Žádný strach,“ řekla. „Žádný strach.“

Otočila se k jedné z žen, křídově bledé krasavici, které Rose říkala Tichá Sarey, a kývla. Sarey odpověděla také kývnutím a odešla do Rosina monstrózního karavanu. Ostatní se zatím začali kolem zahradního lehátka stahovat do kruhu. Andi se to nelíbilo. Působilo to jako obětování.

„Žádný strach. Brzo budeš jedna z nás, Andi. Zůstaneš s námi.“

Ledaže vycykluješ, pomyslela si Rose. V tom případě prostě spálíme tvoje šaty ve spalovači za umývárnama a zítra potáhnem dál. Kdo nic neriskuje, nic nemá.

Doufala však, že se to nestane. Tahle se jí líbila a nadaná uspávačka by se hodila.

Sarey se vrátila se železnou nádobou, která vypadala jako termoska. Podala ji Rose a ta odšroubovala červené víčko. Pod ním byla nálevka a ventil. Andi ta nádoba připomínala neoznačený sprej proti hmyzu. Přemýšlela o tom, že vyskočí z lehátka a uteče, ale pak si vzpomněla na kino. Na ty ruce, které jí hmátly do hlavy a udržely ji na místě.

„Dědo Flicku?“ ozvala se Rose. „Povedeš nás?“

„S radostí.“ Byl to ten starý muž z kina. Dnes večer měl na sobě plandavé růžové bermudy, bílé podkolenky, které se mu šplhaly po hubených lýtkách až k čéškám, a řemínkové sandály. Andi připadal jako děda Walton po dvou letech v koncentračním táboře. Zvedl ruce a ostatní s ním. Jak se tak drželi a rýsovali se proti zkříženým paprskům světla z reflektorů, vypadali jako přízračná řetězová vystřihovánka.

„Jsme Pravý rod,“ řekl. Hlas vycházející z propadlého hrudníku se už nechvěl. Byl to hluboký a zvučný hlas mnohem mladšího a silnějšího muže.

„Jsme Pravý rod,“ odpověděli. „Co se spojí, nikdy se nerozdělí.“

„Zde je žena,“ řekl Děda Flick. „Připojí se k nám? Spojí svůj život s naším a bude s námi?“

„Řekni ano,“ pobídla ji Rose.

„A-ano,“ vykoktala Andi. Srdce jí už netlouklo. Drnčelo jako elektrický drát.

Rose otočila ventilem na nádobě. Ozval se drobný, žalostný vzdech a ven unikl obláček stříbrné mlhy. Místo aby se v mírném večerním větříku rozplynul, zůstal viset těsně nad nádobou až do chvíle, kdy se Rose předklonila, našpulila ty fascinující korálové rty a jemně foukla. Obláček mlhy – trochu připomínal dialogovou bublinu v komiksu, ale prázdnou – odplul, až se zastavil nad Andiinou tváří s vytřeštěnýma očima.

„Jsme Pravý rod a přetrváme,“ deklamoval Děda Flick.

„Sabbatha hanti,“ odpověděli ostatní.

Mlha začala velmi pomalu klesat.

„Jsme vyvolení.“

„Lodsam hanti,“ odpověděli.

„Zhluboka dýchej,“ řekla Rose a jemně políbila Andi na tvář. „Uvidíme se na druhé straně.“

Možná.

„My jsme ti šťastliví.“

„Cahanna risone hanti.“

Pak všichni společně: „Jsme Pravý rod a jsme…“

Ale v tu chvíli je Andi přestala vnímat. Stříbrná mlha se jí usadila na obličeji a byla studená, hrozně studená. Když se Andi nadechla, mlha se probrala k jakémusi temnému životu a začala v jejích útrobách křičet. Dítě stvořené z mlhy – nevěděla, jestli chlapec nebo děvče – se ze všech sil snažilo uniknout, ale kdosi řezal. To Rose řezala, zatímco ostatní stáli těsně kolem ní (rod spojený poutem), svítili dolů desítkou baterek a osvětlovali pomalé vražedné pohyby.

Andi se snažila z lehátka utéct, ale neměla k tomu žádné tělo. Její tělo bylo pryč. Tam, kde předtím bylo, zůstala jen bolest v podobě lidské bytosti. Bolest umírajícího dítěte, a její.

Přijmi ji. Ta myšlenka byla jako chladivý obklad přiložený na hořící ránu, v niž se proměnilo její tělo. Jedině tak projdeš.

Nemůžu, utíkala jsem před tou bolestí celý život.

Možná, ale teď už nemáš kam utíkat. Přijmi ji. Polkni ji. Přijmi páru, nebo zemři.

8

Praví stáli s rukama pozvednutýma a odříkávali stará slova: sabbatha hanti, lodsam hanti, cahanna risone hanti. Sledovali, jak se halenka Andi Steinerové v místech, kde mívala prsa, zploštila, a jak její sukně splaskává jako zavírající se ústa. Dívali se, jak se její tvář proměňuje v mléčné sklo. Její oči však zůstaly, vznášely se jako míčky na tenkých nitkách nervů.

Ale ty odejdou taky, pomyslel si Ořech. Není dost silná. Myslel jsem, že by mohla být, ale spletl jsem se. Možná se jednou nebo dvakrát vrátí, ale pak vycykluje. Zbudou z ní jenom šaty. Pokusil se vzpomenout, jaké bylo jeho Obrácení, ale vzpomněl si jen na to, že měsíc byl v úplňku a místo reflektorů jim svítil táborák. Ohnivá hranice, ržání koní… a bolest. Bylo opravdu možné si pamatovat bolest? Podle něj ne. Věděli jste, že něco takového existuje a že vás trýznila, ale to nebylo totéž.

Andina tvář vplula zpět do bytí jako tvář ducha nad stolkem média. Blůzka se vpředu vyklenula, sukně se vzdula, protože boky a stehna se vrátily na tento svět. Andi zařičela bolestí.

„Jsme Pravý rod a přetrváme,“ odříkávali ve zkřížených paprscích světla z aut. „Sabbatha hanti. Jsme vyvolení, lodsam hanti. Jsme šťastlivci, cahanna risone hanti.“ Budou pokračovat, dokud nebude po všem. Ať už to dopadne jakkoli, nebude to trvat dlouho.

Andi znovu začala mizet. Maso se stalo zamlženým sklem, jímž Praví viděli její kostru a kostěný škleb lebky. V tom šklebu svítilo několik stříbřitých plomb. Oči zbavené těla se divoce koulely v důlcích, které však už neexistovaly. Andi stále ječela, ale její jekot zněl tence a ozvěnou, jako by se nesl z dálky předlouhou chodbou.

9

Rose si myslela, že už to Andi vzdala, protože tohle dělávali, když už se bolest nedala snést, ale tahle holka se jen tak nedala. Znovu se ve vírech vynořila do bytí a celou cestu řvala. Nově vytvořené ruce popadly Rose šílenou silou a strhly ji dolů. Rose se předklonila, bolesti si sotva všimla.

„Vím, co chceš, panenko. Vrať se a můžeš to dostat.“ Přiblížila ústa k Andi a laskala jí horní ret jazykem, dokud se ret neproměnil v mlhu. Ale oči se stále upíraly na Rose.

„Sabbatha hanti,“ vyzpěvovali. „Lodsam hanti. Cahanna risone hanti.“

Andi se vrátila, kolem vytřeštěných očí plných bolesti jí narůstal obličej. Následovalo tělo. Rose chvíli viděla kosti jejích paží, kosti prstů, které ji svíraly, a ty se pak znovu obalily masem.

Rose ji opět políbila. Dokonce i v takových bolestech Andi zareagovala a Rose vdechla svou esenci do hrdla mladé ženy.

Tuhle chci. A co chci, to dostanu.

Andi znovu začala vybledat, ale Rose cítila, jak proti tomu bojuje. Získává navrch. Krmila se ječící životní silou, kterou vdechovala do hrdla a plic, a už se nesnažila ji vypudit.

Poprvé přijímala páru.

10

Nejnovější členka Pravého rodu strávila tu noc v posteli Rose O’Harové a poprvé v životě našla v sexu něco jiného než hrůzu a bolest. V krku ji bolelo od toho, jak na zahradním lehátku křičela, ale znovu křičela, když její tělo zachvátil nový pocit – slast srovnatelná s bolestí Obrácení –, až se jí znovu zdálo, že se rozpouští a průhlední.

„Ječ si, jak chceš,“ řekla Rose a zvedla hlavu mezi jejími stehny. „Řev slyšeli už mockrát. Jak dobrý, tak špatný.“

„Je sex takovej pro všechny?“ Jestli ano, o kolik toho přišla! O co ji ten zatracenej fotr okradl! A pro lidi byla zlodějka ona?

„Takový je pro nás, když si vezmeme páru,“ řekla Rose. „Víc nepotřebuješ vědět.“

Sklonila hlavu a začalo to znovu.

11

Chvíli před půlnocí seděli Žeton Charlie a Ruská Bába na nejnižším schodu Žetonova karavanu, dělili se o joint a dívali se na měsíc. Z Rosina karavanu se znovu rozlehly výkřiky.

Charlie a Bába se na sebe podívali a uculili se.

„Někomu se to líbí,“ poznamenala Bába.

„Komu taky ne?“ opáčil Charlie.

12

Andi se probudila brzy za svítání s hlavou položenou na Rosiných prsou. Cítila se úplně jinak. Zároveň se vůbec necítila jinak. Zvedla hlavu a uviděla, že Rose se na ni dívá těma pozoruhodnýma šedýma očima.

„Zachránilas mě,“ řekla Andi. „Přivedlas mě zpátky.“

„Nesvedla bych to sama. Tys to chtěla udělat.“ V nejednom smyslu, panenko.

„Co jsme potom dělaly… to už nemůžeme zopakovat, co?“

Rose s úsměvem zavrtěla hlavou. „Ne. A tak to má být. Některý zážitky už nikdy nic nepřebije. Kromě toho se dneska vrátí můj chlap.“

„Jak se jmenuje?“

„Slyší na jméno Henry Rothman, ale to je jenom pro burany. Jeho Pravý jméno je Taťka Vrána.“

„Miluješ ho? Miluješ, že?“

Rose se usmála, přitáhla si Andi blíž a políbila ji. Ale neodpověděla.

„Rose?“

„Ano?“

„Jsem… jsem pořád člověk?“

Na to Rose odpověděla stejně jako kdysi Dick Hallorann malému Dannymu Torranceovi, a stejně chladným tónem: „Fakt tě to zajímá?“

Andi došla k závěru, že nezajímá. Došla k závěru, že je doma.

MÁMA

1

Směsice zmatených zlých snů – kdosi se oháněl kladivem a honil ho po nekonečných chodbách, výtah, který jezdil sám od sebe, živé ploty tvarované do podoby zvířat, která ožívala a obkličovala ho – a nakonec jediná jasná myšlenka: Kéž bych byl mrtvý.

Dan Torrance otevřel oči. Zabodlo se do nich sluneční světlo, proniklo až do bolavé hlavy a hrozilo, že mu zapálí mozek. Kocovina všech kocovin. Obličej ho pálil. Nos měl totálně ucpaný až na maličký otvor v levé dírce, který dovnitř pouštěl nitku vzduchu. V levé? Ne, byla to ta pravá. Mohl dýchat ústy, ale tam měl hnusnou pachuť po whiskey a cigaretách. Žaludek měl jako olověnou kouli, plný všech možných nevhodných věcí. Ranní břišní smeťák, jak nazval tenhle mizerný pocit kterýsi kámoš z mokré čtvrti.

Vedle kdosi hlasitě zachrápal. Dan tím směrem otočil hlavu, i když krk zaječel na protest a spánkem mu znovu projela bolest jako hřebík. Opět otevřel oči, ale jen na škvíru. Už žádné palčivé slunce, prosím. Ještě ne. Ležel na holé matraci na holé podlaze. Vedle něj na zádech spala rozvalená nahá žena. Dan se podíval níž a uviděl, že on je také naostro.

Ona se jmenuje… Dolores? Ne. Debbie? To už je blíž, ale ještě ne úplně…

Deenie. Jmenovala se Deenie. Potkal ji v baru zvaném Mléčná dráha a docela dobře se bavil, dokud…

Nemohl si vzpomenout a jediný pohled na ruce – obě nateklé, klouby na pravačce odřené a plné strupů – ho přivedl k závěru, že si na to vzpomenout ani nechce. Záleželo snad na tom? Základní scénář se nikdy neměnil. Opil se, někdo řekl něco nevhodného, následoval chaos a vymlácení baru. V hlavě měl nebezpečného psa. Za střízliva ho dokázal udržet na vodítku. Když se opil, vodítko zmizelo. Dřív nebo později někoho zabiju. Pokud věděl, včera večer se to stalo.

Hele, Deenie, zmáčkni mi ho.

Opravdu to řekl? Strašně se bál, že řekl. Něco se mu už začínalo vybavovat a i to málo bylo příliš. Hrál kulečník. Snažil se dát šťouchu trochu větší razanci a vyšťouchl kouli tak, že vyletěla ze stolu, a ta malá mrcha upatlaná od křídy poskakovala a kutálela se až k hrací skříni, která  vyhrávala – co jiného? – country. Připadalo mu, že si vzpomíná na Joea Diffieho. Proč se do toho šťouchu tak šíleně opřel? Protože byl opilý a protože Deenie stála za ním, Deenie mu ho mačkala těsně pod hranou stolu a on se před ní předváděl. Prostě skvělá zábava. Ale pak se ten chlap v kšiltovce a švihácké kovbojské košili z hedvábí zasmál, a tím udělal chybu.

Chaos a vymlácený bar.

Dan si sáhl na ústa a nahmatal tlusté klobásy v místech, kde ještě včera byly normální rty, když odpoledne odcházel z krámu, kde propláceli šeky, s víc než pěti stovkama v přední kapse kalhot.

Aspoň že snad mám zuby…

Žaludek se mu roztřeseně zhoupl. Dan vyříhl do úst hrst kyselé břečky, která chutnala po whiskey, a zase ji polkl. Cestou dolů pálila. Převalil se z matrace na kolena, potácivě se vztyčil na nohy a zakymácel se, protože místnost začala zlehka tancovat. Měl kocovinu, hlava mu pukala, břicho měl nacpané bůhvíjakým laciným jídlem, které do sebe včera v noci naházel, aby zaplácl chlast… ale také byl stále opilý.

Za pohybu sebral z podlahy trenky a odešel s nimi z ložnice. Ne že by vyloženě kulhal, ale rozhodně šetřil levou nohu. Matně si vzpomínal – doufal, že tahle vzpomínka se nikdy jasně nevynoří – na kovboje s kšiltovkou, který po něm mrštil židli. Zrovna ve chvíli, kdy on a Deenie-zmáčkni-mi-ho odcházeli, ne že by utíkali, ale chechtali se jako blázni.

Další zhoupnutí nešťastného žaludku. Tentokrát ho provázela křeč, která se podobala ruce v kluzké gumové rukavici. Ta spustila všechny blicí tutovky: octový pach vajíček uvařených natvrdo a naložených ve velké zavařovačce, chuť vepřových křupek s příchutí barbecue, pohled na hranolky utápějící se v kečupovém krvácení. Všechny ty blafy si nacpal do huby včera v noci mezi panákama. Bude zvracet, ale výjevy se mu vybavovaly dál a otáčely se jako na přízračném kole štěstí.

Co máme pro našeho dalšího soutěžícího, Johnny? No, Bobe, je to pořádně velký talíř MASTNÝCH SARDINEK!

Koupelna byla přímo naproti přes krátkou chodbu. Dveře byly otevřené, toaletní prkénko zvednuté. Dan vyrazil, padl na kolena a vychrlil záplavu hnědožluté kaše přímo na plující hovno. Odvrátil hlavu, poslepu nahmátl splachovadlo, našel ho a stiskl. Voda vtrhla do mísy, ale neozval se žádný zvuk typický pro odtékání. Podíval se zpátky a uviděl něco znepokojivého: hovno, nejspíš jeho vlastní, stoupalo k okraji toaletní mísy postříkané močí na moři natrávených barových pochoutek. Těsně než se mísa stačila přelít a tím tyhle banální ranní hrůzy završit, něco si v potrubí odkašlalo a celý ten svinčík se spláchl. Dan znovu zvracel, pak se posadil na paty a zády se opřel o stěnu koupelny. Sklonil hlavu a čekal, až se nádržka naplní a bude moct spláchnout podruhé.

Už ne. Přísahám. Už žádnej chlast, žádný hospody, žádný rvačky. Tohle si sliboval už stokrát. Nebo tisíckrát.

Jedno bylo jisté: musí vypadnout z městečka, jinak bude mít malér. Docela klidně i pořádný malér.

Johnny, co máme pro dnešního vítěze velké ceny? Bobe, jsou to DVA ROKY V BASE ZA NAPADENÍ A RVAČKU!

A publikum ve studiu… propukne v jásot.

Nádržka záchodu přestala s hlučným dopouštěním. Hmátl po páčce, aby spláchl opus Ráno poté, Část druhá, pak se zarazil a zahloubal se nad černou dírou ve své krátkodobé paměti. Znal svoje jméno? Ano! Daniel Anthony Torrance. Znal jméno té pipky chrápající na matraci ve vedlejším pokoji? Ano! Deenie. Na příjmení si nevzpomínal, ale nejspíš mu ho vůbec neřekla. Znal jméno současného prezidenta?

Dan si ke své hrůze nevzpomínal, aspoň zpočátku. Ten chlap měl výstřední elvisovský účes a hrál na saxík – dost mizerně. Ale jméno…?

Víš vůbec, kde seš?

V Clevelandu? Charlestonu? V jednom z nich určitě.

Když spláchl záchod, v hlavě se mu vynořilo prezidentovo jméno, nádherně zřetelně. A Dan nebyl ani v Clevelandu, ani v Charlestonu. Byl ve Wilmingtonu v Severní Karolíně. Pracoval jako sanitář v nemocnici U milosrdné Matky Boží. Aspoň dřív tam pracoval. Byl čas táhnout dál. Kdyby se dostal někam jinam, někam, kde to bude dobré, možná by dokázal přestat s pitím a začít znovu.

Vstal a podíval se do zrcadla. Škody nebyly tak zlé, jak se bál. Nos opuchlý, ale ne přímo zlomený – aspoň mu to tak nepřipadalo. Nad oteklým horním rtem krusty uschlé krve. Na pravé lícní kosti modřina (kovboj s kšiltovkou musel být levák) s krvavým otiskem prstenu uprostřed. V důlku pod levým ramenem se rozrůstala další modřina, a pořádná. Matně si vzpomínal, že ji způsobilo tágo.

Podíval se do lékárničky. Uprostřed trubiček s make-upem a shlukem lahviček volně prodejných léků našel tři lahvičky s léky na předpis. První byl diflucan, běžně předepisovaný na kvasinkové infekce. V duchu si blahořečil, že je obřezaný. Druhý lék byl Darvon Comp 65. Otevřel ho, uviděl půl tuctu kapslí a tři si strčil do kapsy pro pozdější potřebu. Poslední lék byl fioricet a lahvička – naštěstí – skoro plná. Vzal si tři a zapil je studenou vodou. Jak se skláněl nad umyvadlem, bolest hlavy se příšerně zhoršila, ale doufal, že se mu brzy uleví. Fioricet, lék na migrény a tenzní bolesti hlavy, stoprocentně zažene i bolehlav z kocoviny. No… možná devadesátiprocentně.

Už chtěl lékárničku zavřít, ale pak se do ní podíval znovu. Trochu se v ní pohrabal. Žádný pesar. Možná ho měla v kabelce. Doufal v to, protože on u sebe gumu neměl. Pokud s ní šukal – a i když si nevzpomínal určitě, nejspíš k tomu došlo –, byla to jízda bez brzd.

Navlékl si trenky, odšoural se k ložnici a chvíli zůstal stát mezi dveřmi, aby se podíval na ženu, která ho sem včera v noci přivedla. Paže a nohy rozhozené, všechno bylo vidět. Včera v noci v kožené minisukni a korkových sandálech, s krátkým sestřihem a s visacími náušnicemi vypadala jako bohyně západního světa. Dnes ráno viděl rozteklé bílé těsto břicha vykynutého z chlastu a druhou bradu, která se začala objevovat pod tou první.

Uviděl něco ještě horšího: nakonec to ani žena nebyla. Nejspíš nebyla přímo pod zákonem (panebože prosím ať není pod zákonem), ale určitě jí nebylo víc než dvacet, spíš těsně pod. Na jedné stěně s děsivě infantilní výzdobou visel plakát KISS s Genem Simmonsem chrlícím oheň. Na dalším bylo roztomilé koťátko s polekanýma očima, visící na větvi stromu. DRŽ SE, HOLKA, radil plakát.

Potřeboval odsud vypadnout.

Jejich šaty ležely v jednom chumlu dole u matrace. Vyprostil svoje tričko z jejích kalhotek, škubnutím si ho natáhl a pak skočil do džínů. V půli cesty zipu vzhůru ztuhl, protože si uvědomil, že jeho levá přední kapsa je mnohem placatější než ve chvíli, kdy včera odpoledne odcházel z krámu, kde mu proplatili šek.

Ne. To není možný.

Jeho hlava, které se začínalo dařit o maličko lépe, znovu začala třeštit v rytmu srdečního tepu, který nabral rychlost, a když do kapsy strčil ruku, vytáhl jenom jednu desetidolarovku a dvě párátka, přičemž jedno se mu zarylo pod nehet ukazováku a zajelo do citlivého masa. Ani si toho nevšiml.

Přece jsme nepropili pět set dolarů. To v žádným případě. Byli bysme mrtví, kdybysme toho tolik vypili.

Jeho peněženka byla stále na svém místě v zadní kapse. Vytáhl ji, naděje se nevzdával, ale radost z něj vyprchala. Tu desetidolarovku, kterou v peněžence obvykle přechovával, musel někdy v průběhu večera přestěhovat do přední kapsy. Do ní se hospodští chmatáci dostávají hůř, což mu teď připadalo jako povedený vtip.

Podíval se na chrápající rozvalenou ženu-dívku na matraci a zamířil k ní, chtěl s ní zatřást a probudit ji, zeptat se, co sakra provedla s jeho prachama. Klidně ji bude škrtit, dokud se neprobudí, pokud to bude nutné. Ale jestli mu je ukradla ona, proč by ho vodila k sobě domů? A nestalo se ještě něco jiného? Nějaké další dobrodružství poté, co opustili Mléčnou dráhu? Hlava se mu pomalu projasňovala, takže se mu vybavila vzpomínka – mlhavá, ale nejspíš skutečná –, jak si berou taxík a jednou k vlakovému nádraží.

Znám jednoho chlapa, kterej se tam potlouká, zlato.

Opravdu to řekla, nebo si to jenom představoval?

Řekla to, určitě. Jsem ve Wilmingtonu, prezidentem je Bill Clinton a my jsme jeli na vlakový nádraží. Fakt tam byl nějakej chlap. Takovej, co rád obchoduje na pánských záchodech, zvlášť když má zákazník mírně upravenej obličej. Když se mě zeptal, kdo si na mě trénoval golf, řekl jsem mu…

„Řekl jsem mu, ať si hlídá svoji fasádu,“ zamumlal Dan.

Když spolu vešli dovnitř, chtěl Dan koupit jeden gram, aby byla jeho společnice spokojená, ne víc a jenom když z toho půlka nebude moučkový cukr. Deenie možná jela v koksu, ale on ne. Aspirin bohatých, tak se mu říkalo, a on zdaleka bohatý nebyl. Jenže z jedné kabinky kdosi vylezl. Takový ten obchodnický týpek s kufříkem, co mu bouchal o koleno. A když si pan Obchodník šel k umyvadlu umýt ruce, Dan uviděl, že mu po celém obličeji lezou mouchy.

Masařky. Pan Obchodník byl kráčející mrtvola a nevěděl to.

Takže místo aby se Dan držel při zemi, nejspíš to rozjel ve velkém. Možná se ale v poslední chvíli rozmyslel. Bylo to možné, pamatoval si toho tak málo.

Jenže si pamatuju ty mouchy.

Ano. Ty si pamatoval. Chlast utlumil osvícení, knokautem ho poslal do bezvědomí, ale on si nebyl jistý, jestli ty mouchy vůbec k osvícení patřily. Objevovaly se, kdy chtěly, ať už byl opilý nebo střízlivý.

Znovu si pomyslel: Potřebuju odsud vypadnout.

Znovu si pomyslel: Nejradši bych byl mrtvý.

2

Deenie potichu zachrápala a otočila se zády k nemilosrdnému rannímu světlu. Kromě matrace na zemi nebyl v pokoji žádný nábytek, nestál tu ani stůl z bazaru. Dveře do šatny byly dokořán a Dan viděl, že většina Deeniiny skrovné garderoby je naházená do dvou plastových košů na prádlo. Těch několik kousků šatstva, co viselo na ramínkách, vypadalo na šatičky do báru. Viděl červené tričko, které mělo vpředu flitrový nápis SEXY HOLKA, a džínovou sukni s módním roztřepeným lemem. Dvoje kecky, dvoje střevíce s nízkým podpatkem a jedny vyzývavé páskové střevíčky na vysokých jehlách. Ale žádné korkové sandály. A navíc ani stopy po jeho okopaných reebokách.

Dan si nevzpomínal, že by po příchodu do bytu skopli boty z nohou, ale jestli ano, byly by v obývacím pokoji, na který si přece jen vzpomněl – nejasně. Mohla by tam být i její kabelka. Možná si u ní schoval zbytek hotovosti, pokud nějaký byl. Bylo to nepravděpodobné, ale ne nemožné.

Přenesl svoji třeštící hlavu krátkou chodbou tam, kde měl být podle jeho předpokladů jediný další pokoj v tomto bytě. Na protější straně byla kuchyňka, jejíž vybavení sestávalo z vařiče a malé ledničky zastrčené pod linkou. V obývací části stála pohovka s vyhřezlou cupaninou a podepřená na jednom konci několika cihlami. Byla otočená k velké televizi, které se středem obrazovky táhla prasklina. Ta prasklina bývala slepená pruhem samolepicí pásky, který teď visel za růžek. K pásce se přilepilo několik much a jedna dosud ochable bzučela. Dan na to hleděl s morbidním zájmem a uvědomoval si (nikoli poprvé), že při kocovině má zrak přízračnou schopnost nalézat v jakémkoli prostoru ty nejodpornější věci.

Před pohovkou stál kávový stolek. Na něm byl popelník plný nedopalků, pytlíček s bílým práškem a časopis People s trochou rozsypaného fetu. Vedle něj, na doplnění celkové kompozice, ležela dolarová bankovka, stále částečně srolovaná. Nevěděl, kolik toho vyšňupali, ale soudě podle zbytků mohl svým pěti stovkám dolarů zamávat na rozloučenou.

Sakra. Ani nemám koks rád. A jak jsem ho vůbec šňupal? Sotva můžu dejchat.

Nešňupal ho. Šňupala ona. On si ho vmasíroval do dásní. Všechno se mu to začínalo vybavovat. Byl by radši, kdyby to zůstalo pod hladinou zapomnění, ale už bylo pozdě.

Masařky na záchodě, které lezly panu Obchodníkovi do úst a zase ven a po vlhkých bulvách očí. Pan Obchodník se ptal, na co se Dan dívá. Dan mu řekl, že na nic, že je to jedno, koukneme se, co máš ty. Ukázalo se, že pan Obchodník toho má spoustu. Tak to bylo skoro vždycky. Následovala jízda v dalším taxíku zpátky k ní domů, Dennie už šňupala ze hřbetu ruky, byla moc chtivá – nebo potřebná –, než aby čekala. Oba se snažili zpívat „Mr. Roboto“.

Zahlédl její sandály a svoje reeboky přímo mezi dveřmi a následovaly další vzpomínky zalité sluncem. Ona si ty sandály neskopla, prostě je upustila z nohou, protože to už měl obě ruce pevně na jejím zadku a ona měla nohy omotané kolem jeho pasu. Krk jí voněl parfémem, dech po vepřových křupkách s příchutí barbecue. Hltali je po hrstech, než se přesunuli ke kulečníku.

Dan si nazul kecky a pak se přesunul do kuchyně v naději, že v té jediné skříňce by mohlo být instantní kafe. Kávu nenašel, ale uviděl kabelku, která ležela na podlaze. Měl pocit, že si vzpomíná, jak ji odhazovala na pohovku a smála se, když minula. Půlka harampádí se vyhrnula ven, včetně červené peněženky z imitace kůže. Všechno naházel dovnitř a odnesl do kuchyňky. Sice věděl zatraceně dobře, že jeho peníze si už hoví v kapse módních džínů pana Obchodníka, ale cosi v něm hlodalo, že něco určitě zbylo, už jen proto, že nějaký zbytek potřeboval. Deset dolarů stačilo na tři panáky nebo dva kartony piva, ale dneska to bude chtít něco víc.

Vylovil peněženku a otevřel ji. Byly v ní fotky – Deenie s nějakým mladíkem, který jí byl příliš podobný na to, aby nebyl její příbuzný, Deenie s nějakým děckem v náručí, Deenie v plesových šatech vedle kluka s předkusem a v příšerném modrém smokingu. Přihrádka na bankovky byla naditá. To mu dodalo naději, dokud ji neotevřel a neuviděl svazek potravinových lístků. Také trochu peněz: dvě dvacky a tři desetidolarovky.

To jsou moje peníze. Aspoň to, co z nich zbylo.

Ale věděl, že je to jinak. Nikdy by nedal nějaké laciné couře týdenní výplatu do úschovy. Tyhle byly její.

Ano, ale copak si ten koks nevymyslela ona? Nezavinila snad, že on je teď ráno švorc a navíc s kocovinou?

Ne. Máš kocovinu, protože seš ochlasta. Seš švorc, protože jsi viděl masařky.

Možná to byla pravda, ale kdyby ho nenutila, aby jeli na nádraží na nákup, v prvé řadě by ty masařky vůbec neviděl.

Mohla potřebovat tak sedmdesát babek na jídlo.

Správně. Sklenice burákového másla a sklenice jahodového džemu. Taky bochník chleba, aby to bylo na co namazat. Na zbytek měla ty stravenky.

Nebo nájem. Možná je potřebovala na ten.

Jestli bude potřebovat peníze na nájem, mohla by prodat televizi. Třeba by si ji vzal její dealer, prasklou neprasklou. Sedmdesát dolarů na nájem by ji ale stejně nevytrhlo, dokonce ani u takovéhle špeluňky.

Nejsou tvoje, doktore. To byl matčin hlas, ten poslední, který potřeboval slyšet, když měl katastrofální kocovinu a zoufale se musel napít.

„Kašlu na tě, mami.“ Hlas měl tichý, ale upřímný. Vzal si peníze, nacpal si je do kapsy, strčil peněženku zase do kabelky a otočil se.

Stál tam malý kluk.

Vypadal tak rok a půl starý. Měl na sobě tričko s nápisem Atlanta Braves. Sahalo mu ke kolenům, ale plenka byla stejně vidět, protože byla plná a visela mu těsně nad kotníky. Danovi udělalo srdce v hrudi mohutný skok a hlava mu strašlivě škubla, jako by se mu v ní Thor rozehnal kladivem. Na okamžik si byl jistý, že ho raní mrtvice, dostane infarkt nebo obojí.

Pak se zhluboka nadechl a vydechl. „Odkud jsi přišel, malej hrdino?“

„Mama,“ řekl kluk.

Svým způsobem to dokonale vystihl – i Dan přišel na svět z mámy –, ale nepomohlo to. V jeho bolestivě dunící hlavě se pokoušela zformovat neblahá předtucha, ale s tím nechtěl mít nic společného.

Viděl tě brát ty peníze.

Možná, ale tohle nebyla ta předtucha. Jestli ho ten kluk viděl, jak je bere, co z toho? Nebyly mu ani dva. Tak malé děti přijímají všechno, co dospělí dělají. Kdyby viděl svou mámu chodit po stropě a chrlit z prstů oheň, nedivil by se.

„Jak se jmenuješ, hrdino?“ Hlas se mu klepal v rytmu srdce, které se pořád ještě neuklidnilo.

„Mama.“

Fakt? Ostatní děcka se tomu budou posmívat, až se dostaneš na střední.

„Přišel jsi od vedle? Nebo od jiných sousedů na chodbě?“

Prosím tě, řekni, že jo. Protože to tušení vypadá takhle: jestli je ten kluk Deeniin, tak se šla povyrazit do hospody a malýho nechala zamčenýho v tomhle příšerným bytě. Samotnýho.

„Mama!“

Potom kluk zahlédl koks na kávovém stolku a rozcupital se k němu, až se mu promáčený spodek plíny rozhoupal.

„Cukloví!“

„Ne, to není cukloví,“ opravil ho Dan, i když samozřejmě bylo: cukroví pro nosánky.

Kluk si ho nevšímal a jednou rukou se natáhl po bílém prášku. Při tom Dan uviděl, že má nad loktem modřiny. Takové, které způsobí zmáčknutí cizí ruky.

Popadl kluka kolem pasu a mezi nohama. Vyhoupl ho nahoru a dál od stolu (ze zmáčknuté promáčené pleny mu mezi prsty protekla moč a kapala na podlahu) a při tom mu hlavu zaplnil obraz, sice jen na okamžik, ale s krutou jasností: Deeniin blíženec z fotky v peněžence zvedá děcko ze země a třese s ním. Zanechává otisky prstů.

(Hele, Tommy, říkám ti vypadni sakra, nerozumíš tomu?)

(Randy, ne, vždyť je ještě malej)

Pak obraz zmizel. Ale ten druhý hlas, slabý a protestující, patřil Deenie, a on pochopil, že Randy je její starší bratr. Dávalo to smysl. Ne každý tyran byl manžel nebo přítel. Někdy to byl bratr. Někdy strýc. Někdy

(vylez ty pitomej pejsku vylez a vezmi si medicínu)

to byl dokonce váš milý tatínek.

Odnesl dítě – Tommyho, jmenoval se Tommy – do ložnice. Kluk spatřil matku a okamžitě se začal zmítat. „Mama! Mama! Ma-ma!“

Když ho Dan postavil na zem, Tommy docupital k matraci a vlezl si vedle matky. Deenie ho i ve spánku objala a přitiskla k sobě. Triko se klukovi vyhrnulo a Dan uviděl na jeho nohou další modřiny.

Bratr se jmenuje Randy. Mohl bych ho najít.

Ta myšlenka byla chladná a průzračná jako led na jezeře v lednu. Kdyby vylovil jeho fotku z peněženky a soustředil se, bez ohledu na dunění v hlavě by staršího bratra zřejmě opravdu našel. Už podobné věci v minulosti dělal.

Mohl bych mu taky udělat pár modřin. Říct mu, že příště ho zabiju.

Jenže žádné příště nebude. S Wilmingtonem má utrum. Už nikdy Deenie ani tenhle zoufalý byteček neuvidí. Už nikdy si na včerejší noc nebo dnešní ráno nevzpomene.

Tentokrát se ozval hlas Dicka Halloranna. Ne, synku. Do skříněk můžeš pozavírat ty věci z Overlooku, ale vzpomínky ne. Ty nikdy. To jsou totiž praví duchové.

Stál mezi dveřmi, díval se na Deenie a jejího pohmožděného chlapce. Kluk už zase usnul a v ranním slunci vypadali ti dva skoro jako andělé.

Ona žádný anděl není. Možná mu žádný modřiny nezpůsobila, ale šla se ven pobavit a nechala ho tu samotnýho. Kdybys tu nebyl, když se probudil a přišel do obýváku…

Cukloví, říkal ten kluk a natáhl se po lajně. To nebylo dobré. S tím se muselo něco udělat.

Možná, ale já nic dělat nebudu. Udělal bych skvělej dojem, kdybych šel takhle zřízenej na sociálku podat stížnost na zanedbávání dítěte, co? Když je ze mě na sto honů cítit chlast a zvratky. Prostě uvědomělej občan konající svou občanskou povinnost.

Můžeš jí ty peníze vrátit, řekla Wendy. Aspoň tohle můžeš udělat.

Skoro poslechl. Opravdu. Vytáhl je z kapsy a držel je v ruce. Dokonce došel k její kabelce a ta procházka mu musela prospět, protože dostal nápad.

Vezmi ten koks, když už musíš něco vzít. Ten zbytek můžeš prodat za stovku babek. Možná i dvě stovky, jestli není moc uválenej.

Jenže kdyby se z jeho potenciálního zákazníka vyklubal policajt – a při jeho štěstí se s tím dalo počítat –, skončil by v base. Kde by nakonec mohl klidně ztvrdnout za ty kraviny, které nejspíš provedl v Mléčné dráze. Hotovost byla mnohem bezpečnější. Celkem sedmdesát babek.

Rozdělím je, rozhodl se. Čtyřicet pro ni a třicet pro mě.

Jenže třicet mu bude celkem k ničemu. A ona přece měla potravinové lístky – tlustej pakl, že by s ním udusila koně. Kluka mohla nakrmit z nich.

Posbíral koks a poprášený časopis People a položil je na kuchyňskou linku bezpečně z klukova dosahu. V dřezu byla houbička, takže s ní očistil stolek, aby na něm nic nezůstalo. Při tom si říkal, že pokud se holka mezitím probere, tak jí ty zatracený prachy vrátí. A jestli bude chrnět, dostane to, co si zaslouží.

Deenie se neprobudila. Pochrupovala dál.

Dan domyl stolek, vhodil houbičku zpátky do dřezu a chvilku uvažoval, že jí nechá vzkaz. Ale co by napsal? Líp se starej o kluka, a mimochodem, vzal jsem si tvoje prachy?

Tak jo, žádnej vzkaz.

Odešel s penězi v levé přední kapse a dal si záležet, aby cestou ven nebouchl dveřmi. Namlouval si, že je ohleduplný.

3

Kolem poledne – hlavobol z kocoviny už byl minulostí díky fioricetu zajedenému jedním darvonem od Deenie – dorazil k podniku s názvem Goldenovy levné destiláty a importované pivo. Nacházel se ve staré části města, kde byly domy z cihel, chodníky skoro prázdné a kolem spousta zastaváren (v jejichž výlohách se skvěl pozoruhodný výběr břitev). Měl v úmyslu koupit si co největší láhev co nejlacinější whiskey, ale to, co před sebou uviděl, ho přimělo si to rozmyslet. Stál tam nákupní vozík nějakého bezdomovce naložený všemožným harampádím. Dotyčný bezdomovec byl uvnitř a debatoval s prodavačem. Nahoře na vozíku ležela deka, srolovaná a převázaná provázkem. Dan zahlédl několik skvrn, ale jinak nevypadala zle. Vzal ji, strčil pod paži a spěšně odešel. Poté, co ukradl sedmdesát dolarů svobodné matce s vážným drogovým problémem, mu okradení bezdomovce o jeho kouzelný koberec připadalo jako nepatrné svinstvo. Možná proto se cítil menší než jindy.

Jsem neuvěřitelný zmenšující se muž, pomyslel si a spěchal se svou novou kořistí za roh. Ukradnu ještě pár věcí, a zmizím z dohledu úplně.

Poslouchal, kdy se ozve rozzuřené hulákání bezdomovce – čím byli bláznivější, tím hlasitěji hulákali –, ale bylo ticho. Stihnout to ještě za jeden roh, bude si moci gratulovat ke zdařenému úniku.

Dan za něj zabočil.

4

Toho večera seděl ve výpusti velkého dešťového kanálu ve svahu pod Pamětním mostem přes řeku Cape Fear. Měl pronajatý privát, jenže tu byl jistý háček s několika opožděnými splátkami nájemného, které slíbil bezpodmínečně zaplatit do pěti hodin včerejšího odpoledne. A to nebylo všechno. Kdyby se do toho pokoje vrátil, mohl by dostat pozvání do jisté obecní budovy připomínající pevnost na ulici Bess, aby zodpověděl několik otázek ohledně jedné barové výměny názorů. Vzato kolem a kolem, vypadalo rozumnější držet se stranou.

V centru byl útulek zvaný Dům naděje (kterému ožralové samozřejmě říkali Dům beznaděje), ale Dan rozhodně neměl v úmyslu tam chodit. Dalo se tam zadarmo přespat, ale pokud měl člověk u sebe láhev, sebrali mu ji. Wilmington byl plný brlohů a laciných motelů, kde se dalo přespat a každému tam bylo fuk, co pijete, šňupáte nebo si pícháte, ale proč by měl člověk vyhazovat penízky na lahvinku za postel a střechu, když je pěkně a neprší? S postelí a střechou si může dělat starosti, až zamíří na sever. Nemluvě o tom, jak propašuje svých pár věcí z pokojíku na ulici Burney, aby si toho jeho domácí nevšimla.

Nad řekou stoupal měsíc. Dan měl za sebou rozloženou deku. Za chvíli si na ni lehne, zabalí se do ní jako do kokonu a usne. Měl špičku právě tak akorát, aby byl šťastný. Start a dojezd byly drsné, ale teď měl všechny turbulence z menších výšek za sebou. Nejspíš nevedl zrovna to, co by správná Amerika nazvala příkladný život, ale prozatím bylo všechno v pořádku. Měl láhev Old Sun (koupenou v obchodě s alkoholem v obezřetné vzdálenosti od Goldenových slev) a půlku obložené bagety na zítřejší snídani. Budoucnost tonula v mlhách, ale dnes večer zářil měsíc jasně. Všechno bylo, jak má být.

(Cukloví)

Najednou s ním byl ten kluk. Tommy. Byl přímo tady a s ním. Sahal po lajně. Modřiny na paži. Modré oči.

(Cukloví)

Obraz byl krutě jasný a neměl nic společného s osvícením. A to nebylo všechno. Deenie leží na zádech, chrápe. Červená peněženka z kožené imitace. Balíček potravinových lístků s razítkem MINISTERSTVO ZEMĚDĚLSTVÍ USA. Peníze. Sedmdesát dolarů. Které vzal.

Mysli na ten měsíc. Mysli na to, jak poklidně vypadá, když stoupá nad hladinou.

Chvíli o tom přemýšlel, ale potom uviděl Deenie na zádech, červenou peněženku z kožené imitace, balíček lístků, žalostný chuchvalec bankovek (z nichž většina už byla pryč). Nejjasněji ze všeho viděl kluka, jak natahuje po lajně dlaň, která vypadá jako mořská hvězdice. Modré oči.

Cukloví, řekl.

Mama, řekl.

Dan se naučil trik, jak si pití odměřovat. Pak mu chlast vydržel déle, špička nebyla tak ostrá a bolehlav na druhý den byl snesitelnější a dal se líp zvládnout. Ale někdy mu to s odměřováním nevyšlo. Stal se nějaký malér. Jako třeba v Mléčné dráze. To byla více méně nehoda, ale dnes večer, když čtyřmi dlouhými doušky láhev dopíjel, to byl záměr. Mysl je tabule. Chlast mazací houba.

Lehl si a přitáhl kolem těla ukradenou deku. Čekal na bezvědomí a to se dostavilo, ale nejdřív přišel Tommy. Tričko s nápisem Atlanta Braves. Prověšená plína. Modré oči, zhmožděná paže, ruka jako hvězdice.

Cukloví. Mama.

O tomhle nikdy nebudu mluvit, řekl si. Vůbec s nikým.

Když měsíc vystoupal nad Wilmington v Severní Karolíně, Dan Torrance upadl do bezvědomí. Zdálo se mu o Overlooku, ale po probuzení si na to nevzpomene. Po probuzení si vzpomene na modré oči, zhmožděnou paži, nataženou ruku.

Podařilo se mu vyzvednout osobní věci a odjet, nejdřív na sever New Yorku, potom do Massachusetts. Uplynuly dva roky. Občas pomáhal lidem, většinou starým. Měl na to svůj způsob. Příliš mnoho opilých nocí bude ten kluk to poslední, nač pomyslí, a to první, co se mu vybaví následujícího opilcova rána. Myslel na toho kluka pokaždé, když si řekl, že přestane pít. Možná příští týden. Příští měsíc určitě. Ten kluk. Oči. Natažená ruka jako hvězdice.

Cukloví.

Mama.

ČÁST PRVNÍ
Abra

Kapitola první
VÍTEJTE V MINIMĚSTĚ

1

Po Wilmingtonu to každodenní pití přestalo.

Vydržel týden, někdy dva a nepotřeboval nic silnějšího než dietní limonádu. Probouzel se bez kocoviny, což bylo dobré. Probouzel se žíznivý a zubožený – vyprahlý –, což dobré nebylo. Pak přišel některý večer. Nebo víkend. Někdy to spustila televizní reklama na pivo – mladí lidé se svěžím obličejem a ani náznakem pivního pupku si dávají jedno vychlazené poté, co se pořádně zpotili při volejbalu. Někdy za to mohl pohled na pár pohledných žen, které si po práci dávaly drink v zahrádce nějaké příjemné kavárničky, takové té s francouzským názvem a spoustou květin v závěsných truhlících. Dávaly si skoro vždycky takové ty drinky s paraplíčkem. Jindy byla spouštěčem písnička v rádiu. Jednou to byli Styx, když zpívali „Mr. Roboto“. Když nepil, nepil vůbec. Když pil, opil se. Když se probudil vedle nějaké ženy, vzpomněl si na Deenie a kluka v tričku s Braves. Vzpomněl si na sedmdesát dolarů. Dokonce si vzpomněl na ukradenou deku, kterou nechal v kanálové výpusti. Možná tam pořád ležela. Jestli ano, bude už plesnivá.

Někdy se opil a nepřišel do práce. Chvíli mu to trpěli – v tom, co dělal, byl dobrý –, ale pak přišel ten den. To pak řekl děkuju vám mockrát a nasedl na autobus. Wilmington se změnil v Albany a po Albany přišla Utica. Utiku vystřídal New Paltz. New Paltz předal štafetu Sturbridgi, kde se opil na folkovém koncertě pod širým nebem a druhý den se probudil ve vězení se zlomeným zápěstím. Následoval Weston, potom přišel domov důchodců na Martha’s Vineyard, a panečku, tamní štace fakt netrvala dlouho. Hlavní sestra už třetí den zvětřila v jeho dechu chlast a následovalo sbohem a šáteček. Jednou překřížil cestu Pravému rodu, ale vůbec si toho nevšiml. Aspoň ne úplně vědomě, i když v hlubších vrstvách mysli – v té části, která svítila –, něco uvízlo. Zápach, letmý a nepříjemný, jako zápach spálené gumy na úseku dálnice, kde nedávno došlo k vážné nehodě.

Z Martha’s Vineayrdu odjel massachusettským dálkovým autobusem do Newburyportu. Tam si našel práci v jednom veteránském útulku, kde na to dost kašlali a staré vojáky občas nechávali na kolečkových křeslech sedět před prázdnou ordinací, dokud jim váčky s močí nepřetékaly na podlahu. Pro pacienty mizerné místo, o něco lepší pro ztroskotance jako Dan, i když ten a ještě pár dalších se snažili se starými vojáky zacházet co nejlíp. Dokonce několika pomohl přejít na druhou stranu, když přišel jejich čas. Tahle práce chvíli vydržela, dost dlouho, aby saxofonový prezident předal klíče od Bílého domu kovbojskému prezidentovi.

Dan prožil v Newburyportu několik chlastacích večerů, ale pokaždé měl následující den volno, takže mu to prošlo. Po jednom z těchto miniúletů se probudil s myšlenkou aspoň jsem jí nechal ty poukázky. To přilákalo staré psychotické estrádní duo.

Promiňte, Deenie, prohrála jste, ale nikdo neodejde s prázdnýma rukama. Co pro ni máš, Johnny?

No, Bobe, Deenie nevyhrála žádné peníze, ale odnese si naši novou domácí hru, několik gramů kokainu a úžasný tlustý paklík POTRAVINOVÝCH LÍSTKŮ!

Dan na oplátku dostal celý měsíc bez chlastu. Domníval se, že to dokázal jako jakési bizarní pokání. Nejednou ho napadlo, že kdyby měl Deeniinu adresu, dávno by jí těch všivých sedmdesát babek poslal. Poslal by jí dvakrát tolik, kdyby tím skoncoval se vzpomínkami na kluka v tričku s Braves a s nataženou rukou podobnou hvězdici. Jenže adresu neměl, takže místo toho zůstával střízlivý. Bičoval se. Nasucho.

Potom jednou večer procházel kolem jakési nálevny s názvem Rybářovo spočinutí a oknem zahlédl pěknou blondýnku, která seděla samotná u baru. Měla na sobě károvanou sukni, která končila v půli stehen, a vypadala osaměle, takže šel dovnitř a ukázalo se, že se čerstvě rozvedla, páni, to je mi líto, třeba byste stála o společnost, a za tři dny se probudil se stejnou černou dírou v paměti. Šel do veteránského centra, kde předtím vytíral podlahy a měnil žárovky, a doufal, že přivřou oko, ale neměl štěstí. Dost na to kašlat není totéž jako kašlat na to úplně. Je to sice těsně, ale přece jen vedle. Odcházel s několika věcmi, které měl v šatní skříňce, a při tom si vzpomněl na jednu hlášku Bobcata Goldthwaita: „Práci jsem tam pořád měl, akorát ji dělal někdo jinej.“ Takže nasedl na další autobus, tento mířil do New Hampshiru, a před nástupem si koupil skleněnou nádobu s omamnou tekutinou.

Celou cestu seděl vzadu na opileckém sedadle, které je hned u záchodu. Zkušenost ho naučila, že když máte v úmyslu strávit cestu autobusem tím, že se postupně ztřískáte, tohle je sedadlo pro vás. Hmátl do hnědého papírového sáčku, odšrouboval uzávěr skleněné nádoby s omamnou tekutinou a ucítil vůni praženého zrna. Ta vůně uměla mluvit, i když říkala jen jedno: Zdravím tě, kamaráde stará.

Pomyslel si Cukloví.

Pomyslel si Mama.

Vzpomněl si na Tommyho, který touhle dobou už chodil do školy. Tedy za předpokladu, že ho hodný strýček Randy nezabil.

Pomyslel si Jedinej, kdo tomu může udělat přítrž, seš ty.

Ta myšlenka ho napadla už mockrát, ale teď po ní následovala nová. Nemusíš takhle žít, když nebudeš chtít. Samozřejmě že můžeš… ale nemusíš.

Ten hlas byl tak cizí, tak nepodobný obvyklým dialogům, které v duchu vedl, že si nejdřív myslel, že ho zachytil u někoho jiného – to uměl, ale už jen málokdy zachytával nechtěná vysílání. Naučil se je vytěsnit. Přesto se podíval do uličky a byl si skoro jistý, že uvidí, jak se na něj někdo dívá. Jenže nikdo takový nebyl. Všichni spali, povídali si se spolucestujícími nebo zírali ven do šedivého novoanglického dne.

Nemusíš takhle žít, když nebudeš chtít.

Kéž by to byla pravda. Přesto zašrouboval víčko zpátky na hrdlo láhve a položil ji na sedadlo vedle sebe. Dvakrát ji zvedl. Poprvé ji odložil. Podruhé hmátl do sáčku a znovu víčko odšrouboval, ale zrovna v tu chvíli autobus vjel na odpočívadlo těsně za hranicí se státem New Hampshire. Dan šel s ostatními cestujícími do Burger Kingu a zastavil se jen tak dlouho, aby vyhodil papírový sáček do nádoby na odpadky. Vysoká zelená popelnice měla na boku přes šablonu nastříkaná slova KDYŽ TO UŽ NEPOTŘEBUJEŠ, NECH TO TADY.

To by bylo pěkné, pomyslel si Dan, když láhev třískla na dno. Panebože, to by bylo pěkné.

2

Asi po hodině a půl autobus minul ceduli s nápisem VÍTEJTE VE FRAZIERU, KDE MÁME PRO KAŽDOU SEZONU NĚCO! A pod tím: SÍDLO MINIMĚSTA.

Autobus zastavil u Frazierského komunitního centra, aby nabral pasažéry, a od prázdného sedadla, kde na počátku cesty ležela láhev, zazněl Tonyho hlas. Dan ho poznal, i když Tony se takhle zřetelně neozval už řadu let.

(tohle je to místo)

Dobrý jako každý jiný, pomyslel si Dan.

Stáhl plátěný pytel z horní přihrádky a vystoupil. Zůstal stát na chodníku a díval se, jak autobus odjíždí. Na západ, kde se na obzoru zubatě tyčily Bílé hory. Dosud se při svých toulkách horám vyhýbal, zvlášť těm rozeklaným monstrům, která rozdělují zemi na dva kusy. Teď si pomyslel Přece jenom jsem se vrátil na vysočinu. Stejně jsem vždycky věděl, že to udělám. Ale tyhle hory byly mírnější než ty, které ho dodnes občas pronásledovaly ve snech, takže si pomyslel, že s nimi bude umět žít, aspoň chvíli. Tedy pokud dokáže přestat přemýšlet o tom klukovi v tričku s Braves. Pokud dokáže přestat s chlastem. Přišla chvíle, kdy si člověk uvědomil, že stěhování je zbytečné. Že kamkoli se hnete, sebe stejně vezete s sebou.

Vzduchem zakroužily vločky sněhové přeháňky, jemné jako svatební závoj. Viděl, že obchody lemující širokou hlavní ulici jsou vhodné hlavně pro lyžaře, kteří přijedou v prosinci, a pro letní hosty, kteří přijedou v červnu. V září a říjnu se nejspíš objeví i obdivovatelé podzimně vybarveného listí, ale teď bylo období, které se na severu Nové Anglie považovalo za jaro, protivných osm týdnů s visačkou zima a vlhko. Frazier pro tuto sezonu očividně ještě nevymyslel žádnou náplň, protože hlavní tah – Cranmore Avenue – byl skoro pustý.

Dan si přehodil pytel přes rameno a pomalu se vydal na sever. Zastavil se před plotem z tepaných mříží, aby se podíval na nápadnou viktoriánskou budovu, vedle které z obou stran stály novější cihlové domy. S viktoriánskou nádherou je spojovaly kryté chodníky. Vlevo nahoře mělo sídlo věžičku, ale napravo ne, čímž dům získával zvláštně nevyvážený vzhled, který se Danovi kdoví proč líbil. Připadalo mu, jako by to velké staré děvče říkalo Jo, kus ze mě odpadl. Kašlu na to. Jednou se to stane i tobě. Začal se usmívat. Pak ten úsměv pohasl.

V okně věžičky stál Tony a díval se dolů na něj. Viděl, že Dan hledí vzhůru, a zamával mu. Stejné vážné mávání si Dan pamatoval z dětství, kdy Tony přicházel často. Dan zavřel oči, pak je otevřel. Tony byl pryč. Vůbec tam totiž nebyl, jak by taky mohl? Okno bylo zabedněné.

Na trávníku byla tabule a na ní zlatými písmeny na zeleném podkladu stejného odstínu, jaký měl dům, stálo DOMOV HELEN RIVINGTONOVÉ.

Mají tam kočku, pomyslel si. Šedou kočku, která se jmenuje Audrey.

Ukázalo se, že je to částečně pravda, a částečně ne. Kočku tam opravdu měli a byla šedá, ale byl to kastrovaný kocour a nejmenoval se Audrey.

Dan se na ten nápis dlouho díval – dost dlouho, aby se mraky rozestoupily a vyslaly k zemi biblický paprsek – a pak šel dál. I když slunce zářilo dost jasně, aby se třpytilo na chromu několika aut šikmo zaparkovaných před Olympijskými sporty a lázněmi Svěží den, sníh stále vířil, takže Danovi připomněl něco, co říkala matka při podobném jarním počasí. Bylo to dávno, když bydleli ve Vermontu: Čert bije svoji ženu.

3

Blok nebo dva od hospicu se Dan znovu zastavil. Přes ulici naproti městské radnici se nacházel obecní park. Byl to nějaký ten akr s trávníkem, který se pomalu začínal zelenat, stálo tam pódium pro kapelu, měli tam hřiště na softbal, vybetonované půlhřiště na basket, piknikové stolky, dokonce patovací jamkoviště. Všechno velmi pěkné, ale Dana zaujal nápis

NAVŠTIVTE MINIMĚSTO

FRAZIERSKÝ „MALÝ ZÁZRAK“

A SVEZTE SE MINIVLAKEM!

Nemusel být génius, aby pochopil, že Miniměsto je miniaturní replika Cranmore Avenue. Stál tam metodistický kostel, který před chvílí minul, a jeho věž se tyčila víc než dva metry do výšky. Stálo tam kino Hrací skříňka, Chechtáková zmrzlina, Horské knihkupectví, Košile a pod., Frazierská galerie, Specialisté na jemné tisky. Také tam stála dokonalá, po pás vysoká miniatura jednověžového Domova Helen Rivingtonové, i když dvě boční cihlové budovy tu vynechali. Možná proto, jak Dana napadlo, že byly veskrze ošklivé, zvlášť ve srovnání s hlavním domem.

Za Miniměstem stál miniaturní vlak, který měl na vagonech nápis MINIMĚSTSKÁ ŽELEZNICE. Vozy byly určitě příliš malé na to, aby se do nich vešel někdo větší než batole. Z komína zářivě červené lokomotivy velikosti motorky Honda Gold Wing bafal kouř. Slyšel rachot dieselového motoru. Na boku lokomotivy bylo starodávným pozlaceným písmem napsáno HELEN RIVINGTONOVÁ. Místní mecenáška, usoudil Dan. Někde ve Frazieru po ní nejspíš měli pojmenovanou i ulici.

Chvíli tam postával, i když slunce už zase zašlo a ochladilo se natolik, že viděl obláčky svého dechu. Jako kluk vždycky chtěl elektrický vláček a nikdy žádný neměl. Tenhle miniměstský byl obří verze, která se musela líbit klukům každého věku.

Přehodil si plátěný pytel na druhé rameno a přešel ulici. Znovu slyšet Tonyho – a vidět ho – bylo znepokojivé, ale v tuto chvíli byl rád, že se v městečku zastavil. Možná to opravdu bylo místo, které hledal, místo, kde konečně najde způsob, jak narovnat svůj nebezpečně nakloněný život.

Ať jdeš, kam chceš, sebe si bereš s sebou.

Zastrčil tu myšlenku do komory v hlavě. V tomhle byl dobrý. V té komoře leželo všechno možné.

4

Lokomotivu z obou stran chránil kovový kryt, ale Dan zahlédl pod nízkým okapem miniměstského nádraží stoličku, přinesl si ji tedy a postavil se na ni. V kabině strojvedoucího byla dvě nízká sedadla potažená ovčí kůží. Danovi připadalo, že je možná přenesli ze starého detroitského vlakového kupé. Kabina a řízení také vypadaly jako upravené detroitské vybavení, s výjimkou staromódní řadicí páky ve tvaru Z, která trčela z podlahy. Schéma řazení na ní nebylo, původní kouli z páky nahradila vyceněná lebka v šátku, který po letech ohmatávání různýma rukama vybledl z původní rudé na bledě růžovou. Horní půlka volantu byla odříznutá, takže zbytek vypadal jako knipl lehkého letadla. Na řídící desce bylo štětcem černě namalováno upozornění, sice vybledlé, ale stále čitelné, MAX RYCHLOST 60 NEPŘEKRAČUJTE.

„Líbí?“ ozval se přímo za ním čísi hlas.

Dan se prudce otočil a skoro ze stoličky spadl. Za předloktí ho chytila mohutná upracovaná ruka a podržela ho. Byl to chlapík, který vypadal, že mu táhne na šedesát nebo je mu těsně přes šedesátku, měl na sobě denimovou bundu s podšívkou a červeně kostkovanou loveckou čepici s klapkami staženými na uši. Ve volné ruce držel krabici s nářadím, která měla na víku nápis z nalepovacích štítků MAJETEK RADNICE FRAZIER.

„Hele, promiňte,“ řekl Dan a slezl ze stoličky. „Nechtěl jsem…“

„V pořádku. Lidi se tu zastavujou každou chvíli, aby se koukli. Obyčejně nadšení modeláři. Je to pro ně jako splněnej sen. V létě, kdy je tu pořádnej cvrkot a Riv jezdí skoro každou hodinu, držíme lidi na dištanc, ale v tuhle roční dobu tu nikdo není, jenom já. A mně to nevadí.“ Natáhl ruku. „Billy Freeman. Městská údržba. Tady Riv je moje holka.“

Dan přijal nabízenou ruku. „Dan Torrance.“

Billy Freeman se zahleděl na plátěný pytel. „Zrovna jste vystoupil z autobusu, řekl bych. Nebo jedete stopem?“

„Autobusem,“ řekl Dan. „Co je v tom za motor?“

„No tak to je zajímavý. O Chevroletu Veraneio jste nejspíš nikdy neslyšel, co?“

Neslyšel, ale přesto ho znal. Protože ho znal Freeman. Dan měl pocit, že tak jasné osvícení nezažil už spoustu let. Vyvolalo to v něm mírně blažený pocit, který ho vrátil do raného dětství, do doby, než objevil, jak nebezpečné může osvícení být.

„Brazilský suburban, že? Turbodiesel.“

Freemanovo huňaté obočí vylétlo do půli čela a muž se zazubil. „Sakra jo! Casey Kingsley, to je šéf, ho koupil loni na jedný aukci. Je to dělo. Táhne jako ďas. Ten přístrojovej panel je taky ze suburbanu. Ty sedadla jsem tam namontoval osobně.“

Osvícení už sláblo, ale Dan získal ještě poslední věc. „Z Pontiaku GTO Judge.“

Freeman se rozzářil. „Správně. Našel jsem je na skládce za Sunapeeskou silnicí. Ta řadicí páka je snobárna z macka ročník 1961. Devítirychlostní. Pěkná, co? Hledáte práci, nebo se jen koukáte?“

Dan při té náhlé změně směru zamžikal. Hledal práci? Zřejmě ano. Hospic, který minul při procházce po Cranmore Avenue, by byl logický startovní bod a domníval se – nevěděl, jestli to bylo osvícením nebo to byla prostá intuice –, že mají volná místa, ale nebyl si jistý, jestli tam chce hned jít. Když viděl Tonyho ve věžním okně, rozhodilo ho to.

Navíc bys, Danny, udělal dobře, kdybys postoupil o kus dál na cestě od svýho posledního panáka, než se tam objevíš a budeš chtít formulář na žádost o práci. I kdyby to jediný, co mají, byly záskoky na noční směně.

Hlas Dicka Halloranna. Kristepane. Dan si na Dicka už dlouho nevzpomněl. Od Wilmingtonu asi ne.

Jak se bude blížit léto – období, ve kterém Frazier nabízel spoustu zajímavostí –, budou se lidé najímat na všemožnou práci. Ale kdyby si měl vybrat mezi bufetem v místním obchoďáku a Miniměstem, rozhodně by si vybral Miniměsto. Už se chystal Freemanovi odpovědět, ale ještě předtím se znovu ozval Hallorann.

S magickou třicítkou se brzo rozloučíš, synku. Mohly by ti dojít šance.

Billy Freeman se na něj zatím díval s neskrývanou a upřímnou zvědavostí.

„Ano,“ řekl Dan. „Hledám práci.“

„Práce v Miniměstě nebude na dlouho, víte. Jakmile přijde léto a skončí škola, pan Kingsley najme místní. Většinou mezi osmnácti a dvaceti. Radní to očekávají. Navíc ty děcka dělají za pár šupů.“ Zašklebil se a ukázal několik děr tam, kde míval zuby. „Ale i tak, jsou horší místa, kde se dá vydělat na živobytí. Práce venku dneska nevypadá lákavě, ale takováhle zima už nebude dlouho.“

Ne, nebude. Spousta zařízení na obecním byla zakrytá nepromokavými plachtami, ale ty půjdou brzy dolů a odhalí infrastrukturu turistického léta na malém městě: stánky s hotdogy, boudy se zmrzlinou, kruhové cosi, co Danovi připadalo jako kolotoč. A samozřejmě tu byl vlak, s maličkými vagony a velkým turbodieselovým motorem. Kdyby dokázal nenasávat a prokázal důvěryhodnost, Freeman a jeho šéf – Kingsley – by ho možná nechali jednou nebo dvakrát řídit. To by se mu líbilo. Další možnost v pořadí, až radnice najme čerstvé místní maturanty, byl vždycky hospic.

Tedy pokud se rozhodne zůstat.

Měl bys někde zůstat, řekl Hallorann – jak to vypadalo, dnešek byl pro Dana plný hlasů a vidin. Měl by ses hezky brzo někde usadit, nebo nedokážeš zůstat nikde.

Překvapil sám sebe, když se zasmál. „To mi zní dobře, pane Freemane. Zní mi to opravdu dobře.“

5

„Už jste někdy zahradničil nebo dělal údržbáře?“ ptal se Billy Freeman. Pomalu šli podél vlaku. Střechy vagonů sahaly Danovi jen po hrudník, takže se cítil jako obr.

„Umím plít, sázet a natírat. Umím obsluhovat vysavač listí a řetězovou pilu. Umím spravovat malé stroje, pokud není problém moc složitý. A umím obsluhovat pojízdnou sekačku a nepřejet při tom žádný malý děti. Ten vlak, no… o tom nic nevím.“

„Na ten byste potřeboval svolení od Kingsleyho. Kvůli pojištění a těmhle blbostem. Poslouchejte, máte nějaký doporučení? Pan Kingsley bez nich nikoho nevezme.“

„Pár jo. Většinou jsem dělal údržbáře a ošetřovatele v nemocnicích. Pane Freemane…“

„Klidně mi říkej Billy.“

„Váš vlak nevypadá, že by mohl vozit cestující, Billy. Kde by seděli?“

Billy se uculil. „Počkej tady. Jsem zvědavej, jestli ti to připadne stejně srandovní jako mně. Nikdy mě to nepřestane bavit.“

Freeman se vrátil k lokomotivě a naklonil se dovnitř. Stroj, který předl na volnoběh, začal nabírat otáčky a rytmicky chrlit tmavý kouř. Po celé délce Helen Rivingtonové se rozeznělo kňučení hydrauliky. Najednou se střechy vagonů a žlutého služebního vozu – celkem devíti vozů – začaly zdvíhat. Danovi to připadalo, jako by se najednou skládaly střechy devíti úplně stejných kabrioletů. Sklonil se, aby se podíval do oken, a uviděl, že prostředkem každého vozu se táhne řada tvrdých plastových sedaček. Šest ve vagonu pro cestující a dva ve služebním. Celkem padesát.

Když se Billy vrátil, Dan se usmíval. „Váš vlak musí vypadat hodně divně, když je plný cestujících.“

„To jo. Lidi se chechtají jako blázni a fotí jako pominutí. Koukni na tohle.“

Na konci každého vagonu byl železný schůdek. Billy na jeden vystoupil, prošel uličkou a posadil se. Vznikla tak zvláštní optická iluze, vypadal totiž nesmírně obrovský. Vznešeně zamával Danovi, který si uměl představit padesát obrů z Brobdingnagu, trčících do výše z maličkého vlaku, když důstojně vyjíždějí z nádraží Miniměsta.

Když Billy Freeman vstal a vystoupil, Dan zatleskal. „Vsadím se, že od května do září prodáte miliardu pohlednic.“

„Na to vsaď boty.“ Billy se prohrabal kapsou bundy, vytáhl pomačkaný balíček cigaret Duke – lacinou značku, kterou Dan dobře znal, prodávala se na autobusových stanicích a večerkách po celé Americe – a nabídl mu. Dan si jednu vzal. Billy jim oběma připálil.

„Měl bych si to užít, dokud můžu,“ prohodil Billy a podíval se na svoji cigaretu. „Kouření tu bude zakázaný, moc roků tomu nedávám. Frazierský ženský klub už o tom mluví. Hejno starejch bab, nic jinýho podle mě nejsou, ale víš, co se říká – ruka, která houpe tu zasranou kolíbku, řídí zasranej svět.“ Vychrlil nozdrami kouř. „I když tyhle většinou houpaly kolíbku naposledy, když byl prezidentem Nixon. Nebo potřebovaly tampon, když už jsme u toho.“

„To by nemuselo být nejhorší,“ řekl Dan. „Děti napodobují, co vidí u rodičů.“ Vzpomněl si na svého otce. Matka Danovi říkala, že jediné, co měl Jack Torrance raději než skleničku, bylo deset skleniček. Wendy měla samozřejmě ráda svoje cigarety a ty ji také zabily. Kdysi dávno si Dan slíbil, že tomu zlozvyku nikdy nepropadne, ani jednomu. Nakonec došel k závěru, že život je řada ironických léček.

Billy Freeman se na něj díval a jedno oko přivíral, až bylo skoro zavřené. „Někdy ve mně lidi vzbudí nějakej pocit, a jeden takovej z tebe mám.“ Z tebe vyslovil zdebe, po novoanglicku. „Měl jsem ho ještě dřív, než ses otočil a já ti viděl do obličeje. Myslím, že bys mohl bejt pro jarní úklid ten pravej chlápek, jakýho hledám na dobu ode dneška do konce května. Takovej mám pocit a já svým pocitům věřím. Nejspíš je to praštěný.“

Dan si vůbec nemyslel, že je to praštěné, a teď chápal, proč slyšel Billyho myšlenky tak jasně a dokonce bez námahy. Vzpomněl si, co mu kdysi říkal Dick Hallorann – Dick, jeho první dospělý přítel. Spousta lidí má trochu toho, čemu říkám osvícení, ale většinou je to jenom taková jiskřička – takový to tušení, co díky němu poznají, jakou písničku v rádiu za chvíli pustí nebo že za chvíli zazvoní telefon.

Billy Freeman tu jiskřičku měl. Ten záblesk.

„Myslím, že je zapotřebí promluvit s tím Carym Kingsleym, co?“

„Caseym, ne Carym. Ale jo, je to ten člověk. Dělá vedoucího obecních služeb v tomhle městečku pětadvacet roků.“

„Kdy by to bylo tak nejvhodnější?“

„Řekl bych, že zrovna v tuhle dobu.“ Billy kamsi ukázal. „Tamhleta hromada cihel přes ulici je frazierská radnice a ouřad. Pan Kingsley má kancelář v suterénu, na konci chodby. Poznáš, že seš na místě, podle toho, že uslyšíš skrz strop disco muziku. Každý úterý a čtvrtek mají ženský v tělocvičně aerobik.“

„Dobře,“ řekl Dan, „přesně takhle to udělám.“

„Máš ty doporučení?“

„Mám.“ Dan poplácal pytel, který si nechal opřený o miniměstské nádraží.

„A nenapsal sis je sám nebo tak něco?“

Danny se usmál. „Ne, jsou poctivý.“

„Tak běž na něj, tygře.“

„Jasně.“

„Ještě jednu věc,“ řekl Billy, když už Dan mířil pryč. „Na chlast von je jako pes. Jestli piješ a on se tě zeptá, radím ti… zalži.“

Dan přikývl a zvedl ruku na znamení, že rozumí. Takovou lež říkal už mockrát.

6

Soudě podle žilkami prokvetlého nosu nebyl Casey Kingsley na chlast jako pes odjakživa. Byl to velký chlap, který svoji malou, přecpanou kancelář ani tak neobýval, jako ji měl spíš navlečenou. Právě se na židli za svým stolem zhoupl dozadu a probíral se Danovými doporučeními, která byla úhledně uložená v modré složce. Zátylkem se Kingsley skoro dotýkal dolního konce jednoduchého dřevěného kříže zavěšeného na stěně vedle zarámované fotografie jeho rodiny. Na obrázku pózoval mladší, štíhlejší Kingsley s manželkou a třemi dětmi v plavkách někde na pláži. Přes strop k nim doléhala, jen maličko ztlumená, píseň „YMCA“ od Village People, provázená nadšeným dupotem spousty nohou. Dan si představil gigantickou stonožku. Takovou, která si nedávno zašla k místní kadeřnici a má na sobě jasně červený trikot, asi devět metrů dlouhý.

„Aha,“ říkal Kingsley. „Aha… jo… dobře, dobře, dobře…“

Na rohu stolu stála zavařovačka plná tvrdých bonbonů. Aniž by vzhlédl od Danova útlého souboru doporučení, sundal víčko, jeden bonbon vylovil a vhodil si ho do úst. „Poslužte si,“ nabídl.

„Ne, děkuji,“ odmítl Dan.

Napadla ho podivná myšlenka. Bylo nebylo, jeho otec kdysi nejspíš také seděl v podobné místnosti na pohovoru, když žádal o místo správce hotelu Overlook. Na co myslel? Že opravdu potřebuje práci? Že je to jeho poslední šance? Možná. Nejspíš ano. Jenže Jack Torrance měl rukojmí, která na něm byla závislá. Dan nikoli. Mohl se dál klidně potulovat, pokud to tady nevyjde. Nebo zkusit štěstí v hospicu. Ale… zdejší obecní park se mu líbil. Líbil se mu ten vlak, v němž dospělí obvyklého vzrůstu vypadali jako Goliášové. Líbilo se mu Miniměsto, které bylo absurdní, veselé a jaksi kurážné tím sebevědomým způsobem amerického maloměsta. A líbil se mu Billy Freeman, který měl špetku osvícení a nejspíš o tom ani nevěděl.

„YMCA“ nad nimi skončila a začal „I Will Survive“. Kingsley, jako by jen čekal na novou melodii, zasunul Danova doporučení zpátky do složky a šoupl je přes stůl k němu.

Odmítne mě.

Ale po dni plném přesných předtuch se v tomhle spletl. „Vypadají dobře, ale připadá mi, že by vám mnohem líp sedla práce v Centrální newhampshirské nemocnici nebo hospicu tady v městečku. Možná byste měl dokonce kvalifikaci na domácí pečovatelskou službu – vidím, že máte určitou zdravotnickou kvalifikaci, i první pomoc. Podle těch papírů si umíte poradit s defibrilátorem. Slyšel jste o pečovatelské službě?“

„Ano. A o tom hospicu jsem přemýšlel. Pak jsem uviděl obecní park, a Miniměsto a ten vlak.“

Kingsley zamručel. „Nejspíš byste se chtěl střídat při řízení, co?“

Dan bez váhání zalhal. „Ne, pane, myslím, že tohle by mě nebavilo.“ Přiznat, že by se rád posadil na originál sedadlo GTO a položil ruce na seříznutý volant, by skoro jistě vedlo k diskusi o řidičáku, potom k další diskusi o tom, jak o něj přišel, a potom k výzvě, aby kancelář pana Caseye Kingsleyho ihned opustil. „Jsem spíš na to sekání a hrabání trávy.“

„Taky vás spíš baví krátkodobé zaměstnání, podle tady těch papírů.“

„Brzo se někde usadím. Myslím, že jsem si ty nohy toulavý snad už dost ochodil.“ Uvažoval, jestli to zní Kingsleymu stejně otřepaně jako jemu.

„Nemůžu vám nabídnout víc než krátkodobou práci,“ řekl Kingsley. „Jakmile v létě skončí škola…“

„Billy mi už říkal. Jestli se rozhodnu zůstat, až přijde léto, zkusím ten hospic. Vlastně bych si u nich mohl zažádat rovnou, pokud proti tomu nebudete nic mít.“

„Udělejte si to, jak chcete.“ Kingsley se na něj zvědavě zadíval. „Vám nevadí umírající lidi?“

Zemřela tam tvoje matka, pomyslel si Dan. Zdálo se, že osvícení ještě přece jen nevyprchalo, dokonce se ani neschovávalo. Držel jsi ji za ruku, když zemřela. Jmenovala se Ellen.

„Ne,“ řekl. Potom dodal, aniž věděl proč: „Všichni umíráme. Svět je jenom hospic na čerstvým vzduchu.“

„Takže jste i filosof. Nu, pane Torranci, myslím, že vás vezmu. Důvěřuju Billyho úsudku – málokdy se v lidech splete. Hlavně nechoďte pozdě, nechoďte opilý a nechoďte se zrudlýma očima a zasmrádlej od marjánky. Jestli něco z toho uděláte, potáhnete o město dál, protože v Domově Rivingtonové se neuchytíte – o to se postarám. Je vám to jasné?“

Danovi tím hnul žlučí,

(hajzl horlivej)

ale vztek potlačil. Tohle bylo Kingsleyho hřiště a Kingsleyho míč. „Naprosto.“

„Můžete začít zítra, jestli vám to vyhovuje. V městečku je spousta podnájmů. Pár lidem zavolám, jestli chcete. Můžete platit devadesát týdně, dokud vám nepřijde první výplata?“

„Ano. Děkuju vám, pane Kingsley.“

Kingsley mávl rukou. „Mezitím bych vám doporučil hostinec Červená střecha. Vede ho můj bývalý švagr, udělá vám cenu. Domluveni?“

„Domluveni.“ Všechno se to dělo s pozoruhodnou rychlostí, jako když posledních několik částí z tisícidílného puzzle zapadá na své místo. Dan se napomínal, aby tomu pocitu nedůvěřoval.

Kingsley vstal. Byl to rozložitý chlap a šlo mu to pomalu. Dan také vstal, a když Kingsley vystrčil přes zavalený stůl ruku velkou jako šunka, Dan mu s ní potřásl. Teď se shora ozýval zvuk KC and the Sunshine Band, který sděloval světu, že takhle se jim to líbí, a-ha a-ha.

„To trdlování mi leze na mozek,“ zamručel Kingsley.

Ne, pomyslel si Danny. Neleze. Připomíná ti dceru. Tu, která se tu už moc neukazuje. Protože ti stále neodpustila.

„Není vám něco?“ zeptal se Kingsley. „Jste nějakej bledej.“

„Jenom unavenej. Jel jsem dlouho autobusem.“

Osvícení bylo zpět, a silné. Otázka zněla, proč teď?

7

Po třech dnech v práci, které Dan strávil natíráním pódia pro muzikanty a odfukováním loňského uschlého listí z parku, se přes Cranmore Avenue přikolébal Kingsley a řekl mu, že má pokoj na Eliot Street, pokud chce. Součástí smlouvy je soukromý záchod, vana a sprcha. Pětaosmdesát týdně. Dan chtěl.

„Zajdi si tam o polední pauze,“ řekl Kingsley. „Ptej se po paní Robertsonové.“ Ukázal směr prstem, jehož zbytnělé klouby vykazovaly první známky artritidy. „A neposer to, Sluníčko Jime, protože je to moje stará kamarádka. Nezapomeň, že jsem se za tebe zaručil díky hodně vachrlatýmu doporučení a Billově intuici.“

Dan řekl, že to neposere, ale dávka upřímnosti, kterou se pokusil do hlasu vpravit, zněla falešně i jeho uším. Znovu si vzpomněl na otce, nuceného žebrat o práci u bohatého starého kamaráda, když přišel o učitelské místo ve Vermontu. Bylo zvláštní mít soucit s člověkem, který vás skoro zabil, ale soucit to určitě byl. Měli lidé pocit, že je nutné jeho otci říkat, aby to neposral? Nejspíš ano. A Jack Torrance to stejně posral. Monumentálně. Na pět hvězdiček. Pití v tom nepochybně hrálo roli, ale když je člověk dole, někteří zřejmě mají nutkání projít se vám po zádech a šlápnout ještě na krk, místo aby vám pomohli vstát. Bylo to hnusné, ale taková už je lidská povaha. Samozřejmě že když běžíte na chvostu smečky, většinou vidíte jen tlapy, drápy a zadky.

„A zeptej se Billyho, jestli ti nemůže najít nějaké boty, které ti padnou. Nasyslil si do kůlny na nářadí asi tucet párů, i když jak jsem se tak posledně díval, pasovala jich k sobě jenom půlka.“

Den byl slunečný, vzduch vlahý. Dan, který pracoval v džínách a tričku Utica Blue Sox, se podíval na nebe skoro bez mráčků a pak znovu na Caseye Kingsleyho.

„Jo. Já vím, jak to vypadá, ale tady jsme v horách, kámo. V předpovědi hlásili, že bude foukat od severovýchodu a že napadne tak třicet čísel. Nezůstane to ležet dlouho – lidi v New Hampshiru říkají dubnovému sněhu hnojivo chudých –, ale přijde taky vítr o síle vichřice. Tak to tvrdili. Doufám, že umíš používat sněhovou frézu stejně jako fukar na listí.“ Odmlčel se. „Doufám taky, že máš zdravý záda, protože s Billym budete sbírat hromady popadaných větví. Možná taky řezat nějaký popadaný stromy. Umíš to s řetězovou pilou?“

„Ano, pane,“ řekl Dan.

„Dobře.“

8

Dan se s paní Robertsonovou spřátelil. Dokonce mu ve společné kuchyni nabídla sendvič s vaječným salátem a hrnek kávy. Přijal a čekal obvyklé vyptávání, co ho přivedlo do Frazieru a kde byl předtím. Bylo osvěžující, že takové otázky nepřišly. Místo toho se ho ptala, jestli má čas pomoci jí pozavírat okenice v přízemí pro případ, že by skutečně „trochu foukalo“, jak se vyjádřila. Dan souhlasil. Ve svém životě se neřídil mnoha zásadami, ale jednou z nich bylo dobře vycházet s paní domácí. Člověk nikdy neví, kdy ji bude muset prosit o posečkání s nájmem.

Když se vrátil do parku, Billy už čekal se seznamem úkolů. Včera spolu sundali plachty ze všech dětských atrakcí. Dnes odpoledne je zase vrátili a zabednili různé stánky a boudy. Poslední úkol dnešního dne bylo zatlačit Riv zpátky do kůlny. Pak se posadili na skládací židličky vedle nádraží Miniměsta a pokuřovali.

„Něco ti povím, Dane,“ hekl Billy, „člověka pracujícího mám celýho unavenýho.“

„To nejsi sám.“ Ale bylo mu prima, svaly měl příjemně namožené, až v nich pálilo. Už zapomněl, jak příjemné může být pracovat venku, když se při tom nehrabete z kocoviny.

Nebe se zatáhlo mračny. Billy se na ně zahleděl a vzdychl. „Jenom doufám, že nebude sněžit a foukat tak strašně, jak říkají v rádiu, ale nejspíš bude. Najdu ti pořádný boty. Nevypadají nijak fešácky, ale aspoň k sobě pasujou.“

Dan si vzal boty s sebou, když procházel městečkem ke svému novému bydlení. To už se zvedal vítr a den temněl. Ráno to ve Frazieru vypadalo jako začátkem léta. Večer se však ve vzduchu vznášela vlhkost, která mrazila ve tváři a věstila sníh. Vedlejší ulice byly pusté a domy důkladně zavřené.

Dan zabočil z Morehead Street na Eliotovu a zastavil se. Po chodníku, za chrastění suchého loňského spadaného listí, se kutálel ošuntělý cylindr, jaký možná nosil nějaký kouzelník. Nebo třeba herec ve staré hudební komedii, pomyslel si. Při pohledu na něj ho zazáblo v kostech, protože klobouk tam nebyl. Ne doopravdy.

Zavřel oči, pomalu odpočítal do pěti, zatímco mu sílící vítr třepotal nohavicemi džínů kolem lýtek, pak oči zase otevřel. Listí tam stále bylo, ale cylindr zmizel. Bylo to jen osvícení, které vytvořilo jednu z těch živých, znepokojivých a obvykle nesmyslných vidin. Vždycky bylo silnější, když se držel nějakou dobu střízlivý, ale nikdy tak silné jako od příchodu do Frazieru. Jako by tu byl jaksi jinačí vzduch. Vodivější pro tahle podivná vysílání z planety Jinde. Zvláštní planety.

Stejně zvláštní, jako byl Overlook.

„Ne,“ řekl. „Ne, tomu nevěřím.“

Pár skleniček, a všechno to zmizí, Danny. Tomuhle věříš?

Bohužel ano.

9

Dům paní Robertsonové byla členitá stará stavba v koloniálním stylu a Danův pokoj ve druhém patře měl výhled na hory na západní straně. Bez takového panoramatu by se byl obešel. Jeho vzpomínky na Overlook za ta léta vybledly do mlhavé šedi, ale když si vybaloval svých pár věcí, jedna se vynořila… a skutečně to bylo vynořování, jako když na hladinu hlubokého jezera vyplouvá nějaká odpornost biologického původu (například rozkládající se mršina malého zvířete).

Stmívalo se, když začalo poprvé pořádně sněžit. Stáli jsme na verandě toho velkého starého prázdného hotelu, táta uprostřed, moje máma na jedné straně, já na druhé. Držel nás kolem ramen. Tehdy bylo všechno v pořádku. Tehdy nepil. Sníh nejdřív padal v dokonale rovných přímkách, ale potom se zvedl vítr a začal foukat z boku, takže hnal sníh na stěny verandy a pokrýval ta…

Snažil se tomu zabránit, ale vzpomínka prošla.

… ta zvířata tvarovaná z keřů. Ta, která se někdy pohybovala, když se člověk zrovna nedíval.

Odvrátil se od okna, na pažích mu naskočila husí kůže. V obchodě Červené jablko si koupil sendvič a měl v plánu ho sníst, až se pustí do paperbacku od Johna Sandforda, který si také vybral v Červeném jablku, ale sotva si několikrát ukousl, znovu sendvič zabalil a odložil na parapet, kde bude ve studenu. Mohl by zbytek sníst později, i když si nemyslel, že dnes večer vydrží vzhůru déle než do devíti. Jestli učte z knihy stovku stránek, bude to výkon.

Vítr venku stále sílil. Každou chvíli zaječel kolem okapů, až stydla krev v žilách a nutila Dana zvednout hlavu od knížky. Kolem půl deváté se objevil sníh. Byl těžký a mokrý, rychle se lepil na okno a zakrýval výhled na hory. Svým způsobem to bylo ještě horší. Sníh tehdy zakryl okna i v Overlooku. Nejdřív jen v přízemí… pak v prvním patře… a nakonec i ve druhém.

Pak byli pohřbeni s živými mrtvými.

Můj otec si myslel, že z něj udělají ředitele. Stačilo jenom, aby jim prokázal svoji loajalitu. Tím, že jim dá syna.

„Jediného syna, kterého zplodil,“ zamumlal Dan a pak se rozhlédl, jako by to vyslovil někdo jiný… a opravdu, měl pocit, že není sám. Ne tak docela. Vítr znovu zaskučel kolem domu a Dan se otřásl.

Ještě není pozdě vrátit se do Červeného jablka. Popadnout tam nějakou flašku. Poslat všechny tyhle nepříjemný myšlenky do limbu.

Ne. Bude si číst knížku. Případu se ujal Lucas Davenport a Dan si bude číst svoji knížku.

Zavřel ji ve čtvrt na deset a vlezl si do další pronajaté postele. Neusnu, napadlo ho. Když takhle skučí vítr.

Ale usnul.

10

Seděl ve výpusti dešťového kanálu, díval se po zatravněném svahu dolů na řeku Cape Fear a most, který se nad ní klenul. Noc byla jasná a měsíc v úplňku. Nefoukalo, nesněžilo. A Overlook byl pryč. I kdyby během volebního období prezidenta, co pěstoval buráky, nevyhořel do základů, byl by odsud přes tisíc mil daleko. Tak proč byl tak vyděšený?

Protože nebyl sám, proto. Někdo stál za ním.

„Chceš jednu radu, méďo?“

Ten hlas klokotal, kolísal. Danovi přeběhl mráz po zádech. Nohy mu ještě víc ochladly, pokryly se pupenci husí kůže. Ty bílé pupence viděl, protože měl na sobě šortky. Samozřejmě že měl šortky. Mozek možná patřil dospělému muži, ale ten momentálně seděl na vršku těla pětiletého kluka.

Méďo. Kdo…?

Ale věděl. Pověděl Deenie, jak se jmenuje, ale ona mu jménem neříkala, místo toho ho oslovovala méďo.

To si nepamatuješ a kromě toho je tohle jenom sen.

Jistěže to byl sen. Byl ve Frazieru v New Hampshiru a spal, zatímco kolem penzionu paní Robertsonové zuřila jarní vánice. Přesto mu připadalo moudřejší se neotáčet. A bezpečnější – to taky.

„Žádnou radu,“ řekl a díval se ven na řeku a úplněk. „Dostal jsem spoustu rad od expertů. Hospody a holičství jsou jich plný.“

„Drž se dál od ženy s kloboukem, méďo.“

Jakým kloboukem? mohl se zeptat, ale proč by se vlastně namáhal? Věděl, o kterém klobouku mluví, protože ho viděl kutálet se po chodníku. Zvenku byl černý jako hřích, uvnitř podšitý bílým hedvábím.

„Je to královna Mrcha z hradu Peklo. Jestli si s ní něco začneš, sežere tě zaživa.“

Otočil hlavu. Nemohl si pomoct. Za ním v kanále seděla Deenie s dekou od bezdomovce omotanou kolem holých ramen. Vlasy se jí lepily k tvářím. Obličej měla odulý a rozteklý. Oči kalné. Byla mrtvá, nejspíš už roky ležela v hrobě.

Nejsi opravdová, pokusil se Dan říct, ale z úst mu nevyšla žádná slova. Bylo mu zase pět, Dannymu bylo pět, Overlook se proměnil v popel, ale zde byla mrtvá žena, ta, kterou okradl.

„To nevadí,“ řekla. Hlas bublal z odulého hrdla. „Prodala jsem koks. Nejdřív jsem ho trochu opančovala cukrem a dostala jsem dvě stovky.“ Zazubila se a mezi zuby jí vytekla voda. „Líbil ses mi, méďo. Proto jsem tě přišla varovat. Drž se dál od té ženy s kloboukem.“

„Seš jenom maska,“ řekl Dan… ale byl to hlas malého Dannyho, vysoký, křehký, zpěvavý hlas dítěte. „Falešná tvář, nejsi tu, nejsi opravdová.“

Zavřel oči, jak je často zavíral, když v Overlooku viděl ty děsivé věci. Žena se rozječela, ale on oči neotevřel. Jekot zněl stále dál, stoupal a klesal, a on si uvědomil, že to tak ječí vítr. Nebyl v Coloradu a nebyl ani v Severní Karolíně. Byl v New Hampshiru. Měl zlý sen, ale ten sen byl pryč.

11

Podle hodinek byly dvě ráno. V pokoji byla zima, ale paže a hruď měl lepkavé potem.

Chceš jednu radu, méďo?

„Ne,“ řekl. „Od tebe ne.“

Je mrtvá.

Nemohl to nijak vědět, ale byl si tím jist. Deenie – která ve své kožené minisukni a korkových sandálech vypadala jako bohyně Západu – byla po smrti. Dokonce věděl, jak to udělala. Vzala si prášky, vyčesala si vlasy do uzlu, vlezla do vany plné teplé vody, usnula, sklouzla pod hladinu, utopila se.

Burácení větru bylo strašlivě povědomé, v jeho dunění se skrývala hrozba. Vítr fouká všude, ale takhle zní jenom v hornatém kraji. Znělo to, jako když nějaký rozzlobený bůh mlátí svět vzdušnou palicí.

Říkával jsem jeho chlastu Špatná věc, pomyslel si Dan. Jenže někdy je to Dobrá věc. Když se probudíte z noční můry, o které víte, že je aspoň z padesáti procent osvícení, tak je to Moc Dobrá Věc.

Stačil by jeden panák, a znovu by usnul. Tři by zaručily, že by nejen spal, ale spal by beze snů. Spánek je přírodní lékař a Dan Torrance se právě teď cítil nemocný a potřeboval silný lék.

Nikde nemají otevřeno. Takže máš štěstí.

No, možná.

Otočil se na bok a vzápětí se cosi přikulilo k jeho zádům. Ne, žádné něco. Někdo. Někdo šel do postele s ním. Do postele s ním šla Deenie. Jenže na Deenie mu to připadalo moc malé. Spíš to vypadalo na…

Vyhrabal se z postele, nemotorně dopadl na podlahu a ohlédl se. Byl to Deeniin chlapeček Tommy. Pravou stranu lebky měl promáčknutou. Mezi zakrvácenými světlými vlasy mu trčely úlomky kostí. Na tváři mu usychaly šupiny šedého šlemu – mozku. S tak strašným zraněním nemohl zůstat naživu, jenže byl. Natáhl k Danovi ruku podobnou mořské hvězdici.

„Cukloví,“ řekl.

Znovu se ozval jekot, ale tentokrát to nebyla Deenie a nebyl to ani vítr.

Tentokrát to byl on.

12

Když se probudil podruhé – tentokrát doopravdy –, vůbec nekřičel, jenom hluboko v hrudi potichu mručel. Zalapal po dechu a posadil se, pokrývka se mu shrnula kolem pasu. V posteli nikdo jiný nebyl, ale sen ještě nevyprchal a pouhý pohled Danovi nestačil. Rozhodil pokrývky, a ani to nestačilo. Přejel rukama po prostěradle a hledal prchající teplo nebo proláklinu, kterou mohly zanechat drobné boky a zadnice. Nic. Samozřejmě že ne. Takže se pak podíval pod postel a uviděl jenom svoje zapůjčené boty.

Vítr už nefoukal tak prudce. Bouře ještě neskončila, ale ztrácela sílu.

Zamířil do koupelny, pak se rychle otočil a podíval se zpět, jako by čekal, že někoho překvapí. Stála tam jen postel, pokrývky teď ležely na podlaze u nohou postele. Rozsvítil nad umyvadlem, opláchl si obličej studenou vodou, posadil se na sklopené víko záchodu a nabíral vzduch dlouhými nádechy, jeden po druhém. Přemýšlel, že vstane a vezme si cigaretu z balíčku položeného vedle knížky na jediném stolku v pokoji, ale nohy měl jako z gumy a nebyl si jistý, jestli ho udrží. Aspoň zatím. Takže seděl. Viděl na postel a ta postel byla prázdná. Celý pokoj byl prázdný. Nebyl tu žádný problém.

Jenže… on mu nepřipadal prázdný. Ještě ne. Až prázdný bude, nejspíš se vrátí do postele. Ale spát nebude. Pro dnešní noc měl se spaním utrum.

13

Před sedmi lety, kdy pracoval jako ošetřovatel v jednom hospicu v Tulse, se Dan spřátelil s postarším psychiatrem, který měl rakovinu v posledním stadiu. Jednoho dne, kdy Emil Kemmer vzpomínal (ne příliš diskrétně) na několik svých zajímavějších případů, se mu Dan svěřil, že od dětství trpí něčím, čemu říká dvojité snění. Zná Kemmer takový jev? Měl nějaké jméno?

Kemmer býval ve svých nejlepších letech kus mužského – stará černobílá svatební fotka postavená na nočním stoku to dosvědčovala –, ale rakovina je nejúčinnější dietní program a v den jejich rozhovoru vážil v librách skoro tolik, kolik mu bylo let – devadesát jedna, to je nějakých čtyřicet kilo. Ale myslelo mu to stále výtečně a Dan, jak tak dnes seděl na poklopu záchodu a poslouchal, jak venku skomírá vichřice, si vzpomněl na staříkův mazaný úsměv.

„Obyčejně za svoje diagnózy dostávám zaplaceno, Danieli,“ řekl se silným německým přízvukem.

Dan se zašklebil. „Takže to mám asi smůlu.“

„Třeba ne.“ Kemmer se na Dana pozorně díval. Oči měl zářivě modré. Dan sice věděl, že je to strašně nefér, ale nemohl si pomoct a představoval si ty oči pod přilbou Waffen-SS připomínající uhlák. „V tomhle domě smrti se povídá, že jsi chlapec s talentem pomáhat lidem zemřít. Je to pravda?“

„Někdy,“ řekl Dan opatrně. „Ne vždycky.“ Pravda byla skoro vždycky.

„Až přijde ten čas, pomůžeš mi?“

„Jestli budu moct, samozřejmě.“

„Dobře.“ Kemmer se posadil zpříma, což pro něj byl pracný a bolestivý proces, ale když mu Dan chtěl pomoci, Kemmer ho mávnutím ruky odmítl. „To, čemu říkáš dvojité snění, je psychiatrům dobře známo a je předmětem zájmu zvláště jungiánů, kteří tomu říkají falešné probuzení. První sen je obvykle lucidní, což znamená, že snící ví, že se mu zdá sen…“

„Ano!“ vykřikl Dan. „Ale ten druhý…“

„Snící věří, že se probudil,“ řekl Kemmer. „Jung se tomu hodně věnoval, dokonce těm snům připisoval věštecké vlastnosti… ale my samozřejmě víme svoje, že, Dane?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Dan.

„Básník Edgar Allan Poe popsal fenomén falešného probuzení dávno předtím, než se Carl Jung narodil. Napsal ‚Všechno, co vidíme nebo soudíme, je pouhý sen uvnitř snu.‘ Odpověděl jsem ti na otázku?“

„Asi ano. Díky.“

„Není zač. Teď bych možná dokázal vypít trochu džusu. Jablečného, prosím.“

14

Věštecké vlastnosti… ale my samozřejmě víme svoje.

I kdyby si osvícení nenechával celé ty roky skoro výhradně pro sebe, Dan by se neodvážil odporovat umírajícímu člověku… zvlášť když má takové chladně zvídavé modré oči. Pravda však byla, že při jeho dvojitém snění byly jeden nebo oba sny často předpovědi, kterým obvykle rozuměl jen zpola nebo taky vůbec. Ale jak tak v trenýrkách seděl na záchodovém poklopu a klepal se (a nejen kvůli tomu, že v pokoji byla zima), pochopil mnohem víc, než chtěl.

Tommy byl mrtvý. S největší pravděpodobností ho zabil jeho násilnický strýc. Matka zanedlouho spáchala sebevraždu. Pokud jde o zbytek snu… nebo vidinu klobouku, který předtím viděl kutálet se po chodníku…

Drž se dál od ženy v klobouku. Je to královna Mrcha z hradu Peklo.

„Mě to nezajímá,“ řekl Dan.

Jestli si s ní něco začneš, sežere tě zaživa.

Neměl vůbec v úmyslu se s ní setkat, natož si s ní něco začínat. Pokud šlo o Dennie, nebyl zodpovědný ani za jejího vznětlivého bratra, ani za zanedbávání dítěte. Dokonce se už ani nemusel cítit provinile kvůli těm jejím všivým sedmdesáti dolarům. Prodala kokain – byl si jistý, že tohle byla čistá pravda – a byli si kvit. Vlastně na tom vydělala.

Dana zajímalo jen to, kde se bude moct napít. Kde se bude moct opít, přesněji řečeno. Zlít se jak zákon káže, do němoty, na šrot. Teplé ranní slunce je fajn, stejně jako příjemný pocit ve svalech, které tvrdě pracovaly, jakož i ranní probuzení bez kocoviny, ale ta cena – všechny tyhle šílené sny a vidiny, nemluvě o náhodných myšlenkách kolemjdoucích cizinců, které si občas našly cestu přes jeho hradby – byla příliš vysoká.

Příliš vysoká, než aby ji unesl.

15

Seděl na jediné židli v pokoji a ve světle jediné lampy v pokoji četl román Johna Sandforda až do chvíle, kdy dva městské kostely se zvony odzvonily sedmou. Potom si obul svoje nové boty (aspoň pro něj byly nové) a teplou bundu. Vyrazil ven do světa, který se změnil a zjemněl. Nikde nebyly žádné ostré hrany. Sníh stále padal, ale teď už poklidně.

Měl bych odsud vypadnout. Vrátit se na Floridu. Seru na New Hampshire, tady nejspíš každý lichý rok sněží i o Čtvrtém červenci.

Odpověděl mu Hallorannův hlas, a to stejně laskavě, jak si ho Dan pamatoval z dětství, kdy byl ještě Danny, ale podtón byl z tvrdé oceli. Měl bys někde zůstat, chlapče, jinak nevydržíš vůbec nikde.

„Di do prdele, dědku,“ zamumlal.

Vrátil se do Červeného jablka, protože obchody, které prodávaly tvrdý alkohol, otevřou nejdřív za hodinu. Pomalu přecházel sem a tam mezi chlaďákem na víno a chlaďákem na pivo, váhal, až se nakonec rozhodl, že pokud se má opít, může to klidně udělat co nejpitoměji. Popadl dvě láhve Thunderbirdu (osmnáct procent alkoholu, dost slušné číslo, když není whiskey momentálně v dosahu), zamířil uličkou k pokladně a pak se zastavil.

Dej tomu ještě jeden den. Dej si ještě jednu šanci.

To by mohl udělat, ale proč? Aby se probudil v posteli znovu s Tommym? S Tommym, který má půlku lebky rozmáčknutou? Nebo by to příště mohla být Deenie, která ležela v té vaně dva dny, než jejího domácího konečně přestalo bavit pořád klepat, vzal univerzální klíč a našel ji. Dan to nemohl vědět, a kdyby tu byl Emil Kemmer, rozhodně by souhlasil, jenže Danny to věděl. Skutečně to věděl. Tak proč se namáhat?

Možná že tahle přehnaná vnímavost pomine. Možná je to jenom takové období, duševní obdoba deliria tremens. Možná kdybys tomu dal ještě trošku času…

Jenže čas se změnil. Tohle znali jenom opilci a feťáci. Když jste nemohli spát, když jste se báli ohlédnout kvůli tomu, co byste mohli uvidět, pak se čas prodloužil a narostly mu ostré zuby.

„Přejete si?“ zeptal se prodavač a Dan věděl,

(zasraný osvícení zasraná věc)

že prodavač je z něj nervózní. Jak by taky ne? S rozcuchanými vlasy, tmavými kruhy pod očima a trhanými, nejistými pohyby nejspíš vypadal jako pervitinový magor, který dumá, jestli má, nebo nemá vytáhnout svoji spolehlivou specialitu sobotní noci a říct si o obsah pokladny.

„Ne,“ řekl Dan. „Zrovna jsem si uvědomil, že jsem nechal peněženku doma.“

Vrátil zelené láhve zpátky do chladnice. Když ji zavíral, tiše na něj promluvily jako přítel k příteli: Brzy nashle, Danny.

16

Billy Freeman už na něj čekal, zabalený až po obočí. Podal mu staromódní lyžařskou čepici, která měla vpředu vyšitý nápis ANNISTONŠTÍ CYKLONI.

„Kdo to sakra je, ti Annistonští Cykloni?“ zeptal se Dan.

„Anniston je dvacet mil na sever odsud. Když dojde na fotbal, basket a baseball, jsou to naši úhlavní nepřátelé. Jestli ji na tobě někdo uvidí, nejspíš ti přistane na hlavě sněhová koule, ale jinou prostě nemám.“

Dan si ji narazil. „Do toho, Cyklóni.“

„Jasně, a běžte do prdele i s tou herkou, na který jste přijeli.“ Billy si ho prohlédl. „Je ti dobře, Dane?“

„Včera v noci jsem se moc nevyspal.“

„Slyšel jsem to taky. Ten zatracenej vítr fakt řval, co? Připomněl mi moji bejvalou, když jsem jí navrhl, že by nám mohla prospět trocha pondělního nočního milování. Připravenej do rachoty?“

„Líp už být připravenej nemůžu.“

„Dobře. Jdeme na to. Čeká nás pernej den.“

17

Opravdu to byl perný den, ale před polednem vyšlo slunce a teplota se vyšplhala zpátky nad deset stupňů. Miniměsto zurčelo stovkami malých vodopádů, jak sníh tál. Danovi se zvedla nálada zároveň s teplotou a dokonce se přistihl, jak si prozpěvuje („Mladý muži! Kdysi jsem byl taky takový!“), když jezdil se sněhovou frézou sem a tam po dvoře malého nákupního centra hned vedle parku. Nahoře se v mírném větru, který se ani zdaleka nepodobal ječícímu vichru ze včerejší noci, pleskal transparent s nápisem VÝHODNÉ JARNÍ NÁKUPY ZA MINIMĚSTSKÉ CENY!

Neměl žádné vidiny.

Když si odpíchli padla, vzal Billyho do Chuckova vagonu a objednal jim k večeři steak. Billy se nabídl, že koupí pivo. Dan zavrtěl hlavou. „Držím se od alkoholu dál. Důvod je ten, že jakmile začnu, občas nemůžu přestat.“

„Mohl by sis o tom promluvit s Kingsleym,“ navrhl Billy. „Sám se kvůli chlastu rozvedl, je to patnáct let. Teď už je dobrej, ale jeho dcera s ním pořád ještě nemluví.“

K jídlu pili kávu. Spousty kávy.

Dan se vrátil do své nory ve druhém patře na Eliot Street unavený, plný teplého jídla a vděčný, že je střízlivý. V pokoji neměl televizi, ale měl ještě spoustu stránek Sandfordova románu, a na několik hodin se do něj zabral. Poslouchal, jestli se neozve vítr, ale ten nezesílil. Dan si pomyslel, že včerejší noční bouře byl poslední pokus letošní zimy. Což mu vyhovovalo. Zalehl v deset a skoro hned usnul. Jeho ranní návštěva v Červeném jablku mu teď připadala zastřená mlhou, jako by tam šel v horečném deliriu a ta horečka teď pominula.

18

Probudil se nad ránem, ne kvůli fučícímu větru, ale protože potřeboval močit jako kůň. Vstal, odšoural se do koupelny na záchod a za dveřmi si rozsvítil.

Ve vaně stál cylindr a byl plný krve.

„Ne,“ řekl Dan. „Je to sen.“

Možná dvojitý sen. Nebo trojitý. Dokonce čtverný. Něco Emilu Kemmerovi neřekl: bál se, že se nakonec v tom bludišti přízračného nočního života ztratí a už nikdy nenajde cestu ven.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Doktor Spánek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.