Darynda Jonesová

DRUHÝ HROB
NALEVO

Věnováno úžasným Jonesovic klukům:

Dannymu, Jerrdanovi a Caseymu.

Vy jste důvodem, proč dýchám.

Copyright © 2011 by Darynda Jones

Original English title: SECOND GRAVE ON THE LEFT

Translation © Tomáš Bíla, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-592-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-591-1 (mobi)

Poděkování

Ani v nejdivočejších snech jsem nikdy nedoufala, že dostanu literární agentku, jako je Alexandra Machinistová, nebo editorku jako Jennifer Enderlinová. Už jsem to říkala, ale tohle si zaslouží zopakovat. Nevím, čím jsem si vás dvě zasloužila. Možná je to moje odměna za ty roky dobrovolné práce v místním domově důchodců. Anebo je to za to, jak jsem tehdy vytáhla to dítě z hořícího domu? Ne, počkat, to jsem vlastně nikdy neudělala.

Dobrá, na tom budu ještě pracovat. Ale zatím z celého srdce děkuju Jen, své fantastické editorce, a všem ostatním v nakladatelství St. Martin’s Press a Macmillan. Jste vážně skvělí.

Děkuju Alexandře, mé osobní Superženě, a všem lidem v literární agentuře Lindy Chesterové.

Děkuju báječné Whitney Leeové z Fielding Agency a moudré Josie Freedmanové z ICM.

Děkuju talentované Liz Bemisové z Bemis Promotions.

Děkuju své Charley Davidsonové, Danielle Tannerové.

Děkuju rodině – však vy víte, koho myslím – a kamarádům. Díky, že mě máte tolik rádi. Anebo to aspoň dobře předstíráte. Ať tak či tak, snaha se cení.

Děkuju bohyním z LERA a sestrám v rubínových střevících, mé druhé rodině.

Děkuju Brii Quinlanové, Gabi Stephensové a Samiře Stephanové za pomoc s překlady.

Děkuju veliteli Murrayovi Conradovi. Díky, že jste se ode mě nechal tak dlouho nepřetržitě otravovat, aniž byste mě zabásnul.

A především děkuju svým čtenářům, zejména těm, kteří zůstali vzhůru dlouho do noci, aby mi hned první den poskytli cennou zpětnou vazbu: Danielle Swopesové, Tammy Baumannové a Kit Carsonové. Dlužím vám velké, opravdu velké latté. Anebo malý tropický ostrov.

Smrtka je někdy na zabití.

– NÁPIS NA TRIČKU, ČASTO VÍDANÉM NA SMRTCE CHARLOTTE JEAN DAVIDSONOVÉ

„Charley, dělej, tak probuď se!“

Do ramene se mi zarývaly prsty s dlouhými nehty, které dělaly všechno pro to, aby rozptýlily mlhavý opar spánku, v němž se marinovaly mé smysly. Zacloumaly se mnou tak silně, že to v Oklahomě vyvolalo malé zemětřesení. Na to, že bydlím v Novém Mexiku, to nebylo příjemné probuzení.

Soudě podle tónu a zvučnosti vetřelcova hlasu jsem si byla skoro jistá, že majitelem těch nehtů v mém rameni je moje nejlepší kamarádka Cookie. Tiše jsem si povzdychla a v duchu se smířila se skutečností, že můj život je nekonečným seriálem vyrušení a požadavků. Většinou požadavků. Nejspíš proto, že jsem byla jediná smrtka tímhle směrem od Marsu – jediný portál, kterým mohou zesnulí procházet na druhou stranu. Aspoň ti, kteří nepřešli rovnou v okamžiku smrti a zůstali trčet tady na Zemi. A těch bylo nepříjemně mnoho. Protože jsem se jako smrtka už narodila, nikdy jsem nezažila ani chvíli, kdy by mi mrtví neklepali na dveře – metaforicky, protože mrtví už jaksi nemají čím klepat – a neprosili mě o pomoc se svými nedořešenými problémy. Nevěřili byste, kolik nebožtíků najednou přesně ví, že zapomněli vypnout sporák.

Ti, kdo skrze mě procházejí, mají většinou pocit, že už prostě na světě okouněli moc dlouho. Tak honem najít smrtku – tedy mě. Nebožtíci mě vidí odkudkoli na zeměkouli a procházejí skrze mě na druhou stranu. Bylo mi řečeno, že jsem pro ně jako maják, zářící silou tisíce Sluncí, takže pro nebožtíky s pořádnou kocovinou to asi nebude nic příjemného.

Jsem Charlotte Davidsonová, soukromé očko, policejní poradkyně, drsňák na plný úvazek. Nebo bych aspoň mohla být drsňák, kdybych bývala dál chodila na ty lekce smíšených bojových umění. Já tam šla jen kvůli tomu, abych se dozvěděla, jak člověka zabít listem papíru. A ještě, abych nezapomněla, jsem smrtka. Připouštím, že to samo o sobě není tak špatné. Měla jsem pár kamarádů, za které bych dala ruku do ohně – některé živé, některé míň –, rodinu, u níž jsem byla celkem vděčná za to, že někteří jsou živí a někteří míň, a cosi s jednou z nejmocnějších bytostí ve vesmíru, s Reyesem Alexandrem Farrowem, napůl člověkem, napůl supermodelem a synem Satanovým.

Jako smrtka jsem měla pro mrtvé lidi docela pochopení. Věděla jsem však, že oni žádné pochopení pro lidské soukromí nemají. S tím jsem se naučila žít. Ale aby mě uprostřed noci probouzela živá, dýchající bytost, která si pravidelně nechala dělat manikúru někde v nožířství, to prostě nebylo fér.

Zamávala jsem rukama a odehnala ty nesnesitelné drápy, ale pak jsem dál šermovala kolem sebe, zatímco vetřelec se přesunul k mé šatní skříni. Cookie zřejmě už na střední škole vyhrála soutěž Miss Zakruť mi krkem. Strašně ráda bych jí byla věnovala svůj vražedný pohled, ale nedokázala jsem se přimět k tomu, abych otevřela oči. I skrz zavřená víčka mě ostré světlo bodalo do očí. Měla bych si pořídit slabší žárovky.

„Charley!“

Na druhou stranu nebylo možné vyloučit, že já jsem po smrti. Možná už bezmocně splývám směrem ke světlu na konci tunelu, jak se to ukazuje ve filmech.

„Myslím to vážně!“

Necítila jsem se zrovna splývavě, ale ze zkušenosti jsem věděla, že člověk nikdy nesmí podceňovat zákon schválnosti, podle kterého si smrt řídila hodinky.

„Tak dělej, vstávej!“

Zaskřípala jsem zuby a s největším sebezapřením se začala vracet na Zemi. Nesmím... vstoupit... do světla.

„Posloucháš mě vůbec?“

Cookiein hlas zněl teď přidušeně, protože měla hlavu vraženou do mé šatní skříně. Měla obrovské štěstí, že se ve mně neprobudily instinkty lovce, protože jinak bych jí šla rovnou po krku. Zašlapala bych ji do země. Donutila bych ji skučet v bolestech.

„Charley! Prokristapána!“

Bolestivé světlo najednou pohaslo. Cítila jsem, jak mi na hlavě přistál nějaký kus šatstva. Ale o něco takového jsem rozhodně nestála. „Prokristapána, Cookie!“ zavrčela jsem rozmrzele zpod hromady oblečení, která na mé hlavě začala rychle růst. „Co to děláš?“

„Pomáhám ti, aby ses rychle oblékla.“

„Já už jsem oblečená tak akorát, jak chci být oblečená ve…“ Zamžourala jsem na displej budíku na nočním stolku. „…ve dvě hodiny kurva ráno! To snad nemyslíš vážně?!“

„Ale ano.“ Vzduchem proletěl další kus oblečení. Protože Cookie neměla zrovna nejlepší mušku, odskákala to tentokrát lampička na stolku. Stínítko mi přistálo na noze. „Obleč si to!“

„Stínítko?“

Ale v tu chvíli už byla pryč. Bylo to zvláštní. Najednou vyletěla ze dveří a zanechala za sebou jen ticho, zlověstně visící ve vzduchu. Byl to ten druh ticha, z něhož se zpomaluje dýchání, uklidňuje tlukot srdce, víčka těžknou...

„Charley!“

Cookie zaječela tak, že jsem málem vyskočila z kůže. Když se mi to nepodařilo, aspoň jsem spadla z postele. Ta má tedy plíce, pomyslela jsem si. Řvala na mě ze svého bytu přes chodbu.

„Takhle probudíš mrtvé!“ zahlaholila jsem zpátky. Ve dvě hodiny ráno jsem s nebožtíky neměla moc soucitu. Ostatně nevím o nikom, kdo by ho měl.

„Udělám něco horšího, jestli okamžitě nevyskočíš z postele!“

Na nejlepší kamarádku, sousedku a zatraceně levnou recepční v jedné osobě si Cookie začínala docela troufat. Obě jsme se do svých bytů na stejném patře nastěhovaly před třemi lety. Já byla čerstvě propuštěná z Mírových sborů, ona čerstvě rozvedená a s dcerou na krku. Byly jsme jako ti lidé, kteří se jednoho dne setkají, a najednou to vypadá, jako by se znali celý život. Když jsem si otevřela detektivní kancelář, nabídla se, že bude zvedat telefon, dokud si nenajdu někoho nastálo. A zbytek už jsou dějiny. Od té doby byla mým otrokem na plný úvazek.

Rozhlédla jsem se po oblečení rozházeném po posteli a podlaze a pár kousků jsem pochybovačně zvedla. „Papuče se zajíčkem ke kožené minisukni?“ zavolala jsem přes chodbu. „Určitě se to k sobě bude hodit?“

Vtrhla zpátky do mého bytu, ruce založené v bok, tmavé vlasy rozčepýřené do všech stran, a zpražila mě pohledem stejně přísným jako má nevlastní matka, když jsem na ni v pubertě hajlovala. Macecha byla vážně citlivá na zmínky o tom, jak moc se podobá Hitlerovi.

Otráveně jsem si vzdychla. „To chceš jít na nějaký ten ulítlý mejdan, kde se všichni převlíkají za vycpaná zvířátka? Protože tihle lidé mě upřímně řečeno dost děsí!“

Zahlédla v koutě tepláky a hodila je na mě spolu s tričkem, které zdobil nápis: „Smrtka je někdy na zabití.“ Pak znovu odběhla.

„To znamená, že nejdeme na mejdan?“ zeptala jsem se, ačkoli zrovna nebylo koho.

A tak jsem s dramatickým vzdechem odkopla peřinu s obrázky Bugse Bunnyho, spustila nohy na zem a s drobnými obtížemi je navlékla – protože ve dvě hodiny ráno nepřísluší smrtelníkům odívati se do žádného jiného oděvu – do připravených tepláků. Pak jsem si ale přece jen vzala jednu z těch krajkových push-up podprsenek, které jsem si poslední dobou oblíbila. Moje holky si v téhle těžké chvíli zasluhovaly trochu podpory.

Když jsem se soukala do podprsenky, uvědomila jsem si, že se Cookie zase vrátila, a tázavě jsem se na ni podívala.

„Hlavně aby ty tvoje čtyřky byly v bezpečí,“ poznamenala a navlékla mi přes hlavu tričko. Pak mi do ruky vrazila bundu, kterou jsem na sobě neměla od střední školy, popadla z podlahy bačkory a vlekla mě za ruku ze dveří.

Cookie byla jako skvrna od pomerančové šťávy na bílých kalhotách. Mohla být buď nesnesitelná, anebo legrační – podle toho, čí byly ty kalhoty. Na chodbě jsem vklouzla do bačkor, a zatímco mě strkala dolů po schodech, pokusila jsem se nasoukat do bundy. Moje námitky typu „Počkej!“, „Au!“ nebo „To byl můj malíček!“ se nesetkaly s žádným ohlasem. Až na dotaz: „To jsou tvý nehty, nebo máš v tý ruce hrst žiletek?“ maličko povolila sevření.

Venku nás přivítala svěží, sametově černá noc, ale my jsme uháněly k jejímu autu. Byl to asi týden, co jsme společně vyřešily jeden z nejzapeklitějších případů, které se tady v Albuquerque v posledních letech odehrály – vraždu tří advokátů, od níž vedly stopy až k rozsáhlému řetězu obchodníků s lidmi –, a já si docela užívala klid po bouři. Ale jak se zdálo, s tím byl teď už konec.

Ze všech sil jsem se snažila shledávat její chování humorným a už se mi to skoro podařilo, ale pak si to Cookie znovu pokazila, protože se mě – z důvodů, které jsem opravdu nechápala – pokusila nacpat do kufru svého taurusu. V tu chvíli se naskytly hned dva problémy: Zaprvé, do zámku dveří se mi zapletly vlasy. A zadruhé, už tam byl nebožtík, jehož bezbarvý přízrak v tlumeném světle slabě zářil. Napadlo mě, že bych Cookie mohla upozornit, že má v kufru nebožtíka, ale pak jsem si to rozmyslela. Už takhle se chovala dost divně a já nechtěla situaci ještě víc komplikovat. Štěstí, že ona mrtvé neviděla. Ale rozhodně jsem neměla v úmyslu lézt do toho kufru k němu.

„Počkej!“ zarazila jsem ji a zvedla jednu ruku na znamení, že se vzdávám, zatímco tou druhou jsem se snažila vysvobodit své dlouhé kaštanové vlasy zpod západky zámku. „Nezapomínáš na někoho?“

Prudce se zastavila a vrhla na mě dlouhý tázavý pohled. Vypadala legračně.

Sama jsem ještě žádné zkušenosti s mateřstvím neměla, ale řekla bych, že kdyby se mi někdo mezi nohama sedmatřicet hodin soukal na svět, jen tak bych na něho nezapomněla. Přesto se zdálo, že by Cookie potřebovala malou nápovědu. „Začíná to na A a končí to na ...mber.“

Cookie na mě překvapeně zamrkala.

Zkusila jsem to ještě jednou. „Tvoje jediné dítě…?“

„Jo Amber. Ta je u otce. Vlez do kufru.“

Pročísla jsem si zachráněné vlasy a zadívala se do toho spoře osvětleného prostoru. Nebožtík vypadal, že zaživa býval bezdomovcem. Ležel schoulený ve fetální poloze a vůbec si nás nevšímal. Což bylo zvláštní, protože bych pro něj měla zářit jako maják, tisíc Sluncí a všechno to ostatní. Moje přítomnost by z něj měla vyždímat přinejmenším přikývnutí. Ale jeho reakce nebyla naprosto žádná. Nula. Nic. Nada. Zřejmě jsem jako smrtka stála za starou belu. Určitě bych si měla pořídit kosu.

„Tohle nepůjde,“ řekla jsem a v duchu přemítala, kde se v okolí dá koupit farmářské vybavení. „A navíc by mě zajímalo, kam vlastně ve dvě hodiny v noci pojedeme, že tam musím jet zavřená v kufru?“

Sáhla dovnitř a vytáhla skrz nebožtíkovo tělo tmavou deku. Pak znovu zabouchla dvířka. „Fajn. Můžeš dozadu, ale lehni si a přikryj se tímhle.“

„Cookie,“ řekla jsem a pevně ji popadla za ramena, abych si získala její pozornost, „co to má znamenat?“

Pak jsem je zahlédla. V jejích modrých očích se objevily první slzy. Cookie rozbrečely jen dvě věci na světě: filmy s Humphreym Bogartem a to, když se někomu z jejích nejbližších něco stalo. Dech se jí zrychlil, jak ji přemáhaly obavy, a obavy z ní čišely jako mlha z jezera.

Teď, když se na mě už aspoň trochu soustředila, jsem se zeptala znovu: „Co se děje?“

Rozechvěle si povzdychla: „Moje kamarádka Mimi před pěti dny zmizela.“

Dolní čelist mi zamířila k zemi, ale na poslední chvíli jsem ji zachytila. „A to mi říkáš až teď?“

„Až teď jsem to zjistila.“ Dolní ret se jí rozechvěl a mě z toho zabolelo na prsou. Pohled na nejlepší kamarádku vyděšenou k smrti nepatřil mezi moje priority.

„Nastup si,“ nařídila jsem jí klidným hlasem, vzala jsem si od ní klíčky a usedla za volant, zatímco ona pomalu obešla vůz a vklouzla na sedadlo spolujezdce. „A teď mi řekni, co se stalo.“

Zavřela za sebou dvířka a otřela si oči. „Minulý týden mi Mimi zavolala. Zněla vyděšeně a vyptávala se mě na tebe.“

„Na mě?“ zeptala jsem se překvapeně.

„Chtěla vědět, jestli bys dokázala zařídit... aby zmizela.“

Tak tohle už na sto honů zavánělo průserem. Pořádným průserem. Zaťala jsem zuby. Naposledy, když jsem se pokoušela zařídit, aby někdo zmizel, což bylo v podstatě před týdnem, to dopadlo, jak nejhůř mohlo.

„Řekla jsem jí, že ať má jakýkoli problém, ty jí určitě dokážeš pomoct.“

Roztomilé, ale poněkud přitažené za vlasy. „Proč jsi mi neřekla, že ti volala?“ zeptala jsem se.

„Zrovna jsi byla uprostřed vyšetřování, v jednom kuse se tě někdo pokoušel zabít a fakt to vypadalo, že máš jiné starosti.“

Cookie měla pravdu. Vážně se mě někdo pokoušel zabít. Každou chvíli. Díky bohu se to nikomu nepodařilo. Jinak bych tu už byla mrtvá.

„Říkala, že se někdy zastaví a promluví si s tebou osobně, ale pak se tu neukázala. A před chvilkou jsem dostala tuhle esemesku.“ Podala mi svůj mobil.

Cookie, prijd do nasi kavarny, jakmile si prectes tuhle zpravu.

Prijd sama. M

„Ani jsem nevěděla, že zmizela.“

„A ty máš kavárnu?“ zeptala jsem se.

„Jak to, že jsem to nevěděla?“ Hlas se jí začal zadrhávat.

„Počkej, a jak to, že teď už víš, že zmizela?“

„Když jsem dostala tu zprávu, snažila jsem se jí dovolat, ale ona to nebrala. A tak jsem zatelefonovala na pevnou linku k nim domů. Zvedl to její manžel.“

„A ten by to asi vědět mohl.“

„Byl úplně vystresovaný. Chtěl zjistit, co se děje a kam se poděla jeho manželka, ale v té zprávě jasně stálo, že mám přijít sama. Tak jsem mu slíbila, že zavolám, jakmile budu něco vědět.“ Kousla se do rtu. „Neměl z toho zrovna radost.“

„To věřím. Nenapadá mě mnoho příjemných důvodů, proč by něčí manželka chtěla zmizet.“

Zamyšleně se na mě zahleděla, ale pak zalapala po dechu a chvíli to trvalo, než se vzpamatovala a dokázala mi odpovědět. „Ne, ne, to se pleteš. Ona je velmi šťastně vdaná. Warren uctívá i zem, po které chodí.“

„Víš to jistě, Cookie? Podle mě...“

„Tohle vím jistě. Věř mi, jestli v tomhle manželství někdo trpěl, tak leda Warrenovo bankovní konto. Zbožňuje svou ženu takovým způsobem, že bys tomu ani nevěřila. A děti taky.“

„Oni mají děti?“

„Ano, dvě,“ odpověděla a podle hlasu znovu upadla do hluboké deprese.

Rozhodla jsem se, že se s ní o variantě manželských problémů nebudu dohadovat, dokud se toho nedozvím víc. „Takže on nemá ani zdání, kam se poděla?“

„Neví vůbec nic.“

„A ona ti nikdy ani nenaznačila, o co jde? Proč by chtěla zmizet?“

„Ne, ale byla vyděšená.“

„No, doufejme, že brzy zjistíme proč.“ Nastartovala jsem a vyrazila ke kavárně Chocolate Coffee, která Cookie bohužel nepatřila. Byla to vážně škoda, protože čokoláda a kafe – dohromady! – ať už to napadlo kohokoli, zasloužil by si Nobelovu cenu míru. Anebo aspoň předplatné Reader’s Digest.

Vjely jsme na parkoviště a zastavily v potemnělém koutku, odkud jsme chvíli mohly sledovat okolí, aniž bychom byly pozorovány. Nebyla jsem si jistá, jak bude Mimi reagovat na mou přítomnost, když Cookie tolik kladla na srdce, aby přišla sama. V duchu jsem si na základě toho mála, co jsem o ní věděla, sestavovala seznam lidí, kteří by proti ní mohli něco mít. Její manžel byl jasný favorit. Statistiky byly v tomhle smyslu neoblomné.

„Co kdybys tady počkala?“ navrhla mi Cookie a sáhla po kličce u dveří.

„Tak na to zapomeň. Máme v kanceláři plno papírování a já rozhodně nechci, abys mi někam zmizela i ty!“

Ohlédla se na mě. „Neboj se, Charley, nic se mi nestane. Já přece nejsem ty. Mně se nestává každý den, že by se mě někdo pokusil zabít.“

„A kdo říká, že mně ano?“ zeptala jsem se dotčeně. „Ale ten, kdo po ní jde, to možná bude vidět jinak. Je mi líto, děvče, ale jdu s tebou.“ Vystoupila jsem z auta, a když mě doběhla, předala jsem jí klíčky. Ještě jednou jsem se rozhlédla po téměř prázdném parkovišti a pak jsme vstoupily do kavárny. V bačkorách jsem si připadala o něco méně sebevědomá než obvykle.

„Vidíš ji někde?“ zeptala jsem se. Neměla jsem ani ponětí, jak vypadá.

Cookie se rozhlédla. Uvnitř byli jenom dva lidé, jeden muž a jedna žena. Vzhledem k pokročilé noční hodině to nebylo nic překvapivého. Muž měl na sobě trenčkot a na hlavě plstěný klobouk. Připomínal herce ze čtyřicátých let. Žena zase prostitutku po perné šichtě. Ale žádný z nich se vlastně nepočítal, protože oba byli mrtví. Muž si mě okamžitě všiml. Zatracený maják. Žena se ani neohlédla.

„Jasně že ji tu nikde nevidím,“ řekla Cookie. „Vždyť tady nikdo není. Kde by měla být? Škoda že jsem nevyrazila dřív. Neměla jsem se zdržovat s návštěvou jejího manžela a s tím, abych vykopala ten tvůj kostnatý zadek z postele.“

„Cože?“

„Hele, tohle je špatně. Já to cítím. Tady se něco stalo.“

„Cookie, uklidni se. Vážně! Pojďme nejdřív trochu zapátrat, než zavoláme Národní gardu, jo?“

„No jo. Dobře.“ Položila si dlaň na prsa a chvíli jen dýchala.

„Tak co? V pořádku?“ zeptala jsem se. „Anebo chceš valium?“ dodala jsem se špetkou ironie.

„Ne, už jsem v pořádku,“ řekla a dál zhluboka dýchala. Po chvilce mi došlo, že zkouší dechové techniky, které jsme společně viděly v dokumentárním pořadu o porodech do vody.

Vyrazily jsme k pultu. „A mimochodem, někdy se budeme muset pobavit o mém zadku. Vážně ti připadá kostnatý?“ zeptala jsem se. Dominantou retro kavárny byl barový pult s růžovou deskou, lemovaný kulatými tyrkysovými stoličkami. Servírka nám pomalu vyrazila vstříc. Měla na sobě tyrkysovou uniformu, která ladila se stoličkami. „Protože jestli ti připadá moc malý...“

„Jak se vede?“

Otočila jsem se k servírce a usmála se na ni. Podle jmenovky to byla NORMA.

„Tak co, holky? Dáte si kávu, nebo raději něco jiného?“

Vyměnily jsme si s Cookie nechápavé pohledy. Bylo to, jako kdyby se nás ptala, jestli slunce ráno vyjde na východě nebo někde jinde. Posadily jsme se na stoličky a obě zároveň jsme přikývly. A oslovila nás holky, což bylo úžasně roztomilé.

„Tak to máte štěstí,“ ušklíbla se, „protože já čirou náhodou dělám to nejlepší kafe na téhle straně Rio Grande.“

V tu chvíli jsem se zamilovala. Jenom trochu. Snažila jsem se neslintat, když mě obklopilo to nádherné bohaté aroma. „Vlastně jsme tady, protože někoho hledáme. Jak dlouho jste tu dneska?“

Nalila druhý šálek a odložila konvici. „Pane jo,“ řekla potom a překvapeně na mě zamrkala. „Vy máte ty nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděla. Jsou...“

„Zlaté,“ usmála jsem se. „To slýchám často.“ Zřejmě byly zlaté oči nějakou raritou. Rozhodně si jich hodně lidí všímalo. „Takže...?“

„Ne, ne, jsem tu teprve chvíli. Vlastně jste moje první zákaznice. Ale kuchař tady byl celou noc. Možná bude něco vědět. Brade!“ houkla do kuchyně tónem, který si ke kuchaři z bistra může dovolit jedině servírka z bistra.

Brad vykouknul z výdejního okénka za jejími zády. Čekala bych postaršího, zarostlejšího gentlemana, který by potřeboval sprchu, ale místo toho se ukázal chlapec, který vypadal sotva na devatenáct, na tváři měl šibalský úsměv a díval se na starší servírku rozpustilým pohledem mládí.

„Volalas mě?“ zeptal se hlasem tak svůdným, jak se mu jenom podařilo.

Obrátila oči v sloup a pak mu věnovala káravý mateřský pohled. „Tyhle dvě dámy někoho hledají.“

Zadíval se na mě a jeho škleb se rozšklebil ještě víc. „No díky bohu, že našly mě.“

Ach jo. Měla jsem co dělat, abych se nerozesmála. To by ho nejspíš ještě povzbudilo.

„Neviděl jste tady ženu,“ zeptala se Cookie profesionálně bezbarvým hlasem, „asi kolem čtyřicítky, bělošku, krátké hnědé vlasy?“

Pobaveně nakrčil obočí. „Každý večer aspoň jednu, dámo. Budete muset trochu přidat.“

„Nemáš její fotku?“ zeptala jsem se Cookie.

Zoufale svěsila ramena. „To mě vůbec nenapadlo. Určitě mám nějakou fotku doma. Proč mě sakra nenapadlo, abych ji vzala s sebou?“

„Nic si nevyčítej,“ uklidnila jsem ji a otočila se zpátky k tomu chlapci. „Můžete mi dát svoje jméno a telefonní číslo?“ poprosila jsem ho, „a taky jméno a číslo té servírky, co tu byla před vámi,“ dodala jsem směrem k Normě.

Na okamžik zaváhal. „Asi bych se jí nejdřív měl zeptat, než vám ho dám.“

Obvykle bych v tuhle chvíli vytáhla svou oficiální laminovanou průkazku soukromého detektiva, která většinou stačila na to, aby se lidem rozvázal jazyk, ale Cookie mě vytáhla z postele příliš rychle, takže jsem si ji zapomněla doma. Byla jsem pěkně naštvaná, protože tohle rozvazování jazyků miluju.

„Jméno naší servírky vám klidně řeknu,“ nabídl se kuchař a v očích se mu spiklenecky zablýsklo. „Jmenuje se Izzy. A její telefon najdete na pánských záchodech, ve druhé kabince, hned pod dojemnou básní o tom, jaká to je tragédie, když chlapovi narostou prsa.“

Toho kluka bylo do kuchyně škoda. „Jo, když má chlap prsa, to je opravdu smutný. Co kdybych se tu zastavila zítra večer? Budete v práci?“

Rozhodil rukama a jedním pohybem obsáhl lokál i kuchyni za okénkem. „Copak se tomuhle ráji na zemi dá říkat práce? Jasně že tady zase budu.“

Chvilku jsem se rozhlížela kolem. Bistro stálo na rušné křižovatce nedaleko centra města. Tedy byla by to rušná křižovatka, kdyby nebyla hluboká noc. Zesnulá mužská filmová hvězda s kloboukem na hlavě na mě pořád zírala a já jeho pohled vytrvale ignorovala. Teď jsem rozhodně neměla náladu na rozhovor s někým, koho nikdo jiný nevidí. Po pár doušcích té nejlepší kávy, jakou jsem kdy pila – v tomhle Norma rozhodně nelhala –, jsem se otočila na Cookie. „Pojďme se tu trochu porozhlédnout.“

Málem se zakuckala, jak honem začala přikyvovat. „Jasně. To mě ani nenapadlo. Prozkoumat místo činu. Já věděla, že udělám dobře, když tě vezmu s sebou.“ Sklouzla ze stoličky a... ono to nešlo nazvat jinak... rozhlížela se. Chtělo to opravdu pevnou vůli, abych se nerozesmála.

„Co kdybychom začaly na záchodech, Magnume?“ navrhla jsem, protože jsem cítila, jak mě má pevná vůle rychle opouští.

„Jasně,“ řekla a neomylně vyrazila směrem ke skladu. Jasně, klidně můžeme začít i tam, pomyslela jsem si.

O chvíli později jsme se propracovaly k dámským toaletám. Norma se o nás naštěstí moc nezajímala. Jiní lidé by se mohli rozčilovat, že takhle čmucháme v jejich podniku, zvlášť třeba na pánských záchodech, které jsou určené primárně pro pány, ale Norma si s tím vůbec nelámala hlavu. Nevzrušeně doplňovala cukřenky a jen občas si nás koutkem oka zkontrolovala. Jenže ať jsme hledaly sebelíp, dospěly jsme jen k tomu, že Elvis už opustil budovu. A Cookieina kamarádka Mimi rovněž.

„Proč tady není?“ zeptala se Cookie. „Co se jí asi tak mohlo stát?“ Bylo na ní znát, že znovu začíná panikařit.

„Je to napsané na stěně.“

„Nedělej si srandu!“ křikla na mě, teď už v pokročilém stadiu paniky. „Já nejsem jako ty. Neumím uvažovat jako ty a nemám ty tvoje zázračné schopnosti,“ řekla a zoufale rozhodila rukama. „Nedokázala bych detektivovat ani veřejně, natožpak soukromě. Podívej se na mě! Kamarádka mě požádá o pomoc a já se s ní ani nedokážu sejít na místě, kam mě pošle. Já jsem opravdu nemožná...“

Chvíli jsem uvažovala o tom, že bych ji profackovala, ale protože si teď očividně vystačila sama, soustředila jsem se na čerstvý nápis na stěně dámských toalet. Nechtěla jsem ji rušit.

Po chvíli se zastavila sama od sebe, zadívala se na mě a pak sledovala můj pohled, až narazila na nápis. „Aha,“ řekla stydlivě. „Tys to myslela doslova.“

„Nevíš, kdo je to Janelle Yorková?“ zeptala jsem se.

To jméno bylo na stěně vyvedené rukopisem až příliš úhledným na to, aby patřil nějaké náctileté vandalce, která by se tu chtěla zvěčnit. A pod ním bylo stejným uhlazeným rukopisem napsáno: HANA L2-S3-R27. Tohle nebylo graffiti. Tohle byl vzkaz. Utrhla jsem si papírový ručník a půjčila si od Cookie propisku, abych si to opsala.

„Ne, žádnou Janelle neznám,“ zavrtěla hlavou. „Myslíš, že tohle napsala Mimi?“

Podívala jsem se do odpadkového koše a vytáhla z něj čerstvě načatý balíček tlustých černých fixů. „Řekla bych, že je to víc než pravděpodobné.“

„Ale proč by mi říkala, že se tu sejdeme, když mi nechala jenom vzkaz na stěně? To mi to přece mohla rovnou napsat do té esemesky.“

„Já nevím, zlato.“ Vzala jsem další papírový ručník a prohrabala se košem, ale už jsem v něm nenašla nic zajímavého. „Předpokládám, že se tu s tebou původně chtěla sejít, ale pak ji někdo nebo něco donutilo změnit plány.“

„Panebože. Ale co teď budeme dělat?“ zeptala se Cookie a v jejím hlase znovu zazněla panika. „Co budeme dělat?“

„Zaprvé,“ řekla jsem a umyla si ruce, „přestaneme všechno opakovat pořád dokola. Zníme totiž dost legračně.“

„Jasně,“ přikývla. „Promiň.“

„Zadruhé zjistíš všechno, co se dá, o společnosti, pro kterou Mimi pracuje. Majitele. Ředitele. Členy představenstva. Plány budovy... jen pro případ. A taky to jméno,“ ukázala jsem přes rameno na jméno napsané na stěně.

Zamyšleně těkala pohledem po podlaze a já skoro viděla, jak se jí v hlavě otáčejí kolečka a její mysl vyráží do všech možných stran. Pověsila si kabelku přes rameno a pevně ji stiskla v podpaží.

„Já zavolám strýčku Bobovi a zjistím, kdo pracuje na případu jejího zmizení.“ Strýček Bob byl bratr mého otce. Byl detektivem u policejního sboru města Albuquerque, stejně jako jím dříve býval i otec, a já pro něj pracovala jako konzultantka, což představovalo značnou část mého příjmu. Vyřešila jsem pro něj spoustu případů, tak jako jsem dříve pomáhala tátovi. Bylo o hodně jednodušší řešit vraždy, když jste se mohli zeptat zavražděných, kdo je zabil. „Nejsem si jistá, kdo se na stanici zabývá nezvěstnými osobami. A taky bychom si měly promluvit s jejím manželem. Jak že se jmenuje?“

„Warren,“ řekla a následovala mě ven z toalety.

V duchu jsem si začala skládat seznam pravděpodobných pachatelů. Zaplatily jsme za kávu, já šibalsky zamrkala na Brada a obě jsme vyšly ven. Bohužel nás právě v tu chvíli zatlačil zpátky do dveří rozčílený muž s pistolí v ruce. Asi by bylo příliš smělé doufat, že chtěl jenom vykrást to bistro.

Cookie narazila do mých zad a pak zalapala po dechu. „Warren,“ vzdychla překvapeně.

„Je tady?“ zeptal se ten muž a jeho jinak sympatická tvář se zkroutila do nenávistného šklebu.

Každý policajt, který kdy chodil po tomhle světě, by znejistěl, kdyby se takhle nad ránem potkal tváří v tvář s tím méně přívětivým koncem osmatřicítky. Jenomže Cookie nebyla policajt a očividně neměla ani tolik trpělivosti, kolik bůh nadělil veverce.

„Warrene Jacobsi,“ řekla káravě a pleskla ho po hlavě.

„Au!“ Poškrábal se na místě, kdo ho Cookie zasáhla, zatímco ona mu vyškubla pistoli a strčila si ji do kabelky.

„Chceš snad někoho zabít?“

Pokrčil rameny a zatvářil se jako dítě, které oproti všem předpokladům vyplísnila jeho oblíbená teta.

„Co tady děláš?“ zeptala se ho.

„Když jsme spolu domluvili, jel jsem za tebou, a potom jsem tě sledoval až sem. Čekal jsem, jestli Mimi nevyjde ven. A když nevycházela, tak jsem se rozhodl, že půjdu dovnitř.“

Vypadal rozvrkočený a trochu vyhladovělý z toho, jak si už pár dní dělal starosti. Ale na první pohled bylo jasné, že za zmizení své manželky nemůže o nic víc než Cookie nebo já. Dokázala jsem celkem spolehlivě číst v lidech a z tohohle člověka doslova sálala nevina. Asi se cítil provinile kvůli něčemu, co v jeho mysli souviselo se zmizením manželky. Ale ať už se tady dělo cokoli, vážně jsem pochybovala, že by na tom měl nějaký podíl.

„Tak pojďte,“ řekla jsem a oba jsem je dostrkala dovnitř do lokálu. „Brade!“ houkla jsem přes rameno.

Jeho hlava se téměř okamžitě objevila v okénku z kuchyně a na tváři mu hrál světácký úsměv. „Už vám chybím, co?“

„Právě se chystáme zjistit, z jakého jsi těsta,“ odpověděla jsem nevzrušeně.

Nadzdvihl obočí, očividně odhodlán dostát své pověsti, a potom protočil v ruce obracečku, jako by to byl pár paliček v rukou rockového bubeníka. „Jenom zadržte dech a dívejte se,“ řekl a vyhrnul si rukávy. Bylo mi jasné, že tenhle chlapec za sebou nechá pořádnou dávku zlomených srdcí. Úplně mě zamrazilo při představě, kolik dívek na něj bude se slzou v oku vzpomínat.

O tři mucho grande snídaňové burritos a sedm – z toho jen čtyři pro mě – šálků kávy později jsem seděla po boku muže, který se tak strašně trápil kvůli tomu, co nejspíš vůbec nezavinil, že už jsem sama začínala pochybovat o tom, jak dlouho v sobě tu snídani udrží. A moc jsem na něho nesázela.

Vykládal mi, jak se v poslední době Mimi začala chovat zvláštně. „A kdy jste si té změny všiml?“ položila jsem mu svou přibližně stodvanáctou otázku.

„Ani nevím. Často se nechávám hodně unést prací. Někdy si nejsem jistý, jestli bych si všiml, kdyby mé vlastní děti začaly hořet. Myslím, že to bylo tak před třemi týdny.“

„A když už jsme u toho,“ napadlo mě a zvedla jsem hlavu, „kde jsou vaše děti teď?“

„Co?“ zeptal se a zamžoural na mě. „Aha, ty jsou u mé sestry.“

Tak to bylo jedině dobře. Ten člověk byl v koncích. Díky Normě už jsem si polepšila a přešla od psaní poznámek na papírové ručníky k psaní poznámek na prázdnou účtenku. „Takže vaše manželka nic neříkala? Nedělala nic neobvyklého? Nezmínila se, že má strach anebo pocit, že ji někdo sleduje?“

„Jednou spálila pečeni,“ řekl a jeho tvář se maličko rozjasnila, jako by měl radost z toho, že dokáže aspoň jednu z mých otázek úspěšně zodpovědět. „A pak už šlo všechno k čertu.“

„Takže si hodně zakládá na vaření.“

Přikývl, ale hned potom zavrtěl hlavou. „Ne, tak jsem to nemyslel. Ale ona nikdy nic nepřipálila. Zvlášť pečeni ne.“

Cookie si očividně všimla, že váhám, jestli se mám smát nebo ne, a tak do mě pod stolem šťouchla. Krátce jsem po ní blýskla pohledem a pak jsem se vrátila ke svému naučenému výrazu soucitu a pochopení.

„Takže vy jste profesionální detektivka?“ zeptal se Warren.

Na okamžik jsem zaváhala. „Jak se to vezme, profesionální.“ Když na mě dál jenom tupě zíral, dodala jsem: „Ne, vážně, nejsem jako ostatní soukromí detektivové, na které narazíte. Nemám žádný etický kodex, žádné morální zábrany ani zálibu v pucování pistole.“

„Chci si vás najmout,“ prohlásil, jako by mu mé doznání stran čištění zbraní vůbec nevadilo.

Už jsem se chystala tuhle práci udělat pro Cookie a ze známosti – a taky trochu proto, že jsem jí ani zdaleka neplatila dost peněz na to, aby si mě mohla dovolit –, ale peníze nebyly nikdy k zahození. „Jsem hodně drahá,“ namítla jsem a snažila se, aby to znělo provokativně.

„Jsem hodně bohatý,“ řekl a naklonil se ke mně.

Koutkem oka jsem se podívala na Cookie a ta jen souhlasně přikývla.

„No tak dobrá. V tom případě si můžeme plácnout. Ale počkat...,“ zarazila jsem se najednou. „Jak moc bohatý?“

„Hádám, že dost na to, abych vám mohl zaplatit.“ Dopracoval se ve svých odpovědích k takové neurčitosti, že už chutnaly jako jídlo ve školních jídelnách.

„Chci říct, jestli vás někdo v poslední době nežádal o peníze.“

„Jenom můj bratranec Harry. Ale ten ode mě chce peníze pořád.“

Možná už bratranec Harry nějaké ty peníze opravdu potřeboval. Anebo už ho nebavilo, jak ho Warren odmítá. Poznamenala jsem si to a pak se zeptala: „Nenapadá vás ještě něco? Cokoli, čím by se dalo její chování vysvětlit?“

„Ne, vůbec nic,“ řekl a podal Normě svou kreditku. Ani já, ani Cookie jsme s sebou neměly dost peněz na tu spoustu kafe, o velkých burritos ani nemluvě, a protože jsem si nebyla jistá, jestli by tady vzali do zástavy obnošené bačkory...

„Pane Jacobsi,“ řekla jsem a nasadila profesionální výraz detektiva, „musím se vám k něčemu přiznat. Mám hodně dobrý čuch na lidi, a – bez urážky – cítím, že přede mnou něco tajíte.“

Kousl se do spodního rtu a z jeho pórů začala proudit lítostivá vina. Ne ten typ „zabil jsem vlastní manželku a zakopal její bezvládné tělo na dvorku za domem“, spíš vina typu „vím ještě něco, ale nechci vám to přiznat“.

Dlouze si povzdychl a nakonec zabořil tvář do dlaní. „Myslel jsem si, že mě podvádí.“

Bingo! „No to je ovšem dost podstatná informace. Můžete mi říct, proč jste si to myslel?“

Byl tak vyčerpaný, že odfláknul i pokrčení rameny. „Prostě se chovala divně. Najednou jako by to ani nebyla ona. Ptal jsem se jí, jestli někoho nemá, ale ona se jenom zasmála a řekla mi, že jsem jediný muž v jejím životě, protože druhého takového už by nezvládla.“

Jestli se Mimi v poslední době opravdu změnila tak moc, jak říkal, nebylo čemu se divit, že ji podezíral.

„Jo, a nedávno zemřela jedna její kamarádka,“ dodal po chvilce. Nakrčil čelo, jako by si jen těžko vybavoval podrobnosti. „Na to jsem úplně zapomněl. Mimi tvrdila, že byla zavražděna.“

„Zavražděna? Jak se to stalo?“ zeptala jsem se.

„Je mi líto, ale to už si vážně nepamatuju.“ Znovu se zatvářil provinile.

„Byly si blízké?“

„To je právě to. Znaly se ze střední školy, ale nestýkaly se. Mimi se o ní nikdy ani nezmínila, dokud ta ženská nezemřela, takže mě dost překvapilo, jak ji její smrt vzala. Byla zničená, ale...“

„Ale?“ zeptala jsem se, když se zdálo, že se znovu zatoulal mezi vlastní myšlenky. Tohle začínalo být zajímavé. Teď jsem rozhodně nechtěla, aby přestal.

„Já nevím. Byla zničená, ale vlastně ani ne z toho, že by přišla o kamarádku. Bylo to něco jiného.“ Zamyšleně si olízl rty a zapátral ve vzpomínkách. „V tu chvíli jsem si to vlastně ani neuvědomil, ale upřímně řečeno, nezdálo se mi, že by byla příliš zaskočená tím, že její kamarádku zavraždili. Pak jsem se jí zeptal, jestli chce jít na pohřeb, a ten výraz, jak se na mě podívala... Tvářila se, jako bych ji naváděl, aby utopila sousedovic kočku.“

Přiznám se, že v pocitech spjatých s topením cizích koček jsem neměla úplně jasno. „Byla naštvaná?“

Zamrkal a zadíval se na mě. Na hodně dlouho. Na tak dlouho, že jsem si stačila přejet jazykem přes zuby, abych si zkontrolovala, že mezi nimi nic nemám.

„Byla zděšená,“ řekl nakonec.

Sakra. Škoda, že si nepamatoval, jak se ta mrtvá jmenovala. A že nevěděl, proč Mimi její smrt nepřekvapila. Vražda je většinou docela velkým překvapením pro většinu zúčastněných.

Ale když už jsme byli u jmen, rozhodla jsem se, že se ho zkusím zeptat na to jméno, které jsem si opsala ze stěny na dámských toaletách. Vzhledem k tomu, že jsem na svých předních zubech nenašla nic, co by bránilo dalšímu otevírání úst, zeptala jsem se: „Nezmínila se Mimi někdy o nějaké Janelle Yorkové?“

„To je ona!“ vydechl překvapeně. „To je ta její kamarádka, která byla nedávno zavražděná. Jak jste to věděla?“

Nevěděla, ale nechala jsem ho při tom, protože to na něho určitě udělalo dojem.

Nepřejíždějte z pruhu do pruhu.
Nikdy nepřejíždějte z pruhu do pruhu.

– NÁLEPKA NA NÁRAZNÍK

„Co to posloucháš?“ Zeptala jsem se znechuceně cestou domů a ztlumila jsem rádio v Cookieině autě. This Little Light of Mine bylo vzhledem k současné situaci až nevkusně optimistické.

Stiskla tlačítko automatického ladění. „Ani nevím. Měl to být klasický rock.“

„Aha. Hele, ty sis to auto koupila v bazaru?“ zeptala jsem se, protože jsem si vzpomněla na toho nebožtíka, kterého vozila v kufru. Ještě jsem se nerozhoupala k tomu, abych si zjistila, jestli Cookie náhodou nebyla černá vdova, než jsme se seznámily. Černé vlasy měla. A nedávno si je ostříhala nakrátko. Že by se snažila změnit vzhled? Ani nemluvě o tom, že než do sebe ráno nalila první kafe, byla tak nerudná a nebezpečná svému okolí, že oproti střetu s ní vypadala jízda v protisměru jako recept na dlouhý a spokojený život. Mrtví většinou nezůstávali trčet na světě jen tak pro nic za nic. Bylo celkem pravděpodobné, že ten chlápek z kufru zemřel násilnou smrtí, a jestli jsem ho měla přimět k tomu, aby přešel na druhou stranu, musela jsem v první řadě zjistit, jak a proč se to stalo.

„No jo,“ řekla nepřítomně. „Aspoň víme, kde pátrat po Janelle Yorkové. Mohla by ses na ni zeptat strýčka? A možná si taky promluvit s lidmi z márnice.“

„No jasně,“ řekla jsem jakoby nic. „Tak kde jsi ho koupila?“

Podívala se na mě a nechápavě stáhla obočí. „Co?“

„To auto,“ vysvětlila jsem a zadívala se z okénka, jako by mě to vlastně vůbec nezajímalo.

„V Domino Ford. Proč?“

„Jen tak se ptám,“ pokrčila jsem rameny. „Když se člověk nad ránem vrací z vyšetřování případu, honí se mu hlavou různé věci.“

Cookie najednou vytřeštila oči hrůzou. „Panebože! Mám na zadním sedadle ducha, že jo?“

„Cože?“ zeptala jsem se naprosto zaraženým hlasem. „Ne, nemáš. Jak tě to jenom napadlo?“

Zadívala se na mě a o vteřinu později už za kvílení pneumatik odbočovala k benzínce.

„Cookie, vždyť to domů máme už jenom kousek.“

„Řekni mi pravdu,“ uhodila na mě okamžik poté, co jsem se málem praštila o čelní sklo. Měla opravdu dobré brzdy. „Myslím to vážně, Charley. Chápu, že se kolem tebe pořád točí mrtví lidé, ale já je ve svém autě nechci. A ty víš, že neumíš moc dobře lhát.“

„To teda ne,“ namítla jsem dotčeně. „Jsem vynikající lhářka. Zeptej se mého zubaře. Ten ti odpřisáhne, že denně používám zubní nit.“

Odstavila auto a zadívala se na mě. Dlouze a výhrůžně. Docela dobře by se vyjímala ve vězení.

Vyloudila jsem ze sebe povzdychnutí, které by nadchlo i kritiky na Broadwayi, a pak jsem řekla: „Přísahám, Cookie, že na tvém zadním sedadle žádný duch není.“

„Takže je v kufru. Je v kufru, viď?“ Panika v jejím hlase byla úžasně legrační. Dokud nevyletěla z auta.

„Cože?“ zeptala jsem se a vylezla ven za ní. „Ne, jasně že ne.“

Ukázala prstem na svůj bílý taurus a vyčítavě se na mě zadívala. „Mám v kufru mrtvého člověka,“ řekla. Hodně nahlas. Dost nahlas na to, aby to zaslechl policajt v hlídkovém voze, který parkoval kousek od nás a měl stažená okénka.

Obrátila jsem oči v sloup. Byl konec října. Proč si sakra musel spouštět okénko? Když vystoupil z auta a narovnal se, svěsila jsem hlavu do dlaně. Naštěstí do své vlastní. Tohle snad musí být zlý sen, říkala jsem si v duchu. Věděla jsem, že jestli budu muset zase znovu tahat strýčka Boba z postele, aby mě vysekal z dalšího směšného nedorozumění s policií, tak mě vlastnoručně zabije. Sám mi to řekl. Škrabkou. Bůhví proč.

„Nějaký problém, dámy?“ zeptal se policajt.

Cookie se na mě zašklebila. „Co kdybys pánovi odpřisáhla, že v kufru toho auta není žádný mrtvý, co?“

„Cookie, nech toho.“

Založila si ruce v bok a čekala na odpověď.

Já se otočila k Drsňákovi Harrymu a zamžourala na jeho jmenovku. „Podívejte, poručíku O. Vaughne,“ začala jsem, „vím, že to, co moje kamarádka právě řekla, znělo dost divně, ale myslela to jenom obrazně. Ujišťuju vás, že nemáme...“ Zadívala jsem se mu do tváře. Sledoval mě přimhouřenýma očima a na rtech mu hrál pohrdavý úsměv. Ta tvář mi byla tak povědomá, že mi po zádech přejel mráz. Naposled se mi to stalo, když jsem četla To od Stephena Kinga. „Nejste náhodou příbuzný Owena Vaughna?“

Jeho rty se semkly do úzké bezbarvé linky. „Já jsem Owen Vaughn.“

A sakra. Owena Vaughna jsem znala ze střední školy. Nikdy mi neřekl proč, ale pokusil se mě tehdy zabít esuvéčkem svého tatínka. Později sice na policii vypověděl, že mě chtěl jenom zmrzačit, ale stejně jim neřekl důvod. Očividně jsem mu provedla něco hrozného, ale zaboha jsem nemohla přijít na to, co to mohlo být.

Rozhodla jsem se, že budu dělat, jako by nic. Nemělo smysl mu vyčítat jeho vlastní zločiny mládí. Přišel čas zapomenout a odpustit. Už jenom proto, že on měl pistoli a já ne.

Usmála jsem se a plácla ho po paži, jako bychom byli staří kamarádi. „Dlouho jsme se neviděli, Vaughne.“

Nezabralo to. Ztuhl, pomalu se podíval na místo, kde se moje dlaň dotkla jeho uniformy, a potom se pohledem ještě pomaleji vrátil ke mně. Zadíval se mi do očí, jako by mě tím pohledem chtěl pomalu připravit o život.

Trapas.

Pak jsem si vzpomněla, že na střední kamarádil s Neilem Gossettem. Nedávno jsem se s Neilem po mnoha letech setkala, a tak jsem se rozhodla tímhle kouskem informací prolomit ledy, které Vaughna obklopovaly. „Hele, víš, že jsem se nedávno viděla s Neilem? Dělá zástupce ředitele věznice v Santa Fe.“

„Já vím, kde je Neil Gossett,“ řekl, ale pohrdání v jeho hlase ani nezesláblo. „Vím, kde jste vy všichni.“ Naklonil se ke mně a výhrůžně dodal: „O tom nepochybujte.“

Celou minutu jsem stála jako opařená a dívala se za ním, jak se pomalu vrací ke svému vozu. I Cookie jen mlčky přihlížela s lehce pootevřenými ústy, dokud nenastoupil a neodjel.

„Ani nechtěl vidět ten kufr,“ hlesla potom.

„Zdálo se mi to,“ zeptala jsem se jí a dívala se za odjíždějícím vozem, „anebo to fakt znělo jako řeči úchyláka, který sleduje lidi?“

„Co jsi mu sakra kdy udělala?“

„Já?“ Položila jsem si ruku na prsa a zatvářila se opravdu dotčeně. „Proč si vždycky hned myslíš, že za všechno můžu já?“

„Protože to tak vždycky je.“

„Dovol, abych tě informovala, že tenhle člověk se mě kdysi pokusil zabít. Chtěl mě přejet esuvéčkem.“

Nevěřícně se na mě zadívala. „Uvažovala jsi už o emigraci?“

„Budeš se divit, ale ano.“

„Kufr,“ připomněla mi Cookie. „Mrtvola.“ Přistoupila ke kufru a začala ho otevírat.

Přiskočila jsem k ní a přibouchla dvířka dřív, než by mě nebožtík mohl zahlédnout.

„Já to věděla,“ sykla Cookie a rychle zas odstoupila od vozu. „Takže tam je mrtvola.“

Rychle jsem si přitiskla ukazováček na rty, abych ji umlčela, a pak jsem začala hlasitě šeptat, jako to dělají opilci v nočních barech. „Není to mrtvola. Je to nebožtík. A to je rozdíl. Ale jestli zjistí, že ho vidím, hned na mě začne dorážet, abych vyřešila jeho vraždu, vyřídila vzkaz pozůstalým nebo tak něco.“

Najednou se jí na tváři objevil vyčítavý výraz. „Takže ty mě necháš, abych s tím tuhošem v kufru jen tak jezdila pořád dál?“

„Cože?“ podivila jsem se, jako kdyby mě něco takového ani ve snu nenapadlo. „Ne, to určitě ne! Určitě ne pořád. Jenom pár dní, než zjistím, kdo to je.“

Přistoupila ke mně a zblízka se mi zadívala do očí. „To je hnusný hned z několika důvodů,“ řekla, otočila se na podpatku a vyrazila domů.

Sakra. Doběhla jsem ji a v duchu se nestačila divit, jak velkou vzdálenost dokáže pořádně naštvaná ženská urazit za relativně kratičký okamžik. „Cookie, nemůžeš jít domů pěšky! Ještě je tma. A jsme na Central!“

„Radši potkám tucet úchyláků v temných uličkách, než abych jela tím autem,“ řekla rozhodně a ani nezpomalila.

V duchu jsem si to propočítala a zeptala se: „A co cesta přes park? Nebo přes potemnělé parkoviště? To by bylo dost strašidelné, ne?“

Statečně pochodovala dál ve snaze nechat se raději podřezat kvůli těm pěti dolarům, co měla v kapse, než aby si sedla do auta s duchem zesnulého. Nepřipadalo mi to moc logické, ale chápala jsem její obavy. Ne, vlastně nechápala.

„Cookie, mrtví se kolem mě motají v jednom kuse. Každou chvíli jsou u nás v kanceláři, posedávají v čekárně, postávají kolem kávovaru. Proč ti to teď najednou tak vadí?“

„Sama jsi to řekla! Kolem tebe se motají v jednom kuse. Ale já o nic takového nestojím. V mém autě nemají co dělat.“

„Tak to bych ti asi neměla vyprávět o tom klukovi ve vašem bytě, co?“

Zastavila se jako přibitá a nevěřícně se na mě zadívala.

„Ne. Jasně. Zapomeň, že jsem něco řekla.“

„V našem bytě je nějaký mrtvý kluk?“

„Ne pořád.“

Potřásla hlavou, ale pak vyrazila zase dál a já zjistila, že jí v bačkorách nestačím. Povzdychla jsem si a usoudila, že dnes v noci mám až nezdravě mnoho pohybu. Budu si to později muset vynahradit nějakým dortíkem.

„Nemůžu věřit tomu, že mám v bytě mrtvého kluka a ty ses mi o tom nikdy ani nezmínila.“

„Nechtěla jsem tě znepokojovat. Myslím, že se zakoukal do Amber.“

„Bože můj!“ zahořekovala Cookie.

„Hele,“ namítla jsem a popadla ji za rukáv, abych ji zastavila, „pojď zpátky, pojedeme domů a postupně to všechno nějak vyřešíme. Nemůžeš tam přece nechat to auto jen tak stát. Někdo by ho ukradl.“

„Vážně?“ podívala se na mě naoko překvapeně. „A neměla bych se teda vrátit a nechat klíčky v zapalování? Aby s tím nebylo tolik práce.“

„No vidíš, to je nápad!“

Cookie vyrazila zpátky k autu, poháněna novým cílem. Trochu se mi ulevilo. Aspoň šla správným směrem.

„Když nepočítám ten případ, jak jsme se s celým šachovým kroužkem šli koupat při měsíčku, tak tohle je docela určitě nejrušnější noc mého života,“ řekla jsem a zalapala po dechu. Jak jsem se na chvilku zamyšleně zadívala před sebe, zakopla jsem, zavrávorala a pak se rozhlédla kolem, jestli mě někdo neviděl, a zatvářila se, jako bych to udělala zcela záměrně. „Ne, beru zpět,“ řekla jsem potom. „Myslím, že nejrušnější noc byla ta, kdy jsem tátovi pomáhala objasnit příčinu výbuchu plynu, při kterém umřelo dvaatřicet lidí. Jakmile se to vyřešilo, všichni chtěli přejít na druhou stranu. Naráz. Jak se ve mně nakupily všechny jejich emoce, trvalo mi celou noc, než jsem to rozchodila.“

Cookie trochu zpomalila, ale pořád se na mě ani neohlédla. Vůbec jsem jí to nemohla vyčítat. O tom mrtvém klukovi jsem jí měla říct už dávno. Nebylo fér před ní takové věci tajit.

„Nebýt chlapa, co zahlédl toho studenta, jak naschvál poškozuje plynové potrubí, nejspíš by se ten případ nikdy nepodařilo vyřešit. Ale tehdy mi bylo teprve sedm let,“ vyprávěla jsem v naději, že Cookie takovými řečmi trochu rozptýlím. „Vlastně jsem tehdy moc nechápala, co se děje. Hele, tak tvoje auto je v bezpečí,“ řekla jsem a ukázala na taurus.

Cookie došla ke dvířkům a otočila se ke mně. „Omlouvám se, Charley,“ řekla.

Zarazila jsem se a podezíravě se na ni zadívala. „Chystáš se na nějaký kanadský žertík? Protože těch jsem si jako malá užila až dost.“

„Omlouvám se, že tady vyšiluju kvůli mrtvole v kufru…“

„Kvůli nebožtíkovi. Je to člověk.“

„A ty se přitom snažíš dělat, co můžeš. Tuhle historku jsi mi nikdy nevyprávěla.“

„Jakou historku?“ zeptala jsem se, pořád trochu nedůvěřivá. „Tu s tím výbuchem? To nic nebylo.“ Vyprávěla jsem jí to jenom proto, abych ji přivedla na jiné myšlenky.

„Nic to nebylo? Vždyť jsi jako Superman bez červeného pláště.“

„Ale jdi! To přeháníš. O co ti jde?“

„O nic,“ ušklíbla se. „Jenom mi řekni, že v mém kufru není žádná mrtvola.“

Váhavě jsem si od ní vzala klíčky a otevřela jsem kufr. „Žádná mrtvola tu není.“

„Charley, klidně můžeš být upřímná. Nic se neděje.“

Překvapeně jsem zamrkala na prázdný kufr. Byl pryč. „Ne, vážně,“ řekla jsem a rozhlédla se kolem. O krok jsem ustoupila, abych líp viděla, a narazila jsem do něčeho studeného a nehybného. Všude kolem mě se citelně ochladilo a po zádech mi přeběhl mráz. Bylo to jako vstoupit do mrazáku, ale já nechtěla Cookie zbytečně strašit. Zase.

„Ne,“ řekla jsem a pokrčila jsem rameny, „žádný nebožtík tu není.“

Pomalu přikývla. Já poodstoupila kousek stranou, jako bych zkoumala okolí auta, a koutkem oka jsem se zadívala na čahouna, který stál na mém místě. Chlápek z kufru se na mě díval svrchu, ale zdálo se, že mě vůbec nevnímá. Jeho tvář byla naprosto bez výrazu. Odolala jsem pokušení na něj zamávat nebo mu lusknout prsty přímo pod nosem. Stejně by ho to nejspíš jenom naštvalo.

„Stojí vedle tebe?“ zeptala se Cookie.

Asi jsem se na něho dívala příliš nápadně, protože to prokoukla. S provinilým povzdechem jsem přikývla.

„Dělej!“ Popadla klíčky a vrhla se ke dveřím řidiče. „Charley, jedeme rychle pryč, než zase nastoupí.“

„Jo.“ Skočila jsem na sedadlo spolujezdce. Cookie si pořád myslela, že se nebožtíkům dalo utéct nebo ujet, a tak jsem ji v tom raději nechala. Dost na tom, že z parkoviště u benzínky vystartovala jako namydlený blesk.

„Ujely jsme mu?“ zeptala se.

Byla jsem na vážkách. Na jednu stranu jsem potřebovala, aby chápala, jak to s nebožtíky chodí, protože jsme s nimi dost často pracovaly, ale na druhou stranu jsem se chtěla dostat domů živá a zdravá, s trupem neproloženým částmi palubní desky.

„No jasně,“ řekla jsem a dávala jsem si hodně záležet, abych na něho nezírala. Připomínalo mi to jeden den na vysoké, kdy jsem běžela na přednášku, zahnula za roh a vběhla přímo do jednoho rezidenta. I tentokrát jsem měla co dělat, abych nezírala, protože chlápek z kufru zaujal místo v Cookieině klíně.

„Brr,“ zachvěla se. Pak zesílila topení, ačkoli jsme už parkovaly před naším domem.

„Teď se rychle osprchuju a hned potom začnu zjišťovat, co se vlastně stalo té Janelle Yorkové,“ prohlásila Cookie, když jsme došly do druhého patra. Nebylo ještě ani půl páté. „Ale ty si klidně běž ještě na chvíli lehnout.“

„Cookie,“ řekla jsem a podvědomě jsem ustoupila o kousek stranou, protože chlápek z kufru začal zasahovat do mého osobního prostoru. Byla jsem na svůj osobní prostor docela citlivá. „Měla jsem spoustu kávy, takže jít si ještě na chvilku lehnout je naprosto vyloučené.“

„Aspoň to zkus. Vzbudím tě za pár hodin.“

„A budeš mi zase házet na hlavu oblečení?“

„Ne.“

„Dobře, ale i tak ti říkám, že už neusnu.“

Podle času na budíku jsem se probudila o dvě hodiny později. Bylo skoro sedm. Právě včas na to, abych si dala sprchu a ranní kafe a mohla si chvilku prohlížet fotky krasavců na internetu. Měla jsem pocit, že chlápkovi z kufru by ta sprcha taky prospěla.

S velkými ňadry přichází i velká zodpovědnost.

– NÁPIS NA TRIČKU

Stála jsem ve sprše, pouštěla na sebe nejteplejší vodu, jakou byly kohoutky ochotné vydat, ale stejně jsem měla po celém těle husí kůži. Tohle se obvykle stávalo, když se se mnou sprchovali nebožtíci. Zadívala jsem se do nevidoucích očí mrtvého chlápka z Cookieina auta. Měl špinavě hnědé vlasy až na ramena, neupravený plnovous a nazelenalé oči. Takové typy jsem přitahovala jako magnet.

Koupelna byla plná páry, ale přesto se mi z úst kouřilo. Odolávala jsem pokušení zvednout ruce vysoko nad hlavu a předstírat, že jsem bohyně všech moří. Bylo by to bývalo super. Možná bych k tomu dokázala přihodit i nějakou kratší operní árii.

„Chodíte sem často?“ zeptala jsem se místo toho. Pak jsem se vlastnímu vtipu sama zasmála. Takže to stálo za to.

Nic neříkal, a tak jsem se rozhodla, že zkusím, jestli je opravdový. Dloubla jsem ho prstem do hrudi, která pro mě byla na dotyk stejně pevná jako stěny kolem nás, ale voda stékající z mého prstu nerušeně odkapávala přímo skrz něj. Každopádně na něj to dloubnutí nemělo ani ten nejmenší vliv. Jeho nevidoucí oči dál zíraly přímo skrze mě. Což bylo zvláštní. U Cookie v kufru vypadal ještě docela normálně.

Rozpačitě jsem si začala vymývat z vlasů kondicionér, ale oči jsem nechala otevřené a sledovala jsem ho, jak se dívá na mě. Tedy mým směrem. „Taky jste někdy měl takový den, který začal úplně bláznivě, a od té doby šlo úplně všechno z kopce?“

Neodpověděl. Patrně patřil k typu tichých šílenců. Přemýšlela jsem, jak dlouho už byl asi po smrti. Možná zůstal na světě tak dlouho, že se z toho zbláznil. To jsem jednou viděla ve filmu. A pokud opravdu byl bezdomovcem, když zemřel, mohla se u něho nějaká duševní choroba rozvinout už tehdy.

Zrovna když jsem zastavila vodu, zvedl hlavu. Zvedla jsem ji taky. Hlavně proto, že to udělal on. „Tak co, čahoune?“ Zamrkala jsem – a najednou byl pryč. Tohle mrtví dělají docela často. Žádné „ahoj“ nebo „nashle“. Žádné: „Uvidíme se na druhé straně!“ Prostě jsou z čista jasna pryč. Mohla jsem jenom doufat, že chlápek z kufru bude pryč hodně dlouho. Zatracení nebožtíci.

Vystrčila jsem ruku ze sprchy a nahmatala osušku, ale právě v tu chvíli jsem si všimla rudých krůpějí na zápěstí. Zvedla jsem hlavu a spatřila temnou rudou skvrnu na stropě. Pomalu se zvětšovala, jako kaluž krve pod nějakou mrtvolou. Ani jsem nestačila říct: „Co se to doprdele...?“ a někdo tím stropem propadl. Někdo veliký. A těžký. A spadl prakticky přímo na mě.

Zhroutili jsme se na podlahu jako jedna velká hromada rukou a nohou. Naneštěstí jsem se ocitla pod člověkem, který byl jako z oceli, ale jednu věc jsem okamžitě poznala. Poznala jsem to horko, které z něho sálalo. Bylo jako podpis, jako osobní značka, ohlašující jeho příchod. Vysoukala jsem se zpod jedné z nejmocnějších bytostí ve vesmíru, zpod Reyese Farrowa, a uvědomila jsem si, že jsem od hlavy až k patě potřísněná krví. Jeho krví.

„Reyesi!“ vykřikla jsem zděšeně. Byl v bezvědomí, tričko i džíny nacucané krví. „Reyesi,“ řekla jsem a přitáhla si k sobě jeho hlavu. Tmavé vlasy měl samá krev. Přes tvář i hrdlo se mu táhly dlouhé a hluboké šrámy, jako kdyby ho něco podrápalo, ale většina krve pocházela z hlubokých smrtelných ran na jeho hrudi, zádech a pažích. Bránil se, ale před čím?

Srdce se mi rozbušilo jako zvon. „Reyesi, prosím!“ zašeptala jsem. Pohladila jsem ho po tváři a jeho řasy, teď zbarvené doruda a poseté krůpějemi krve, se neznatelně zachvěly. Najednou se převalil na mě. V okamžiku se kolem něho – kolem nás – zhmotnil jeho černý plášť a jeho ruka se mi sevřela kolem hrdla. Než jsem stačila popadnout dech, přitiskl mě ke stěně koupelny a proti mému obličeji hrozivě trčela čepel ostrá jako břitva.

„Reyesi,“ zalapala jsem po dechu. Cítila jsem, jak mě přesně mířený stisk pomalu připravuje o vědomí. Jeho tvář se před mýma očima rozplynula v temnotě. Už jsem viděla jenom tu černou kápi, která chránila jeho identitu tak dokonale, že jsem ji dlouho neznala ani já. Svět se rozmazal, pak roztočil. Bojovala jsem proti jeho sevření, proti tomu ocelovému stisku, a ačkoli jsem sama měla ze svého výkonu docela dobrý pocit, prakticky hned jsem cítila, jak se mi z rukou vytrácí síla, jak ochabují a jsou už tak slabé, že neudrží ani vlastní váhu.

Cítila jsem, jak se ke mně tiskne. Slyšela jsem, jak na mě mluví, jak se kolem mě jeho hlas vine jako dým. „Měj se na pozoru před raněným zvířetem.“

Pak najednou zmizel, vládu nad mým tělem převzala gravitace a já se znovu svezla na podlahu, tentokrát obličejem napřed. Někde v hloubi duše jsem věděla, že to bude bolet.

V den, kdy jsem přišla na svět, se stalo něco velmi podivného. Sotva jsem opustila matčino lůno, čekala tam na mě postava celá v černém, s tváří ukrytou pod černou kápí a s černým pláštěm přes ramena. Plášť vířil kolem postavy a vyplňoval celý porodní sál pomalu se převalujícími černými vlnami jako dým v lehkém větříku. Ačkoli jsem černému duchovi neviděla do tváře, věděla jsem, že pozoruje doktora, jak stříhá pupeční šňůru. Ačkoli jsem necítila jeho dotyky, věděla jsem, že na mě sahá, když mě sestry omývaly. Ačkoli jsem neslyšela jeho hlas, věděla jsem, že tiše šeptá moje jméno.

Byl tak silný, že samotná jeho přítomnost ze mě vysávala veškerou energii. Bála jsem se ho a najednou jsem neměla dost sil ani na to, abych nabrala vzduch do plic. Jak jsem vyrůstala, uvědomovala jsem si, že on je to jediné na světě, čeho se bojím. Nikdy mě nepostihly běžné fobie dětství, což bylo rozhodně dobře, protože mrtvých lidí bylo kolem mě habaděj. Bála jsem se jen jeho. A přesto se v mém životě objevoval jen ve chvílích, kdy jsem sama měla namále. Zachránil mě, už několikrát mi zachránil život. Tak čeho jsem se bála? Proč jsem ten zjev jako malá začala nazývat Kosťa, abych zlehčovala skutečnost, že se ho bojím?

Možná to bylo tím, že z něho vyzařoval tak obrovský žár. Kdykoli byl poblíž, zdálo se mi, jako by mě po kusech pohlcoval.

Patnáct let po svém narození jsem se jedné chladné noci v temných ulicích Albuquerque poprvé setkala s Reyesem Farrowem. Moje starší sestra Gemma potřebovala pomoc s projektem do školy, a tak jsme se ocitly v poměrně nehostinné části města. Najednou jsme si všimly pohybu v malém okénku přes ulici a s hrůzou jsme zjistily, že tam jakýsi muž nelítostně tluče mladého chlapce. V tu chvíli jsem myslela jen na to, že ho musím zachránit. Nějak. Jakkoli. Ze zoufalství jsem do toho okna hodila cihlu. Na chvilku to zafungovalo. Ten chlap přestal kluka mlátit, ale bohužel vyrazil za námi. Rozběhly jsme se jakousi temnou uličkou a hledaly jsme díru v plotě, když se ukázalo, že ten kluk taky utekl. Viděly jsme ho, jak se svíjí ve stínu za budovou.

Vrátily jsme se. Po tváři mu stékala krev. Crčela mu z těch neuvěřitelně krásných rtů. Zjistily jsme, že se jmenuje Reyes, a pokusily jsme se mu pomoct, ale on naši nabídku odmítl. Dokonce nám vyhrožoval, že nám ublíží, pokud neodejdeme. Tehdy jsem dostala první životní lekci na téma: „Muži neuvažují racionálně.“ Ale právě kvůli tomuhle setkání už mě o víc než desetiletí později ani nepřekvapilo, že Reyes oněch deset roků strávil ve vězení za to, že toho chlapa zabil.

To byl jen jeden z převratných objevů, které jsem v nedávné minulosti učinila. Nejdůležitější z nich bylo zjištění, že Reyes a Kosťa, temná postava, která mě už od narození sledovala a dávala na mě pozor, jsou jedna a tatáž bytost. To on mi už poněkolikáté zachránil život. On byl tím, kdo mě zpovzdáli sledoval, přičemž sám byl sotva víc než stín, a ochraňoval mě. On byl tím, koho jsem se celé dětství nejvíc bála. Ksakru, byl úplně jediný, koho jsem se bála.

Bylo šílené zjistit, že ta záhadná postava z mého dětství je člověkem z masa a kostí. Až na to, že dokázal své tělo opouštět a cestovat prostorem i časem jako nehmotná bytost, která se mohla v jediném okamžiku rozplynout jako dým. Uměl vytasit meč a přerušit člověku míchu, aniž by hnul brvou. A jediným pohledem těch očí pod dlouhými hustými řasami by dokázal roztavit polární ledovce.

Ale každé další odhalení s sebou přinášelo víc a víc otázek. Teprve před několika týdny jsem přišla na to, odkud se bere jeho nadpřirozená moc. Když se konečky prstů dotýkal mé ruky, když se jeho rty zlehka otřely o má ústa, když do mě vstoupil a orgasmus poodhalil roušku jeho minulosti, nahlédla jsem znenadání do světa, z něhož pocházel. Na vlastní oči jsem viděla vznik vesmíru i to, jak byl jeho otec – jeho skutečný otec, ten nejkrásnější anděl, který byl kdy stvořen – svržen z nebes. Lucifer se chtěl mstít, sebral obrovskou armádu, a právě v těch nejistých dobách se zrodil Reyes. Byl stvořen z žáru supernovy a rychle vystoupal nad všechny ostatní, aby se z něho stal uznávaný vůdce. Podléhal jen svému otci a velel milionům vojáků, byl generálem mezi zloději, ještě krásnější a silnější než jeho otec, s klíčem k branám pekelným vyrytým do vlastního těla.

Ale pýcha jeho otce neznala mezí. Chtěl dobýt nebesa. Chtěl získat vládu nad každičkou živou bytostí ve vesmíru. Chtěl usednout na boží trůn.

Reyes vyplnil každé otcovo přání, čekal a vyhlížel, kdy se na Zemi objeví portál, přímé spojení do nebe, cesta ven z pekla. Stal se z něho dokonalý stopař, který procházel branami pekel a objevoval portály v nejvzdálenějších koutech vesmíru, tisíc světel identického tvaru. Tisíc smrtek doufajících v to, že se jim dostane pocty sloužit na Zemi.

Ale Reyes hledal dál a našel jednu, která vypadala jako ze zlata, třpytivou a zářící dceru Slunce. Mě. Ohlédla jsem se, spatřila ho a usmála se na něho. A v tu chvíli byl Reyes ztracen.

Vzepřel se otcovým rozkazům, odmítl se vrátit do pekla a sdělit mu, kde mě našel, a místo toho se narodil na Zemi a celou věčnost čekal, až se tam objevím i já. Zahodil kvůli mně všechno, co znal. Protože ten den, kdy se narodil v lidské podobě, zapomněl, kým a čím byl. A co víc, zapomněl, čeho byl schopen. Vzdal se všeho, aby mohl být se mnou, ale krutý zvrat osudu ho vehnal do náruče monstra. Když Reyes vyrůstal, každičký jeho krok byl diktován dravcem toho nejhoršího druhu. Pomalu si začal vybavovat vlastní minulost. To, kým byl. Čím byl. Ale tou dobou už ho poslali do vězení za to, že zabil muže, který ho vychovával.

S trhnutím jsem se probrala na podlaze koupelny a vyskočila na nohy. Ale protože dlaždice byly z převážné většiny mokré a kluzké, sletěla jsem stejně rychle znovu na zem. Další pořádná šlupka. Na druhý pokus jsem to zkusila o poznání pomaleji, rozhlížela jsem se po Reyesovi a v duchu si slibovala, že si do koupelny co nejdřív koupím protiskluzovou podložku.

Nikde nebyla vidět ani kapka krve. Žádné stopy po zápasu. Ani Reyes. Co se s ním stalo? Proč byl tak pořezaný? V duchu jsem zápolila s jeho obrazem. Především proto, že kdykoli jsem si ho vybavila, znovu se o mě pokoušely mdloby.

Pak jsem si vzpomněla na to, co mi řekl. Měj se na pozoru před raněným zvířetem. Až na to, že on to zašeptal aramejsky – jedním z tisíců jazyků, které jsem automaticky znala už od narození. Jeho hlas byl jen tichým bolestiplným skučením. Musela jsem ho najít.

Vklouzla jsem do džínů a trička, obula se a stáhla si vlasy do ohonu. Měla jsem tolik otázek. Tolik starostí. Celý minulý měsíc ležel Reyes v kómatu. Když to ve věznici v jednu chvíli začínalo vypadat na vzpouru, kterýsi z dozorců pro výstrahu vystřelil do země, ale nešťastnou náhodou kulka zasáhla Reyese. Protože byl z lékařského pohledu mrtvý, chystala se vězeňská správa odpojit přístroje, které ho udržovaly při životě. Toho dne se ale nějakým zázrakem probral a zmizel z léčebny v Santa Fe, jako by se nic nestalo. To bylo před týdnem, a od té doby po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Až dodnes.

Takže byl pořád naživu? Co ho tak těžce poranilo? Co ho vůbec mohlo tak těžce poranit? Do háje, vždyť to byl Satanův syn! Kdo by si s ním zahrával? Měla jsem pár nápadů, co bych mohla prověřit, ale jak jsem odcházela z bytu, rozezněla se pevná linka.

„Tak rychle!“ štěkla jsem do sluchátka, sotva jsem je zvedla.

„Dobře. Jsou tu dva chlapi z FBI,“ hlásila Cookie. Rychle.

Do háje. „Muži v černém u nás v kanceláři?“

„No, jsou spíš v tmavě modrém, ale zhruba tak to je.“

Do háje zelenýho. Teď jsem na žádné muže vůbec neměla čas. Bez ohledu na barvu. „Tak dobře, dvě otázky: Jsou naštvaní? A jsou pěkní?“

Cookie po chvilce zaváhání odpověděla: „Tak zaprvé, ani moc ne, a zadruhé, prozatím bez komentáře. A zatřetí, dala jsem tě nahlas.“

Po další dlouhé, hodně dlouhé odmlce jsem se rozhodla: „No tak fajn. Za chvilku jsem tam.“

Než jsem to stačila udělat sama, natáhla se přes moje rameno dlouhá ruka a přerušila spojení. Reyes stál těsně za mnou. Žár, který z něho sálal, prostupoval mým oblečením a vpíjel se mi do těla. Přistoupil ještě o krůček blíž a celým tělem se mi přilepil na záda. Můj organismus na to reagoval záplavou adrenalinu, a když Reyes sklonil hlavu a já na tváři ucítila jeho horký dech, málem se pode mnou podlomila kolena.

„Dobré ráno, Dutchová,“ řekl tiše a jeho hlas byl jako pohlazení.

Vlna vzrušení mi projela celým tělem a zastavila se v podbřišku. Reyes mi říkal „Dutchová“ už od mého narození a já pořád nemohla přijít na to proč. Byl jako poušť, nebezpečný a krásný, krutý a nelítostný, s příslibem oázy za každou další písečnou dunou.

Otočila jsem se a pohlédla mu do očí. On ale neustoupil ani o píď, a tak jsem sama musela udělat malý krůček zpátky, abych mu dobře viděla do tváře, abych se do ní mohla vpíjet pohledem. Temné vlnité vlasy mu padaly do čela a řasy – tak husté, že to vždycky vypadalo, jako kdyby se právě probudil – zakrývaly sytě hnědé oči, v nichž hořely rozpustilé ohníčky. Klouzal pohledem po mé tváři, na chvíli se zastavil u rtů a pak pomalu skončil mezi mými ňadry – Nebezpečím a Willem Robinsonem. Nakonec se vrátil nahoru a zadíval se mi do očí. A v tu chvíli jsem pochopila pravý význam slova „dokonalost“.

„Vypadáš líp,“ řekla jsem zlehka. Krvavé, na první pohled smrtelné rány na jeho těle už téměř zmizely. Hlava se mi zatočila, protože nezvládala vnímat úlevu a obavy zároveň.

Zvedl mi bradu a konečky prstů přejel po krku tam, kde ještě pořád zůstala trochu zarudlá stopa od toho, jak mě v chvilkovém pominutí smyslů málem uškrtil. Měl velkou sílu. „Omlouvám se.“

„A řekneš mi, co se vlastně stalo?“

Sklonil hlavu. „Myslel jsem, že jsi někdo jiný.“

„Kdo jiný?“

Místo odpovědi mi přitiskl dva prsty na krční tepnu a nahmatal tep. Zdálo se, jako by si ten dotyk vychutnával, jako by si liboval v tom, jak mi tepnami proudí krev.

„Myslíš ty démony, o kterých jsi mi povídal?“ zeptala jsem se.

„Ano.“ Řekl to tak věcně, tak prostě, že by si člověk skoro myslel, že se ho démoni pokoušejí zabít každou chvíli. Mně se o nich zmínil před týdnem, když jsem se konečně dozvěděla, kým ve skutečnosti je. Říkal, že jdou po mně, ale aby se ke mně dostali, musejí projít přes něho. Tehdy se mi zdálo, že to myslí obrazně. Očividně jsem se mýlila.

„A oni...“ V půlce věty jsem si tu otázku rozmyslela a zkusila raději: „A jsi v pořádku?“

„Jsem v bezvědomí,“ řekl a naklonil se ke mně blíž. Jazykem si pomalu navlhčil rty.

Můj žaludek udělal několik kotrmelců, ale ne jenom kvůli tomu jazyku. „Jsi v bezvědomí? Jak to myslíš?“

Opřel se rukama o linku za mými zády, takže jsem uvízla mezi jeho šlachovitými pažemi jako v pasti. „Myslím to tak, že nejsem při vědomí,“ odpověděl jen zlomek vteřiny před tím, než se jeho zuby zlehka zakously do mého ušního lalůčku. Po zádech mi znovu přeběhl mráz.

Jeho hluboký hlas mě rozechvíval až do morku kostí, které zevnitř měnil na kapalinu. Měla jsem co dělat, abych se dokázala soustředit na jeho slova a zapomenout na vzrušení a zmatky, které ve mně každá slabika, každý jeho dotyk vyvolávaly. Byl jako heroin s čokoládovou polevou a já prožívala těžký případ závislosti.

Už jsem ho jednou cítila v sobě. Na krátký okamžik jsem poznala nebe na zemi, ten nepopsatelný, s ničím nesrovnatelný zážitek, který mi nepochybně zmařil veškeré naděje na to, že bych si ještě někdy mohla něco užít s obyčejným mužem. No vážně, kdo by mohl soupeřit se stvořením z ryzí krásy a hříchu, spojených dohromady spalujícím žárem smyslnosti? Byl to bůh mezi muži. Sakra.

„Proč nejsi vzhůru?“ zeptala jsem se a soustředila se na to, že se musím soustředit. „Reyesi, co se stalo?“

On se celou dobu soustředil na to, jak se prožužlat od mého ušního lalůčku až po krk. Při každém dotyku ve mně vyvolával další malé zemětřesení.

Opravdu nerada jsem ho přerušovala, ale... „Reyesi, posloucháš mě?“

Zvedl hlavu a šibalsky se na mě usmál. „Poslouchám.“

„Ale co? Jak se ti krev přelévá do dolních partií?“

„Ne,“ řekl a tiše se zasmál hlubokým hlasem, ze kterého jsem se celá rozechvěla. „Tlukot tvého srdce.“ Znovu sklonil hlavu a pokračoval v náletech na můj krk.

„Vážně, Reyesi, co se ti to stalo?“

„Malinko jsem se pořezal,“ zašeptal mi do ucha.

Vůbec se mi do toho nechtělo, ale musela jsem ho zarazit. „Přestávka,“ řekla jsem pevně a odstrčila jeho ruku, která mi zamířila do rozkroku.

Propletl si prsty s mými. „Posíláš mě na střídačku?“

„Jo,“ řekla jsem rozechvělým hlasem.

„A když nepůjdu, dostanu na zadek?“

Vyprskla jsem smíchy dřív, než jsem se stačila ovládnout. „Reyesi,“ řekla jsem pak káravě, „musíme si promluvit.“

„Tak mluv,“ řekl a palcem mi pohladil hřbet ruky.

Zabořila jsem mu volný ukazováček do ramene a dloubla do něho. „Asi jsem se špatně vyjádřila. Ty musíš mluvit. Prosím tě, řekni mi, co se stalo. Proč jsi v bezvědomí?“

Pomalu vydechl a trochu se zaklonil, aby se mi mohl podívat do očí. „Jak jsem ti řekl minulý týden, našli mě.“

„Démoni.“

„Jo.“

„A co po tobě chtějí?“

„Totéž co chci já,“ odpověděl a významně mě přejel pohledem od hlavy k patě. „Ale možná z jiného důvodu.“

Už dříve mi řekl, že démoni hledají mě, portál, cestu do nebe. Ale neměla jsem ani ponětí, že by zašli tak daleko. „Jsi pořád naživu?“

„Moje hmotné tělo je jako tvoje. Zabít ho je těžší, mnohem těžší než u těl obyčejných smrtelníků.“

Úleva zaplavila každičkou buňku mého těla. Zhluboka jsem se nadechla a pobídla ho: „Tak povídej, co se vlastně stalo. A přesně.“

„Přesně? Tak jo. Teď čekají, že nastane přesně jedna ze dvou možných situací.“

„A ty jsou?“

„Buďto zemře moje tělo a oni mě budou moct odvléct zpátky do pekla, anebo mě najdeš. V prvním případě by získali klíč,“ řekl a ukázal hlavou na hladké, splývavé linie svého tetování. Celkem mě překvapilo, když jsem se přednedávnem dozvěděla, že to je vlastně mapa k branám pekelným. Jak se zdálo, bez ní ta nebezpečná cesta skrze věčnou prázdnotu pro kohokoli, kdo se pokoušel uprchnout, jen zřídka končila dobře. „A v druhém případě by získali přístup na nebesa.“ Zadíval se mi přímo do očí. „Z obojího by měli velkou radost.“

„Tak mi řekni, kde je tvoje tělo, a můžeme tě... já nevím... někam schovat.“

Zasmušile zavrtěl hlavou. „Obávám se, že to nemůžu udělat.“

„Jak to myslíš, že nemůžeš?“ zeptala jsem se nechápavě. „Reyesi, kde jsi?“

Jeden koutek jeho úst se zvedl v neveselém úsměvu. „Na bezpečném místě.“

„Takže jsi v bezpečí před těmi démony?“ zeptala jsem se hlasem plným naděje.

„Ne,“ odpověděl, „ty jsi v bezpečí před démony.“

Když se znovu skláněl k mému krku, vyškubla jsem se mu. „Takže oni vědí, kde jsi? A pokoušejí se tě zabít?“ To, co naznačoval, mi připadalo jako ta nejhorší noční můra, kterou jsem si dokázala představit – že někde ležím bezmocná a zraněná a čekám, až mě nějaký šílenec, který krouží kolem, připraví o život. Nikdy jsem nepředpokládala, že by tím zabijákem mohl být démon, ale teď, když mi Reyes poskytl tolik nového materiálu, jsem si byla téměř jistá, že moje opakující se hrůzostrašné sny čeká výrazný upgrade. Paráda.

Hlasitě si povzdychl, odstoupil ode mě a posadil se do křesla u psacího stolu. Vyšvihl nohy na desku a pohodlně si je opřel. „Opravdu se tím teď musíme zabývat? Nemám moc času.“

Srdce se mi sevřelo hrůzou. Kolik času asi má? blesklo mi hlavou. Kolik času asi máme? Druhé křeslo jsem neměla, tak jsem se posadila na barovou stoličku a otočila se k němu. „Proč mi nechceš říct, kde jsi?“

„Ze spousty různých důvodů.“ Přelétl po mně pohledem, který pálil jako plamen. Jediným mrknutím oka ve mně dokázal zažehnout ty nejhlubší touhy. Rozhodla jsem se, že se čtením harlekýnek na dobrou noc musím jednou provždy skoncovat.

„Můžeš mi aspoň říct, co je to za důvody, nebo mám opravdu hádat?“

„Nemám čas, abych tu proseděl celý den, takže asi bude jednodušší, když ti to řeknu.“

„No konečně se někam dostáváme.“

„První důvod spočívá v tom, že to je past, Dutchová. Past nastražená jen a pouze na tebe. Proč myslíš, že mě ještě nezabili? Chtějí, abys mě hledala a našla. Pamatuj, když ty nevidíš je, oni nevidí tebe.“ O tom už se zmiňoval minule, ale připadalo mi to trochu komplikované na pochopení. Ani nemluvě o tom, že mě to hodně znepokojovalo.

„A když je uvidím?“ zeptala jsem se.

Ještě jednou po mně přelétl pohledem. „Řekněme prostě, že se dáš dost těžko přehlédnout.“

„Takže to uděláme inkognito. Víš, jako speciální jednotky mariňáků nebo policejní komanda.“

„Tak to nefunguje.“

„Tohle vůbec nebudu poslouchat,“ řekla jsem a bojovně zaťala ruce v pěsti. „Musíme to aspoň zkusit. Nemůžeme je přece nechat, aby tě zabili.“

„Ještě jsem ti neřekl ten druhý důvod.“

To znělo zlověstně. „No tak do toho,“ řekla jsem a založila ruce na prsou.

„Nebude se ti to líbit.“

„Jsem už velká holka,“ ušklíbla jsem se a bojovně zvedla hlavu. „Zvládnu to.“

„No tak jo. Nechám své hmotné tělo zemřít.“

Každý sval v mém těle jako by v tu chvíli zkameněl.

„Ne že bych ho potřeboval,“ pokračoval a bezděčně pokrčil rameny. „Jenom mě zpomaluje, a jak jsi sama mohla vidět, činí mě zranitelnějším.“

„Ale na záznamu z bezpečnostní kamery bylo vidět, jak ses probral z kómatu a najednou zmizel. Tvoje hmotné tělo se rozplynulo v nic.“

„Dutchová,“ řekl a zadíval se na mě zpod těch hustých řas, jako bych byla úplně pitomá, „něco takového nedokážu udělat ani já.“

„Tak jak to, že jsi byl najednou pryč? Viděla jsem ten záznam.“

„Dokážu podle libosti manipulovat elektronickými zařízeními. Ty to dokážeš taky, když se dost soustředíš.“

O tom jsem nikdy neslyšela. „Ale já myslela...“

„Omyl,“ řekl tónem, který nepřipouštěl námitky.

„Tak fajn. Mýlila jsem se. To bude tím, že mi k těm nadpřirozeným schopnostem nikdo nedal žádný návod k použití.“

„Jasně.“

„Ale to není důvod nechat svoje hmotné tělo zemřít. Co by se s tebou vlastně stalo? Před chvilkou jsi tvrdil, že pokud zemřeš, zavlečou tě zpátky do pekla.“

„Ani oni nevědí jistě, jestli se jim to podaří, nebo ne. Prostě doufají, že to tak bude. Ale je jenom jeden způsob, jak to zjistit,“ řekl a nadzdvihl obočí.

„Počkej! Takže ty nevíš, co se stane? Jestli tě zavlečou zpátky?“

Pokrčil rameny. „Nemám zdání. Ale pochybuju o tom.“

„Ale co když se jim to podaří? Co když tě pošlou zpátky?“

„Nepřipadá mi to pravděpodobné,“ řekl neochvějně. „Jak by mě tam měli poslat?“

„Můj bože! Nechce se mi věřit, že jsi ochotný takhle riskovat.“

„Je riskantnější, abych zůstal naživu tady na Zemi, Dutchová,“ řekl a v jeho hlase zazněl náznak podráždění. „A to je riziko, které už dál nechci snášet.“

„Riskantnější pro koho?“

„Pro tebe.“

Jeho odpověď mě zmátla ještě víc. „Pořád to nechápu. Proč by to mělo být riskantní pro mě?“

Vjel si oběma rukama do vlasů. Jak si je rozcuchal, byl najednou ještě víc sexy než dřív, a tak mi chvilku trvalo, než jsem se znovu dokázala soustředit na náš rozhovor. „Jsou to démoni, Dutchová. A je jen jediná věc v tomhle vesmíru, po které touží víc než po lidských duších.“

„Snídaňové burritos v Macho Taco?“ zkusila jsem to.

Vyskočil na nohy a sklonil se nade mnou. „Chtějí tebe, Dutchová. Chtějí portál. A víš, co by se stalo, kdyby tě našli?“

Kousla jsem se do rtu a pomalu pokrčila rameny. „Našli by cestu do nebe.“

„A to nemůžu dovolit.“

„Jasně,“ řekla jsem smutně. „Málem bych zapomněla. Musel bys mě zabít.“

Přistoupil ke mně ještě blíž a ztišil hlas. „A taky bych to udělal, Dutchová. Bez mrknutí oka.“

Fajn. Bylo skvělé vědět, že na mně někomu záleží.

„Dotklo se tě to?“ zeptal se a dvěma prsty mi nadzdvihl bradu.

„Přestaň mi číst myšlenky,“ řekla jsem nabručeně.

„Nedokážu ti číst myšlenky. Jsem jako ty: Čtu výrazy tváře, pocity. A proto vím, že se tě to dotklo.“

„Jak se vůbec nějaký démon mohl dostat do téhle sféry?“ zeptala jsem se a o kousek jsem se od něho odtáhla. Pak jsem sklouzla ze stoličky a začala jsem zamyšleně přecházet po pokoji sem a tam. On se znovu posadil a vyložil si nohy na stůl. Teprve teď jsem si všimla vysokých holínek, které měl obuté. Byly černé, napůl jezdecké a napůl motorkářské. Líbily se mi. „Myslela jsem si, že pro démony je téměř nemožné proniknout branami pekla.“

„Ano, téměř nemožné. Ale jednou za čas se některý z démonů odváží vyrazit do prázdnoty a hledat cestu labyrintem. Je to nebezpečné a jen zřídkakdy se to podaří. Většina podobných pokusů končí v hlubinách nekonečného zapomnění.“ Patou dloubnul do myši a můj počítač se probral z režimu spánku. Obrazovka se rozsvítila a objevila se tapeta, kterou jsem si dala na plochu. Byla to Reyesova fotografie, policejní snímek z jeho spisu – jediný, který jsem měla. Zamračil se.

Odolávala jsem pokušení zalézt si hanbou pod barovou stoličku. Stejně bych se tam před ním neschovala. „Co jsi to říkal?“

„No jo,“ potřásl hlavou a znovu se mi zadíval do tváře. „Když už některý z nich zázrakem pronikne branou, ještě pořád nemůže přímo na tenhle svět. Musí se přichytit k duši novorozeného dítěte. Jedině tak se dostane do téhle sféry. Do sféry, na které shodou okolností jsme ty i já,“ připomněl mi.

„Ale ty jsi to tak nemusel dělat, když jsi unikl z pekla, ne? Ty ses nemusel přisát k žádnému novorozenci.“

„To bylo něco jiného. Jakmile jsem utekl, mohl jsem se mezi jednotlivými sférami přesouvat tak snadno, jako kdybych procházel otevřenými dveřmi.“

„Jak je to možné?“

„Prostě je to tak,“ odpověděl vyhýbavě. „Já jsem jiný. Byl jsem stvořen za určitým účelem. Když byli padlí andělé vypovězeni z nebe, byli odehnáni od světla, a proto potřebovali mě. Já jsem byl nástroj. Prostředek k dosažení určitého cíle. Ale narodit se tady na Zemi asi nebylo to nejmoudřejší rozhodnutí, které jsem kdy udělal. Moje hmotné tělo mě učinilo příliš zranitelným a mělo by být zničeno. Utajený klíč by neměl být takhle hmatatelný.“

Když se Reyes narodil v lidské podobě, objevil se na jeho lidském těle i klíč, mapa k branám pekelným, která do něj byla otištěna v okamžiku jeho stvoření. Docela by mě zajímalo, co na to říkali jeho lidští rodiče. Co na to říkali lékaři? Tetování na novorozenci? Nebyla jsem si jistá, jak to všechno funguje, ale zdálo se, že to tetování bylo pro Satana cestou ven z pekla. Nechtěl je opustit a stát se zranitelným, dokud se nezrodí portál. A tak poslal svého syna do této sféry, aby čekal, dokud se to nestane. Reyes měl přivolat Ďábla a všechny jeho armády hned v okamžiku, kdy jsem přišla na svět. Ale místo toho se sám narodil do lidského těla, aby mohl být se mnou. Abychom spolu mohli vyrůstat. Jenže dávno před tím, než by se mu tenhle sen mohl splnit, byl od svých pravých rodičů unesen.

„Jestli se ti démoni dostanou zpátky k branám pekel,“ pokračoval, „budou mít klíč a můj otec bude moct uniknout. Což taky udělá.“ Zaklonil se v křesle a sepjal ruce za hlavou. „Víš, jak lidé v podstatě už od počátku světa vymýšlejí různá proroctví o konci světa?“

„Jo,“ řekla jsem a instinktivně jsem chápala, kam tím míří. Nečekala jsem žádnou veselou anekdotu.

„Nemají ani ponětí, jaké peklo je čeká, pokud se můj otec dostane k tomu klíči.“ Rozepjal ruce a předklonil se ke mně. „A jako první by šel po tobě.“

„To je mi jedno.“

Pochybovačně se mi zadíval do očí. „Ale není.“

„Ale ano, je. Prostě nemůžeš nechat svoje tělo umřít. Vždyť nevíme, co by se pak stalo. Tak i tak by to mohlo dopadnout špatně.“

„No tak předpokládejme, aspoň teoreticky, že by ti démoni pro mě už nepředstavovali žádnou hrozbu, že by se ti podařilo je všechny zlikvidovat.“

„Mně?“

„Ale pořád je tu jeden problém, kterému říkám život za mřížemi. Já se nevrátím do vězení, Dutchová.“

Cože? On si teď dělal hlavu s tímhle? „Já to nechápu. Můžeš svoje tělo opustit, kdykoli budeš chtít. Žádné mříže tě přece nezastaví.“

„Tak snadné to není.“

Všimla jsem si, že už mi zase odpovídá vyhýbavě. Něco přede mnou tajil. „Reyesi, prosím tě, řekni mi celou pravdu.“

„To není důležité.“ Natáhl ruku a vypnul můj monitor, jako by ho pohled na vlastní obličej najednou rozptyloval.

„Reyesi,“ položila jsem mu dlaň na paži, abych získala jeho pozornost, „tak mi pověz, v čem je ten háček?“

Zaťal zuby a zadíval se na špičky nohou. „Má to... vedlejší efekt.“

„Když opouštíš své tělo?“

„Jo. Když ho opustím, tělo vypadá, jako kdybych měl nějaký záchvat. A když to budu dělat moc často, vězeňští lékaři mi začnou dávat léky, které mají takovým záchvatům předcházet. A tyhle léky mají pro mě nepřijatelný vedlejší účinek.“ Znovu se mi zadíval do očí. „Brání mi opustit tělo. Takže bych zůstal uvězněný za mřížemi a tebe by neměl kdo ochraňovat.“

Aha. „No tak zůstaň na útěku. Já ti budu pomáhat. Ale dovol mi, abych se nejdřív postarala o tvoje zdraví. Mám kamaráda doktora a znám pár zdravotních sester. Můžu je poprosit, aby se na tebe zašli podívat místo mě. Ujišťuju tě, že by nikomu nic neprozradili. Řekni mi, kde jsi, a to s tím vězením vyřešíme později.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhý hrob nalevo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.