DŮM, VE KTERÉM
JSME VYRŮSTALI

Tato kniha je s láskou věnována Guyovi a Celii Gordonovým

Copyright © Lisa Jewell, 2013

Translation © Adéla Bartlová, 2016

Original English title: THE HOUSE WE GREW UP IN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-837-0

1

Úterý 2. listopadu 2010

Ahoj Jime!

No, musím říct, že mě ani na chvíli nenapadlo, že by ses mohl jmenovat tak normálně! V té fešácké vestě na profilové fotce vypadáš spíš jako Rupert nebo Henry, víš, jako někdo, kdo má seriózní jméno se dvěma slabikami! A když mluvíme o slabikách a taky proto, že ses ptal – ne, ve skutečnosti se nejmenuju Duhomila. OVŠEMŽE NE! Jmenuju se Lorelei a moje jméno má nejméně tři slabiky, podle toho, jak ho vyslovíš. (Rodiče nás pojmenovávali po postavách z pověstí. Moje sestra se jmenuje Pandora. Měli jsme taky Athenu, ale narodila se mrtvá, jen abys věděl.) Můžeš buď „lo-re-laj“ nebo „lo-re-la-jí“. Nejsem na to háklivá.

Je mi šedesát pět a bydlím v jedné z nejkrásnějších vesniček v Cotswolds ve velkém šíleném starém domě plném toho, čemu já říkám POKLADY a moje děti HARAMPÁDÍ. Jsme tak nějak normální

Mám čtyři děti. Megan je čtyřicet, Bethan třicet osm a dvojčatům Rorymu a Rhysovi třicet pět. A už jsem i několikanásobná babička, hlavně díky mé nejstarší dceři, která se rozmnožuje jako divá! Máš nějaké děti? O žádných ses nezmínil, takže asi ne. Lidé většinou ze všeho nejdřív povídají o dětech. Já se s nimi bohužel moc nevídám, mají spoustu práce, takže jsem teď taková izolovaná.

Před čtyřmi roky jsem přišla o drahou polovičku a od té doby se to všechno tak nějak rozpadá.

Co bych ti o sobě řekla? Mám ráda přírodu, venkov, miluju děti, ráda plavu. Jsem na svůj věk fit. Udržovala jsem si postavu a jsem za to teď vděčná. Všimla jsem si, že některé mé dlouholeté známé se po menopauze proměnily v hotové mamuty! A jak vidíš na fotce, nechala jsem si dlouhé vlasy. Žena nejvíc zestárne, když si ostříhá vlasy!

Ale to už o mně stačí, teď mi řekni něco o sobě! Psal jsi, že jsi vdovec. To je mi líto. Kde na severu žiješ? Na tvé fotce vidím, že máš psa, retrívra. Je moc pěkný. Jak se jmenuje? Taky jsme mívali psa, když byly děti malé, ale jak se nám rozprchly, už jsem neviděla důvod, proč mít zvířata.

Podívám se, jestli bych našla nějaké ty fotky. Umím ovládat svůj notebook, ale jinak jsem technický antitalent. Ale určitě musím mít ještě něco, co bych ti mohla poslat. Podívám se.

Každopádně ti děkuju, Jime, že ses ozval. Internet je vážně úžasný, zvlášť pro takové staré páprdy, jako jsme my dva, viď? Byla bych bez něj ztracená. Budu ráda, když mi zase napíšeš, ale jestli se ti nezamlouvám, tak tě samozřejmě nenutím!

Měj se krásně.

Lorelei Birdová

Duben 2011

Vlhké horko zapůsobilo po dvou hodinách v chládku klimatizovaného auta jako facka. Meg za sebou práskla dveřmi, vyhrnula si rukávy bavlněného trička, stáhla si brýle na oči a zadívala se na dům.

„Ježíšmarjá.“

Molly si stoupla vedle ní na chodník a zírala zpoza limetkově zelených raybanů. „To mě teda podrž.“

Chvíli tam stály vedle sebe. Teď už byly stejně vysoké: Molly ji ke své radosti minulé léto dohnala. Obě teď měly metr sedmdesát dva. Molly byla štíhlá a vysoká jako módní ilustrace. Z kraťoučkých denimových šortek jí čouhaly opálené nohy, dole zakotvené v bílých žabkách, medově světlé vlasy si na temeni stáhla do důmyslného drdolu, na sobě měla růžové tílko a džínovou košili a drobné kotníky a zápěstí měla omotané náramky přátelství a gumovými pásky. Meg byla naopak mohutná jako ragbista a oblečená v decentních tmavě modrý tříčtvrťácích a proužkovaném tričku s dlouhým rukávem. Jediným ústupkem neobvyklé vlně vedra byly sandály se stříbrnými flitry a na poslední chvíli provedená pedikúra. Matka a její jediná dcera v poslední fázi příšerné, všechna klišé potvrzující puberťácké katastrofy, která trvala přes tři roky. Už byly skoro kamarádky. Skoro. Někdo kdysi Meg řekl, že dcery se získávají zpátky, když je jim devatenáct. Už jen čtyři roky.

„To je horší, než jsem si myslela. Sakramentsky horší.“ Meg zavrtěla hlavou a opatrně udělala krok k domu. Byl do poslední cihly stejný jako toho dne před čtyřiceti lety, kdy se narodila. Tři nízko posazená okna do ulice, čtyři nahoře; dvoje hlavní dveře, každé na jedné straně; napravo vedle postranního vchodu oválná cedulka vyrobená dávno zemřelým místním řemeslníkem. Zde žijí Birdovi, stálo na ní, a u toho dva ptáčci líbající se zobáčky. Od zelené branky vlevo od domu vedla štěrková cesta k zadnímu vchodu a samolepky na oknech hlásaly příslušnost k sousedské hlídce (kdepak asi skončila sousedská hlídka, napadlo Meg bezděčně) a svazu pro ochranu ptactva. Další samolepka posílala pryč podomní prodejce.

Všechno bylo na svém místě tak jako odjakživa.

Až na…

„To je ten nejhorší barák, jakej jsem kdy viděla,“ řekla Molly. „Horší než v těch televizních reality show.“

„A to jsi ještě nebyla uvnitř, Molly.“

„Mám si radši zacpat nos?“

„Radši jo,“ vzdychla Meg.

Okna, která se, jestli si dobře vzpomínala, nikdy nemyla, byla teď tak zanesená špínou, že přes ně nebylo vidět. Byla prostě černá. Pastelově žluté gloucesterské cihly byly zašlé a popraskané. Zelená branka visela na jediném hřebíku a na štěrkové cestě se válely různé krámy: dva staré kočárky, zrezivělé kolo, uschlý vánoční stromek v rozbitém květináči, krabice časopisů nacucaných vodou do dvojnásobné velikosti.

Průčelí domu bylo velmi jednoduché, většina jeho osobnosti se skrývala uvnitř, ale i tak bylo jasné, že je nemocný. Do vesnice se postupně stěhovali bohatší lidé, jejich domy zářily čistou žlutou barvou, dveře a okenní rámy je dokreslovaly moderními odstíny a tady, přímo mezi nimi, trčel dům Birdových jako zkažený zub.

„Ježíši, to je takovej trapas,“ řekla Molly, vysunula si brýle na hlavu a nakrčila nosík. „Co na to asi říkají místní?“

Meg zvedla obočí. „Hm, soudě podle naší zdejší reputace asi nic lepšího stejně nečekali. Tak jdeme,“ usmála se na dceru nervózně. „Ať to máme za sebou, ne?“

Molly se zachmuřeně usmála a kývla.

Duben 1981

Megan odhrnula břečťan a strčila prsty do škvíry ve zdi.

„Mám další!“ křikla na Bethan a na dvojčata.

„Dobrá práce, Meggy!“ zavolala máma ze zadního schodu, kde stála v zástěře s potiskem jahod a spokojeně sledovala dění na zahradě. „Bravo!“

Megan vytáhla malé vajíčko zabalené v lesklém papíře a dala si ho do košíku. „Je růžový!“ oznámila namyšleně mladší sestře.

„To je fuk,“ odpověděla Bethan. „Já už mám tři růžový.“

Megan se podívala na oblohu: byla jasně modrá, nikde ani mráčku, horko jako v červenci. Máma říkala, že musejí vajíčka najít rychle, aby se neroztekla. Očima přejížděla po zahradě. Našla všechna vajíčka v hromadě dříví, opatrně je brala stínkám, které pobíhaly kolem. Další byla v záhonech mezi narciskami a hyacinty, jež lemovaly cestičky kolem skleníku, a jedno velké zlaté našla ve větvích třešně za dveřmi do kuchyně. Spočítala úlovky a zjistila, že má dvanáct vajíček. Bethan a dvojčata ještě hledala u domu, ale Megan se domnívala, že horní zahrada už vydala všechny poklady, a tak seskákala po břidlicových schodech na tu spodní. Hlasy matky a sourozenců najednou zeslábly do pouhého šumu. Tady dole bylo tepleji a ve vzduchu se vznášel opar. V trávě se rýsovaly pruhy, protože ji táta včera posekal sekačkou, a střapaté hromádky sena bledly ve slunečním žáru. Kaméliový keř, zmatený časným létem, už rozkvetl a shodil macaté květy na trávník, kde teď hnědly a vadly k ošklivosti. Megan zamířila k lišejníkem porostlým slunečním hodinám uprostřed trávníku. Tam čekala tři další vajíčka zabalená ve staniolu a Megan je hranou ruky smetla do košíku.

Zaslechla, jak Bethan ve svých flamencových botách klopýtá po schodech za ní. Otočila se a usmála se. Někdy, když se na mladší sestru podívala, ji zaplavila vlna lásky. Její nejhorší nepřítel a nejlepší kamarádka.

Meg a Beth vypadaly úplně stejně. Obě měly, jak říkala máma, „birdovský kukuč“. Stejný měli i táta, teta Lorna a babička Birdová. Jablíčkové tváře, vysoké čelo, široký úsměv. Sestry se lišily pouze vlasy: Megan je měla hnědé a kudrnaté po mámě, Bethan rovné a černé po tátovi. Dvojčata Rory a Rhys vypadala jako máma; měla „douglasovský kukuč“. Nízké čelo, dlouhý nos, půvabné plné rty a úzké modré oči, zvědavě vyhlížející zpod opony dlouhých blonďatých vlasů.

Lidé vždycky říkali: „To jsou ale krásné děti. Musíte být pyšná, paní Birdová.“ A dodávali: „Hotoví andílkové.“

A máma odpovídala: „Měli byste je vidět doma,“ obrátila oči v sloup a jednou rukou prohrábla Roryho vlasy, druhou svírala Rhysovu ruku a hlas měla plný lásky.

„Kolik jich máš?“ zavolala Meg na sestru.

„Jedenáct. Kolik ty?“

„Patnáct.“

Matka sešla po schodech s dvojčaty v závěsu. „Kluci našli po devíti, myslím, že už máme skoro vysbíráno.“ A poradila jim: „Hledejte něco žlutého,“ a nápadně mrkla. Kluci se pustili jejích rukou a utíkali ke skluzavce na konci zahrady, která měla žluté zábradlí. Bethan běžela k převrácenému kbelíku, který byl ve skutečnosti oranžový. Ale Megan věděla, co přesně má máma na mysli – třezalkový trs přímo před nimi. Došla k němu a očima přejížděla mračno žlutých květů obsypaných tlustými bzučícími čmeláky, až se dostala k řádce hliněných květináčů pod nimi. Květináče přetékaly vajíčky a žlutými kuřátky z bambulek s nalepenýma očima.

Chystala se vajíčka i kuřátka posbírat, když jí máma položila měkké suché ruce na ramena pihovatá od slunce. „Poděl se s ostatními,“ zašeptala, „ať je to fér.“

Meg chtěla začít protestovat, ale pak se nadechla a přikývla. „Hele!“ zavolala na sourozence. „Koukejte! Tady je jich milion.“

Všichni tři se vrhli k třezalkám a máma rozdělila zbývající vajíčka na čtyři hromádky a každému dítěti dala jednu. „Už se začínají roztékat,“ řekla a olízla si z palce čokoládu. „Měli bychom je vzít dovnitř.“

V domě bylo po venkovním horku překvapivě chladno. Zima se snesla na Meginu holou kůži jako studený flanel. Táta naléval ovocnou šťávu do džbánů na kuchyňském stole. Pes pospával na sedátku u okna. Žluté stěny kuchyně byly zcela pokryté dětskými kresbami. Megan přejela prstem po okraji obrázku, který nakreslila, když jí byly čtyři roky. Ohromovala ji myšlenka, že byl přidělaný na zeď, pořád na tom stejném místě a stejným kouskem izolepy, celých šest let. Sama si sotva pamatovala dobu, kdy jí byly čtyři. Rozhodně si nevzpomínala, kdy si sedla a nakreslila portrét nazvaný „Megn a mama“, sestávající ze dvou panáčků s čárkami místo nohou, bláznivými vlasy, úsměvy od ucha k uchu a rukama dvakrát většíma než těla. Vznášeli se v beztížném světě špičatých modrých stromů a poletujících zvířat. Umělecká galerie zaujala každého, kdo přišel na návštěvu; zabírala všechny tři volné zdi, prosakovala na dvířka skříněk, dveřní rámy, do rohů, a dokonce i do spižírny. Táta se občas pokusil některé obrázky sundat, aby „stěnu zmodernizoval“, jak to nazýval. Ale máma se vždycky usmála tím svým uličnickým úsměvem a řekla: „Jen přes moji mrtvolu.“ Jestliže táta spatřil některé dítě produkovat další umělecký kus, ztopil ho ve chvíli, kdy mu byl ukázán, a řekl: „To je tak krásné, že si to musím schovat do svých speciálních desek,“ a rychle ho někde schoval (občas strčil pod oblečení), než přijde máma a přilepí kresbu na zeď.

„Teď,“ řekla máma a stahovala si u toho rozcuchané vlasy do culíku a sundávala si zástěru, „si můžete všechna vajíčka sníst, když mi slíbíte, že si necháte místo na oběd. A nezapomeňte, pozlátka nevyhazovat, dáme je do krabice na vyrábění!“

„Krabice na vyrábění“ byla tatínkova další noční můra. Kdysi to bývala plastová krabička a v ní narovnané flitry, žinylkové drátky a kousky zlaté fólie. Za pár let se rozmnožila do neustále rostoucí rodiny plastových beden, která žila ve velké skříni v chodbě a obsahovala neskutečnou změť starých provázků, klubíček vlny, prázdných obalů od cukrátek, roliček od toaletního papíru, starého prádla nastříhaného na hadry, pěnových válečků z balíků s křehkými věcmi a použitého dárkového papíru. Megan už nic nevyráběla – bylo jí skoro jedenáct – a Bethan nebyla tak kreativní jako ona. Kluci daleko radši běhali po zahradě nebo lítali po domě, než aby seděli u tuby lepidla a hrstky starých nanukových dřívek. Krabice na vyrábění už nikdo nepoužíval, Lorelei do nich přesto stále přidávala nejrůznější harampádí.

Sotva děti odložily obaly z vajíček, dychtivě se jich zmocnila, prsty je uhladila na tenké plátky a zářila u toho spokojeností. „To je krása,“ libovala si a skládala plátky na hromádku, „jako kousíčky duhy. A navíc si díky nim vždycky vzpomenu na dnešek. Na tenhle úžasný den s mými milovanými dětmi, kdy svítilo slunce jako divé a všechno bylo super.“

Podívala se postupně na všechny děti a usmívala se. Pohladila Rhyse po vlasech a odhrnula mu je z očí. „Moje milované děti,“ opakovala a těmi slovy zahrnovala všechny čtyři, ale pohled měla upřený na to nejmladší.

Rhys se ze všech Loreleiných dětí narodil nejmenší. Megan i Bethan vážily přes čtyři kila. Rory byl z dvojčat první na světě a vážil zdravá tři kila a sto gramů. A potom, jak maminka často vyprávěla, vyletěl chudák Rhys jako oškubaná křepelka, s váhou sotva kilo a osmdesát deka, modrý, pomačkaný a bojující o nadechnutí. Dali ho pod světla – vypadal jako „lehce osmahnuté kiwi“, jak Lorelei také často vyprávěla – a teprve za tři dlouhé dny prohlásili, že je schopný jít domů.

Lorelei se o něj pořád bála víc než o ostatní tři. V pouhých šesti letech byl stále menší než Rory, menší než většina dětí v jeho třídě, byl bleďoučký a neustále nastydlý nebo ho trápily střevní chřipky. Venku se vždycky tiskl k mámě, kvílel jako mimino, když se mu něco stalo, a na rozdíl od bratra si nehrál s ostatními dětmi. Šťastný byl jen doma, když měl po jednom boku bráchu a po druhém matku. Megan nevěděla, co si o něm má myslet. Občas si přála, aby se býval nenarodil. Občas si vážně myslela, že by jim bylo lépe bez něho. Nezapadal. Všichni Birdovi byli veselí a společenští, ujetí a bystří. Rhys je jen táhl dolů.

Megan bezmyšlenkovitě zmáčkla v hrsti zlatý staniol, který sloupla z velkého vajíčka nalezeného na třešni, a vzápětí nadskočila, protože na její ruku dopadla ta mámina.

„Pozlátko!“ vyjekla Lorelei. „Pozlátko!“

Megan okamžitě rozevřela dlaň a máma si s úsměvem vzala pomačkaný obal. „Děkuju, holčičko,“ řekla mile. Podívala se na čtvereček a řekla: „Koukni, jak je krásný, tak lesklý, tak… šťastný.“

Velikonoční prázdniny trvaly ještě týden. Vlna horka pokračovala a Birdovy děti si chodily do domu jen pro džbány se šťávou, krajíce chleba s máslem a na záchod, když už opravdu musely.

Pořád je navštěvovali nějací kamarádi, jelo se na výlet na pláž do Weston-super-Mare a poslední víkend přijela na návštěvu Loreleina sestra Pandora se dvěma pubertálními syny. Táta naplnil bazén a dospělí popíjeli limonádu s likérem, v níž plavaly plastové ledové kostky ve tvaru ovoce. Meganin bratranec Tom hrál na kytaru polepenou spoustou samolepek písničky od Davida Bowieho. Rory propíchl bazének klackem, voda se rozlila na trávník a proměnila ho v promáčenou bažinu, a táta řekl: „Tak, a je to.“ Lorelei posbírala zplihlé zbytky bazénu do náruče jako poraněné dítě a odnesla ho do garáže se slovy: „Táta to slepí.“ Táta řekl: „Dobře víš, že táta to neslepí. Nemám tušení, jak se lepí nafukovací bazény, a ještě jsem nespravil ani ten, který nám praskl loni.“ A Lorelei se usmála a poslala mu přes zahradu vzdušný polibek.

Táta vzdychl: „Fajn. Tak už máme v garáži tři prasklé bazény – tenhle dům je jako skládka,“ a zvedl obočí k nebi.

Pandora se usmála. „Jako náš táta. Nikdy nedokázal nic vyhodit.“

Meganin druhý bratranec Ben se usmál a pobídl ji: „Vyprávěj nám, co Lorelei sbírala, když byla malá.“ Pandora se zamračila a pak se také vrátila k úsměvu. „Podzimní listí. Očka z plechovek. Štítky z nového oblečení. Lístky z kina. Stříbrnou fólii z máminých krabiček s cigaretami.“

„A vlasy!“ ozval se Ben nedočkavě. „Nezapomeň na vlasy.“

„No jo,“ řekla Pandora, „kdykoli se někdo z nás stříhal, Lorelei škemrala, aby si směla vlasy nechat. Měla jich pod postelí plnou tašku. Bylo to docela příšerné.“

Dospělí i puberťáci se zasmáli a Megan se na ně zvědavě zadívala. Už se o tom bavili dřív – vlastně pokaždé, když se sešli –, a kdykoli je slyšela takhle mluvit o mámě, znělo to jinak. Čím byla starší, tím méně jí to připadalo zábavné a víc podivné. Protože jí bylo pomalu tolik, kolik bývalo mámě v době toho zvláštního sběratelství – a přitom si nedokázala představit, že by sbírala staré vlasy, stejně jako si nedokázala představit, že by se jí chtělo v sobotu do školy.

„Vy se mi smějete?“ zeptala se máma vesele, když se vrátila z garáže.

„Ne, ne, kdepak!“ bránil se Ben. „Ani náhodou. Jen o tobě s láskou mluvíme.“

„Hmm,“ řekla Lorelei a utřela si mokré ruce do dlouhé džínové sukně. „Mám takové podezření, že spíš ne.“

Pak rozpřáhla ruce k nebi a odhalila neoholená podpaží zarostlá hnědými kudrnami. „Podívejte se na tu oblohu, vidíte to? Jak je modrá! Mám chuť si jí kousky natrhat a nastrkat si je do kapes.“

Megan si všimla, že tátovi přeletěl přes tvář takový pohled. Plný lásky a zároveň obav. Jako by toužil vyřknout něco nemyslitelného.

Ten pohled za chvíli zmizel, táta se usmál a řekl: „Kdyby bylo po jejím, měla by plné kapsy kousků všeho, co na světě je.“

„No jasně!“ rozsvítila se Lorelei. „To bych teda měla. Praskaly by mi ve švech.“

Pandora přinesla domácí košíčky plněné nadýchaným krémem a ozdobené dalšími drobnými žlutými kuřátky.

Lorelei je podávala v zahradě s čajem z konvice a čajovými koláčky se šlehačkou. Přinesla také další limonádu a plastovou misku jahod. Dvojčata běhala bosá k hadici na vodu, kde si plnila vodní pistole a z nich potom po sobě střílela, přestože jim rodiče neustále říkali, ať toho nechají. Tom a Ben se stáhli na druhou stranu zahrady, kde kouřili v houpací síti a vyměňovali si tajné vtipy. Megan a Bethan seděly vedle sebe a poslouchaly, jak se dospělí baví.

Když byla Megan potom také dospělá a lidé se jí ptali na dětství, právě taková odpoledne ji přiměla říkat: mé dětství bylo perfektní.

A takové také bylo. Perfektní.

Bydleli v domě medové barvy, který stál hned u chodníku čítankově úhledné vesnice v Cotswolds a za ním se rozkládaly tři tisíce metrů čtverečních divokých, napůl udržovaných zahrad. Jejich matka byla krásná hippie, jmenovala se Lorelei, měla dlouhé rozcuchané vlasy a jasné zelené oči a ke svým dětem se chovala jako ke vzácným drahokamům. Otec Colin byl milý čahoun, který pořád vypadal jako mládenec se zplihlými vlasy a brýlemi v kulatých sovích obroučkách. Všechny děti chodily do místní školy a společně jedly domácí večeře; jejich rozvětvená rodina byla přátelská a chytrá, měli peníze na večírky a nové nafukovací bazénky, ale zase ne na zahraniční dovolené, na čemž ovšem nezáleželo, protože žili v ráji. Už jako dítě Megan věděla, že je to ráj. Protože, jak si teď zpětně uvědomovala, jí to matka řekla. Její matka totiž žila zásadně v přítomnosti a postarala se, aby každý okamžik zářil. Nikdo v Meganině rodině nemohl ani na chvíli zapomenout, jaké má štěstí. Ani na vteřinu.

Slunce zakryl mrak a Lorelei se zasmála. „Podívejte! Koukněte na ten mrak! Že je úžasný? Vypadá úplně přesně jako slon!“

Duben 2011

Klíče byly tam, kde je Lorelei vždycky nechávala, pod prasklým květináčem za vodní trubkou pod kuchyňským oknem. Meg je vytáhla a očistila si z prstů lepkavé pavučiny. „Fuj.“

Do domu se už několik let nedalo vstoupit ani jedněmi předními dveřmi. Rodina chodila dovnitř zadním vchodem rovnou do kuchyně a Lorelei používala v uplynulých několika letech obě předsíně jako přídavné „skladovací místnosti“.

„Tak jo,“ řekla Meg, když se vrátila k Molly čekající u zadních dveří, „jdeme na to. Nadechni se.“ Věnovala dceři statečný úsměv a potěšilo ji, že jí ho dcera vrátila.

„Jseš v pohodě, mami?“

Meg přikývla. Jistěže je v pohodě. Meg byla vždycky v pohodě. Někdo musel, a ona si tu sirku vytáhla. „Je to dobrý, díky.“

Molly se na ni podezřívavě zadívala, potom vzala její ruku do své a jemně ji stiskla. Meg sebou málem trhla, protože takový soucit nečekala. Ne od dcery. Donedávna bylo poslední vzpomínkou na dceřin dotyk štípnutí dlaně na tváři, kopnutí nohou do holeně, škrábnutí nehty na paži. Tak zlé to bylo. Opravdu. Veškerá varování ohledně dospívajících dcer umocněná na druhou a pak ještě jednou. Ale v poslední době se to začínalo měnit. Zdálo se, že ji dcera zase začíná mít ráda.

„Děkuju, jsi hodná,“ zopakovala.

„Chápeš, že o tom můžeš mluvit? Já si to poslechnu. Chci ti pomoct. Přišla jsi o mámu. Kdybych já přišla o mámu, tak bych…“ Mollyiny oči se zalily slzami a k nim se připojil úsměv. „Ježíš, asi je ti to jasný, ne?“

Meg se zasmála. „Já vím, broučku, já vím. Ale fakt jsem v pohodě. Vážně.“

Molly jí ještě jednou stiskla ruku a pak ji pustila. Teatrálně se nadechla a kývla na klíč v Megině ruce. Meg také kývla a strčila klíč do zámku. Otočila. Otevřela dveře.

Březen 1986

Obloha ztmavla dešťovými mraky a kdesi v dálce začal rachotit hrom. Na pískovcových dlaždicích se ještě rýsovaly uhlově šedé skvrny z předchozího lijáku a na okrajích listů a jarních květů se chvěly velké dešťové kapky. Za mraky vykukoval pruh modři a na obzoru slaboučký počátek mlhy. Lorelei stála bosá před dveřmi do kuchyně, zabalená do dlouhého pestrobarevného angorského kardiganu. Po pás dlouhé vlasy si stočila na temeni a připevnila třemi velkými hřebeny ze želvoviny.

„Koukej, Meggy,“ řekla a nakoukla dovnitř. „Koukej, duha! Rychle!“

Meg zvedla hlavu od práce, kterou měla rozloženou na kuchyňském stole, a povzbudivě se usmála. „Za minutku,“ řekla.

„Ne!“ vykřikla matka. „Za minutu bude pryč. Pojď se podívat hned!“

Meg vzdychla a položila pero na sešit. „Tak jo.“

Stoupla si venku vedle matky a cítila, jak jí vlhkost z dlažebních kamenů prosakuje bačkorami z ovčí kůže.

„Beth!“ houkla matka do kuchyně. „Kluci! Pojďte sem, honem!“

„Dívají se na televizi,“ namítla Meg. „Neslyší tě.“

„Tak pro ně dojdi, ano?“

„Nepůjdou.“

„Ale půjdou. Honem, holčičko, utíkej za nimi a řekni jim to.“

Meg věděla, že nemá smysl se hádat. Znovu vzdychla a zamířila do obýváku. Její sourozenci seděli vedle sebe na ošuntělém gauči a mezi nimi apaticky ležel pes. Sledovali sobotní dětské vysílání a chroupali u toho nakrájenou mrkev.

„Máma vzkazuje, že je venku duha,“ řekla otráveně. „Chce, abyste se na ni šli podívat.“

Nikdo nereagoval, vrátila se tedy se špatnými zprávami k matce.

Lorelei melodramaticky vzdychla. „Taková škoda. A hele,“ ukázala na oblohu, „už je pryč. Nadobro. A navždycky…“ Po straně nosu se jí skutálela malá slza a Lorelei ji otřela zaťatou pěstí jako dítě. „Taková hrozná škoda,“ zamumlala, „propást duhu…“ Pak se přinutila k úsměvu a dodala: „Ale co, aspoň ty jsi ji viděla. Můžeš ji popsat ostatním.“

Meg se nevesele usmála. To zrovna, pomyslela si. Určitě si sednu s ostatními a budu je obšťastňovat popisováním červené, žluté, růžové a zelené barvy, úžasné a dokonalé fialové a oranžové a modré, hotového zázraku dalekých spektrálních pruhů. „Jo,“ řekla. „Možná, potom.“

Druhý den pořád pršelo. Lorelei trvala na tom, že i přesto se budou hledat vajíčka.

„Co kdybychom to udělali v domě,“ navrhl Colin mírně.

„O tom si nech zdát, José!“ opáčila Lorelei. „Velikonoční vajíčka se hledají jedině v zahradě. Déšť nedéšť. Že mám pravdu, děti?“

Meg se podívala přes deštěm zmáčené okenní tabulky do zahrady a pomyslela na své vlasy, které si ráno vyčesala do pečlivé vlny a důkladně přestříkala lakem. Pomyslela na rozbahněný trávník a studenou mokrou trávu a své plátěné lodičky, na úzké džíny, do nichž se ráno sotva nasoukala, na rande, jež mělo proběhnout příští týden právě v těchto džínách, a to ještě nemluvíme o tom pupínku, co se jí líhnul na bradě.

Dvojčata vklouzla do holínek, natáhla si bundy a Lorelei vyběhla do deště a rozmísťovala v zahradě vajíčka. Meg ji sledovala přes okno. Vypadala jako přízrak, dlouhý a hubený, oblečený v tenké krémové haleně, vybledlých džínách, zelených holínkách a slamáku s měkkou krempou. Dlouhé mokré vlasy se jí lepily na záda a drobná prsa se viditelně rýsovala pod provlhlou látkou haleny. Zářila radostí, poskakovala z místa na místo a vytahovala vajíčka z proutěného košíku zavěšeného na předloktí.

Kluci stáli ve dveřích a nemohli se dočkat. Právě za sebou měli jedenácté narozeniny a pořád ještě se nechávali nakazit Loreleiným entuziasmem a jejím dětským šarmem. Pořád to byli její drobečkové.

„Připravit, pozor, teď!“ zavelela matka za chvíli a kluci se vyřítili do zahrady, následováni o něco méně nadšenou Bethan v růžové puntíkované pláštěnce a gumovkách. „Meggy?“ ptala se máma pohledem. „Ty nechceš vajíčka?“

„Nechám je ostatním,“ odpověděla Meg a doufala, že projevem sourozenecké štědrosti zabrání dalšímu naléhání.

„Je jich tu spousta. Celé tuny.“

Meg pokrčila rameny. „Nechci si namočit vlasy.“

„Prokristapána. To není žádná výmluva. Na, vezmi si tohle…“ Vytáhla ze šuplete průhlednou čepici proti dešti a vrazila ji Meg do rukou.

Meg na tu věc zděšeně zírala. „To si na hlavu nedám!“

„Proč proboha?“

„Protože je to pro starý báby.“

„To teda není! Je to moje čepice!“

„No právě.“

Lorelei pohodila hlavou dozadu a drsně se zasmála. „Ale holčičko,“ řekla, „jednoho dne, když bůh dá, ti taky bude čtyřicet, a přísahám, že se budeš pořád cítit na osmnáct. Ani o den starší. Teď si to dej laskavě na hlavu a běž se bavit s ostatními. Představ si,“ pokračovala najednou vážně, „představ si, že by se nám něco stalo a příští rok by žádné hledání velikonočních vajíček nebylo, všechno by přestalo být tak dokonalé – litovala bys, že jsi dneska nešla…“

Megan se zadívala do hlubin máminých očí, zelenomodrých rezervoárů myriády vášnivých emocí. Nesmlouvavě na ni hleděly. Přinutila se k úsměvu a řekla „fajn“; otráveně to slovo protáhla, aby bylo jasné, jak moc se obětuje. Našla tehdy jedenáct vajíček a všechna je dala sourozencům.

Pandora a její manžel Laurence přijeli v poledne, sice bez svých nyní již dospělých synů, ale s novým štěnětem v závěsu. Krátce poté se objevila Colinova sestra Lorna s igelitkou plnou velikonočních vajíček. Následovali sousedé Bob a Jenny a jejich tři malé děti. Lorelei upekla v železných kamnech v kuchyni jehněčí kýtu a podávala ji s příliš velkou hromadou medových mrkviček („Že mají ten úplně nejúžasnější odstín oranžové?“) a nedostatkem pečených brambor. Děti seděly u plastového piknikového stolu na jedné straně kuchyně a dospělí u starožitného borového stolu uprostřed. Megan se cítila ztracená mezi oběma stranami, na dětskou společnost už byla stará, ale na dospělou malá, a nikdo v místnosti neocenil její perfektně namalované oční linky, nový copánkový kardigan s koženými knoflíky ani fakt, že konečně zhubla na 54 kilo. Nechutnala jí mrkev a zároveň si pohrávala s myšlenkou stát se vegetariánkou, takže se opatrně nípala v jedné pečené bramboře, již ji matka přidělila („Jíst se musí!“), sledovala přes okno neustávající déšť a snila, jak odsud uteče.

Představovala si úchvatnou explozi skleněných střepů, jak udeří pěstmi do neviditelných stěn kolem sebe. Představovala si svěží vzduch, jasné světlo a opojně rozlehlý prostor. Viděla pokoj se čtyřmi rovnými holými zdmi, čtvercovou postel s prostými bílými přikrývkami, vysoké okno s jednoduchými bílými závěsy, jaké obdivovala v bytě Demi Mooreové ve filmu Eliášův oheň. Viděla naleštěnou kuchyni, lesknoucí se hrnce, bílou koupelnu a tichého muže s čistými nehty a stříbrnou kytarou.

Pak se rozhlédla po mámině kuchyni s dětskými obrázky patnáct let s láskou rozvěšovanými a nalepovanými po zdech a myšlenka na útěk jí zhořkla. Opustila dětský stůl a šla si sednout na koleno tátovi ke stolu dospělých v naději, že se jí vrátí sladká chuť dnů dětství. Otec ji objal dlouhou rukou kolem pasu a Megan se přes stůl usmála na mámu.

„Lorrie,“ řekla sousedka Jenny, „tvoje kuchyně je nejlepší místo, na kterém se za takového mizerného počasí dá být.“

Lorelei se usmála a objala ji paží.

„Ne, vážně. Je to tu takové hřejivé. Útulné. Kdybych někdy zabloudila v zimě na horách a umrzala tam k smrti, měla bych halucinace o Lorriině kuchyni.“

„Děkuju,“ řekla Lorelei a dala jí pusu na tvář. „Podle Meggy je v tomhle domě binec, viď, Meggy?“

„Taky že je,“ odpověděla Megan.

Lorelei se zasmála. „Každý to má prostě jinak, nemyslíš?“

Meg zvedla obočí a obrátila oči v sloup. „Já jen nechápu, proč musíš schovávat tolik věcí. Jako tohle beru,“ ukázala na rozvěšené obrázky. „Ale proč máme třeba devatenáct utěrek?“

Lorelei si odfrkla. „Nemáme devatenáct utěrek.“

„To teda máme devatenáct utěrek, mami. Včera jsem je spočítala. Čistě ze zvědavosti. Dívej!“ Vyskočila a otevřela šuple ve skříňce. Vytahovala utěrky a zvedala je jako důkazy. „Máme utěrky s dírami, ohořelé utěrky, flekaté utěrky, roztrhané utěrky. Ale hele! Máme i úplně nové utěrky, hezké utěrky.“

Pandora se zasmála. „Musím se přiznat, Lorrie, že tuhle jsem ti koupila, protože mě posledně trochu vyděsilo, jak ty ostatní vypadají ošuntěle.“

„Ovšem, přesto,“ pokračovala Meg teatrálně a rozehřívala se stále víc, „vyhazujeme snad staré utěrky? Kdepak! Ani náhodou! Pereme je a sušíme a pak je složíme a vrátíme zpátky do tohohle šuplíku, ve kterém je teď devatenáct utěrek!“

„Poslouchej, miláčku,“ odpověděla matka suše, „musím říct, že vzhledem k tomu, že máš za necelé tři měsíce závěrečné zkoušky, bych řekla, že budeš mít na práci důležitější věci než počítat utěrky.“

„Prosím tě, mami, dovol mi jednu vyhodit. Prosím. Aspoň jednu. Co třeba tuhle?“ Zvedla sepraný šedý kus s trhlinou po celé délce.

„Ne!“ vyjekla Lorelei. „V žádném případě! Bude dobrá jako hadr.“

„Mami,“ řekla Megan podrážděně, „máme na podestě černý pytel, který praská ve švech takovými hadry. Které stejně nepoužíváme. Nepotřebujeme další hadry.“

„Dej to zpátky,“ řekla matka a její veselý pohled se na okamžik zakabonil. „Prosím. Dej to tam. Někdy to přeberu. Až budete všichni ve škole.“

„Jenže ve skutečnosti je nepřebereš. Víš to stejně dobře jako já. Kdybych sem přišla za deset let, tak v tom šuplíku bude třicet utěrek. Včetně téhle.“ Mrskla utěrkou mámě na klín.

„No tak, Megan, nech toho,“ ozvala se Jenny nervózně. „Nebuď na maminku taková.“

Meg vzdychla a zasténala. Rozhlédla se a všimla si, že všichni přestali mluvit a sledují ji s různě silnými rozpaky. Beth po ní od druhého stolu vrhala vyčítavý pohled a otec se díval na své boty. Pak se Meg znovu podívala na mámu, která se usmívala a nervózně si mnula špičky loktů.

„Vždyť jsou to jen utěrky,“ namítl Rhys.

„Tak,“ řekla Lorelei vesele. „Přesně tak to je, Rhysi, jsou to jen utěrky. Kdo si dá ještě mrkev? Zbyla celá hromada!“

Megan šla do svého pokoje, pustila si hitparádu na Radio One a čekala, až jí čistá, sladká melodie Simple Minds uklidní pocuchané nervy.

Duben 2011

Nebyla to kuchyně, aspoň ne v žádném tradičním nebo snadno rozpoznatelném slova smyslu. Byla to struktura, forma, entita, vnitřnosti živého tvora. Byla tu tma, přízračná tma bez známek jasného jarního dne probíhajícího venku – jen bílý proužek světla pronikal mezi hromadami před okny.

Meg nahmatala na zdi po své levé straně vypínač. Světlo se nerozsvítilo. Nepřekvapilo ji to. Zapnula baterku na mobilu a přejela jejím světlem místnost.

„Ježíšikriste.“

Molly stála za matkou, tiskla si ruku na ústa a tmavou linkou obtažené oči měla vytřeštěné hrůzou. Druhou rukou popadla Meg za paži a stiskla.

Megan vzdychla. „Ach bože, mami.“

Molly povolila stisk a spustila druhou ruku od úst. „Pamatuju si, jak jsem tady snídala,“ řekla. „Byl tu velký stůl. Támhle. A u něj lavice. Lupínky byly ve sklenicích s korkovými víčky, támhle. A z okna byl výhled na strom…“

Obě se otočily, aby se podívaly na místo, kde bývala okna. Teď se však těžko dalo odhadnout, kde za stěnou všech těch věcí se nacházejí. Bylo to dezorientující. Nic nedávalo smysl.

Molly se otočila na matku. „Jak se dostaneme dál do domu?“

Meg vzdychla a přejela kuželem světla k místu vzadu v kuchyni, odkud by teoreticky měly vést dveře do chodby a zbytku domu. Světlo však narazilo jen na další zdi. Zdi mezi zdmi. Zadní část místnosti nebyla vidět a nedalo se hned odhadnout, kde by se mohla nacházet. Potom však světlo nahmatalo pár desítek centimetrů širokou mezeru. Meg posvítila na podlahu a spatřila dlaždice. Dlaždice, které znala z dětství. Prozatím jediný známý prvek.

„Myslím,“ pronesla a namířila baterku zpátky do úzké štěrbiny, „že budeme muset tudy.“

„To si děláš srandu?“ lekla se Molly.

„Bohužel.“

„Jestli tam vlezu, dostanu panický záchvat.“

„Jo, to já taky. Kriste, vždyť já ani nevím, jestli se tam protáhnu. Podívej, jak je to úzké.“

„Já tam teda sama nejdu. Ani omylem.“

Meg napřímila ramena. Před šesti lety zhubla dvacet kilo – už neměla velikost 46 –, ale pořád byla kus ženské, ne takové vyžle jako její matka a pubertální dcera. „Fajn,“ řekla a zatáhla břicho, „tak já půjdu první.“

„Ježíšmarjá,“ kňourala Molly a držela se matky za tričko. „Mami, já mám strach.“

„Nebuď hloupá,“ řekla Meg a snažila se potlačit vlastní instinktivní hrůzu. „Není se čeho bát. Jsme v babiččině domě. Nic tu není.“

„Ale jsme první, kdo sem po několika letech vlezl. Sakra, mami, může tu bejt cokoli. Krysy! Mami, co když jsou tu krysy?“

„To bude dobrý, Molly. Žádné krysy tu nejsou. Babička doma nejedla, takže by se tu neměly čím krmit. Pojď. Drž se mě a nezapomeň dýchat.“

Stěny se na Meg tiskly ze všech stran. Působily pevně a uniformně, ale světlo z telefonu nacházelo detaily: manžetu košile, kousek síťky, roh knihy, uzel na černé kabelce. Všechno uhlazené do amorfní chodby, jíž procházelo Loreleino tělo v těch nekonečných dnech, které tu trávila o samotě, protože odmítala návštěvy i pomoc.

„Jsi v pohodě, broučku?“ zašeptala do tlumené tmy.

„Jo. Asi jo. Už tam budeme?“

Meg cítila, jak se jí svírá srdce a pulzuje hluboko usazenou nervozitou. „Skoro,“ odpověděla vesele.

„Co tam bude?“

„Nejsem si jistá. Doufám, že dveře.“

Chodba za okamžik zabočila v úhlu 45 stupňů. Meg namířila světlo před sebe a spatřila otvor. „Jsme tady,“ řekla. „Zvládly jsme to.“

Když vysoukala tělo z klaustrofobního děsu matčiny chodby, očekávala osvěžující příval světla a svobody; myslela si, že se bude moct oklepat a uvolnit. Jenže vzápětí spatřila, že tahle chodba vede rovnou do další chodby. Dveře ze zadní části kuchyně do vstupní haly byly jen zastávkou. Najednou v duchu spatřila zbytek téhle cesty: viděla, jak se bude protahovat stále menšími a menšími škvírami do stále hlubších koutů domu, až ji to zmačká do kuličky a ona se nebude moct ani otočit. Potlačila nutkání křičet a řekla: „No, aspoň tady není taková tma.“ Okno na podestě bylo jen částečně zavalené a propouštělo přes vrcholky mrakodrapů nepořádku trochu zaprášeného namodralého světla. Meg tu mohla odhadnout výšku a perspektivu. Před sebou měla dveře do pokojíku, po levici dveře do obýváku a po pravici schodiště. Věděla to jen zpaměti, protože z místa, kde stála, nic z toho neviděla. Řekli jí, že Lorelei žila především v ložnici, rozhodla se tedy zamířit tam, protože tam nejspíš bude nejméně nepořádku. (Ha! Prý nepořádek! Naprosto nedostatečné slovo.) Rozhodně méně než ve zbytku domu a taky je nejmenší pravděpodobnost, že po cestě umřou.

„Tak jo,“ řekla povzbudivě k dceři, „jdeme dál. Jsi připravená?“

Molly nejistě kývla a zase se chytila mámina trička.

Bokem se posouvaly tunelem, který měl, téměř jako pečlivě navržený dopravní systém, v půlce křižovatku. Tam zahnuly doprava a Meg ucítila pod nohama první schod. Opatrně zamířila nahoru a podvědomě schody počítala, jako to dělala v dětství. Jedenáct na odpočívadlo. Ostrá zatáčka a dalších dvanáct do patra.

Když vystoupala až nahoru, otočila se na Molly a usmála se. „Je tu docela světlo,“ řekla. „Podívej, okno není celé zavalené. Je vidět na zahradu.“ Molly stála vedle ní a společně hltaly pohled z okna, jako by to byla voda na poušti. V poledním slunci poletovaly částečky prachu jako třpytky. Z dřevěných trámů na stropě a ze starých papírových stínítek visely pavučiny huňaté prachem. Nahoře to páchlo zatuchlinou a potem. Dole se usadil pach mrtvého papíru a prachu; tady to bylo cítit starým tělem a nepraným oblečením.

Molly si zase přitiskla ruku na ústa a otřásla se. „Fuj,“ řekla. „Je dobře, že z televize není cítit ten smrad, jinak by na ty pořady nikdo nekoukal. Jako fakt.“

„Není to tak hrozné, jak jsem se obávala. Vzhledem k tomu, jak dlouho tu žila.“

„Je to nechutný.“

Meg pokrčila rameny. Na to se nedalo nic namítnout. „Je to hotový peklo.“

„Je to horší než peklo.“

„Je to skutečné peklo na zemi.“

Neexistovala pro to slova. V žádném jazyce se to nedalo vyjádřit. Meg několik let lehávala v noci v posteli, nespala a představovala si, jak to bude vypadat; měla zprávy z druhé ruky od sociálních pracovníků a z úřadu: „Tohle je nejspíš nejextrémnější případ chorobného shromažďování, který jsme tu měli. Její život je prakticky denně v ohrožení.“ A matka to v telefonu bagatelizovala: „Dělají z komára velblouda. Takový povyk kvůli pár věcem. Jsem přece sama. Můžu si žít, jak chci.“

Meg se jí snažila domluvit: „Zabije tě to. Něco na tebe spadne. Budou muset strhnout dům, aby našli tvoje tělo.“

Lorelei se jen zasmála a řekla: „To mi nevadí.“ Ale žádná představa nemohla Meg připravit na tohle místo, na ten živočišný puch a atmosféru gotického hororu.

Nízká chodba předmětů je dovedla do Loreleiny ložnice. Meg si živě pamatovala, kdy tu byla naposledy: před šesti lety. Poslední Velikonoce, na které přijela. Dorazila s Molly a chlapci a dům už byl napůl v takovém stavu jako teď. Matka seděla uprostřed místnosti, trůnila mezi těmi hromadami haraburdí jako pavouk v síti, lakovala si nehty na nohou modrofialovým lakem a usmívala se na Meg, jako by všechno bylo tak, jak má být.

Z té vzpomínky se jí najednou udělal knedlík v krku.

Vzpomněla si, jak ji rozzlobilo, když viděla matku pohřbenou po její elegantní krk v tom bordelu, který ničil ten krásný dům a kvůli kterému měli sousedi další důvod rozčilovat se a pěnit. Byla tak naštvaná, že matku skoro nenáviděla.

Ale teď, když se protáhla do místnosti, spatřila křeslo, v němž matka sedávala – naducanou kytičkovanou věc obloženou lacinými polštářky a doprovázenou dvěma stolky zavalenými lahvičkami s laky na nehty, knížkami, rýžovými chlebíčky a velkými sluchátky, které si máma brala, když poslouchala rádio – a místo špíny a nepořádku viděla jen ten prázdný prostor uprostřed toho všeho.

Molly nejistě došla po kamenité cestě rozházených předmětů k matce – její kroky křupaly po prázdných obalech, odhozeném oblečení, starých novinách – a připojila se k ní ve středu pokoje. „Pamatuju si, jak tu seděla, když jsme za ní tenkrát přijeli,“ řekla napjatě. „Přímo tady. Bála jsem se jí.“

Meg se na ni otočila. „Bála ses jí? Vážně?“

„Jo. Vypadala tak bizarně, byla tak hubená, vychrtlá a měla takový divoký oči. Nikdy jsem nikoho takovýho neviděla.“

„Chudák máma,“ vzdychla Meg. „Nepamatuješ si tu horkou čokoládu?“

Molly se na ni nechápavě podívala.

„Udělala vám všem horkou čokoládu. Večer před spaním. Hrozně se vám to líbilo. Nepamatuješ si to?“

Molly pokrčila rameny. „Vůbec. Pamatuju si jenom ji,“ ukázala na křeslo. „Tady.“

Meg zaplavil smutek.

„Já to pořád nechápu,“ řekla Molly. „Ty seš taková, jako, normální. Jsi nejnormálnější člověk, jakýho znám. A jsi posedlá čistotou a tak. Jak můžeš pocházet odsud?“

Meg zavrtěla hlavou. „Vždycky to tu nevypadalo takhle. Kdysi to tu vlastně bylo relativně normální.“

„Ale tvoje máma? Babička? Ta byla taky normální?“

Meg se smutně usmála. „No, to je dobrá otázka. A myslím, že co se mámy týče, to byla vždycky jen otázka míry.“

Udělala ještě dva kroky ke křeslu a dotkla se ho, jen zlehka a špičkami prstů. A pak, než jí její úzkostlivě čistotné já stihlo říct, že z toho chytí blechy, že se ten smrad nikdy nevypere, že je to špinavé jako prase a plné mikrobů, posadila se přímo do něj, do matčina křesla. Opřela se hlavou o zašedlý potah, podívala se na Molly a usmála se. „Hodně jemné míry.“

2

Pátek 5. listopadu 2010

Ahoj Jime!

Jsem ráda, že jsem tě nevyděsila, a děkuji ti za odpověď. Moc ráda jsem o tobě zjistila něco víc a samozřejmě už chápu, proč ses narodil jako James. Vypadáš spíš jako James než jako Jim, ale souhlasím, že Jim je „přívětivější“ jméno, zvlášť tam u vás v Gatesheadu. Asi nechceš moc vyčnívat! Máš hezký přízvuk? Já moc přízvuk nemám. Dalo by se říct, že jsem nóbl! Vyrostla jsem kousek od Oxfordu, chodila jsem do místní dívčí školy, máma i táta psali, táta o medicíně a máma o zahrádkářství. Všechno u nás bylo takové ošuntělé a levicově střednětřídní, nikdo se nedíval do zrcadla, nikdo neluxoval. Ale uprostřed toho byl hluboký smutek. Nejspíš kvůli malé Atheně. A dalším věcem, které se staly. Nechce se mi o tom moc mluvit. Takže i když to mělo být šťastné dětství, ve skutečnosti nebylo. A oba rodiče umřeli mladí, krátce po sobě. Bylo mi dvacet, když umřel otec, dvacet tři, když odešla máma, a zůstala spousta věcí, o kterých se u nás nikdy nemluvilo. Přála bych si, aby se o nich mluvilo. Ale víš, jaké to je, když jsi mladý, myslíš si, že máš ještě spoustu času. Řekla bych, že jsem byla trochu zvláštní dítě, asi jako jsi říkal, že jsi byl i ty. Byla jsem hodně introvertní a měla jsem barvitý vnitřní život. Pořád jsem něco sbírala, byla jsem posedlá, a ještě před pubertou jsem se v noci počurávala. V něčem jsem byla skoro jako zvířátko. Docela divoká, ale příšerně plachá. Pořád mě tahali k nějakým psychologům, ale žádný se ve mně nevyznal. V osmnácti jsem odešla z domu, šla jsem na univerzitu a úplně jsem se změnila, rozkvetla jsem do něčeho úplně jiného. Jako by dětství vůbec nebylo, jako bych svlékla kůži. Takže takhle to se mnou je, taková jsem. Aspoň moje dřívější já. A to divné, nepříjemné dětství bylo asi svým způsobem důvod, proč jsem se zařekla, že moje děti budou mít to nejkrásnější dětství na světě.

Teprve se ovšem uvidí, jestli si řeknou, že jsem uspěla.

Pověz mi něco o svém synovi. Žije s tebou? Kolik mu je? Jak se jmenuje? Jsem ráda, že máš dítě. Je to další téma na psaní.

Jé, BUMBUMBUM! Už tady začínají ohňostroje. Doufám, že se někde díváš a jsi u toho v teple a je ti fajn. Já budu muset jen poslouchat tady z křesla. Nějak se mi nechce ven a postávat tam v té zimě s cizími lidmi!

Přeju ti to nejlepší, Jime, a dávej na sebe pozor.

Lorelei

Duben 1987

Bethan narostla prsa. Velká prsa. Prakticky náhle, zničehonic. Jednu chvíli byla malá a kostnatá a nosila nevyztuženou holčičí podprsenku, a najednou musela s mámou do obchodu pro velikost 70C. Megan to vyděsilo (její mladší sestřička!) a zároveň rozžárlilo (její mladší sestřička!), ale ze všeho nejvíc ji to fascinovalo, protože Bethan teď měla jediná v rodině pořádná prsa.

„Ukaž mi ji,“ otravovala, sotva se Lorelei a Beth toho suchého dubnového odpoledne v půlce velikonočních svátků vrátily domů.

Beth se tvářila rozpačitě, když jí Meg vytrhla tašku. „Týjo,“ vzdychla a hladila krémovou krajkovou podprsenku s pevnými kosticemi a nezvykle prostornými košíčky. „Krásná,“ řekla a snažila se, aby to neznělo moc závistivě. „Koupily jste ještě něco?“

„Ne,“ odsekla Beth, popadla podprsenku a vrazila ji zpátky do tašky, než ji uvidí některý z bratrů.

„Ale já ano!“ řekla Lorelei, vysoké lícní kosti měla zrůžovělé a v zelených očích se jí blýskalo cosi chemického a intenzivního. „Podívej! Ve městě otevřeli nový obchod. Jak že se jmenuje, Beth?“

Beth obrátila oči v sloup a řekla: „Vše za libru.“

„Jo! Vše za libru! Všechno je tam opravdu za jednu libru. Umíš si to představit? Koukej!“

Vysypala na stůl tašku praskající ve švech a pohledem přejížděla kořist s téměř hmatatelnou nenasytností a radostí.

„Dívej!“ řekla. „Ramínka. Deset za libru. Že jsou krásná? Líbily se mi ty barvy, zvlášť tohle modré. A drátěnky na nádobí, půl kila za dvacet…“

Meg také zírala na věci na stole a zeptala se: „Proč jsi koupila tři balení?“

Matčin úsměv na zlomek sekundy ztuhl, ale pak se zasmála a řekla: „Vždycky je dobré mít do zásoby.“

„No jasně,“ řekla Meg, „už se těším, jak se budeme mít, až budeme žít v postapokalyptické pustině a budeme jediná rodina ve vsi, která vlastní drátěnky na nádobí.“

Meg si všimla, jak Bethin výraz zvážněl a postřehla i nenápadné, skoro neviditelné zavrtění hlavou. Hlasitě zamlaskala a řekla: „Šedesát drátěnek, Beth. Máme šedesát drátěnek.“ Beth se omluvně usmála a Lorelei tam stála se svěšenými rameny a světlo v jejích očích pohaslo. „Proč musíš vždycky všechno zkazit, Meggy? Proč?“ Oči se jí zalily slzami, spěšně nacpala poklady zpátky do tašky a odešla z místnosti.

„Co je?“ štěkla Meg, když se na ni Beth vyčítavě podívala.

„No tak, proč jsi na ni tak protivná?“

„Copak to nechápeš?“ zasyčela Meg. „To kvůli vám, kvůli všem v týhle debilní rodině, je taková. Podporujete ji v tom!“

„Záleží na tom snad?“ namítla Beth. „Proč ti vadí, že máme moc drátěnek? Není to jedno, když z toho má radost? Proč s tím máš pořád problém?“

„Protože,“ začala Meg a vztek se v její mysli postupně dělil na zvládnutelné kousky teorie, „protože si myslím, že je nemocná.“

Beth se zasmála a vzápětí dramaticky přestala. „Nemocná?“

„Jo,“ odpověděla Meg. „Duševně. Nemocná na hlavu.“

„Nebuď trapná.“

„Nejsem trapná. Myslím to vážně. Tohle všechno – to sbírání a posedlost barvama a utěrkama a… a duhama.“

Beth pokrčila rameny.

„Vem si taky, jaká byla jako dítě. Sbírala vlasy. Všichni dělají, že je to normální. Není to normální. Je to šílený.“

„O čem si to tady šuškáte?“ zeptal se Rory, který prošel kolem chodbou. Dlouhé blonďaté vlasy mu padaly do očí a dlouhé hubené nohy, stejné jako tátovy, měl schované v pytlovitých džínách. Nejhezčí kluk ve třídě, pochopitelně. Ne že by ho zajímalo, co si o něm myslí holky ve třídě. Bylo mu teprve dvanáct.

„Nic,“ odsekla Meg.

„Mluvíte o těch drátěnkách, co?“

Meg mlčela. Beth řekla: „Ani nezačínej.“

„Já nezačínám,“ odpověděl Rory nenuceně. „Podle mě je to super. Drátěnek není nikdy dost.“

„Kde je Rhys?“ zeptala se Beth, aby nenápadně změnila téma.

„Venku,“ řekl Rory. „Čumí.“

Všichni tři se zasmáli předvídatelnosti té odpovědi. Megan se dívala z Beth na Roryho, na své sourozence, kteří byli přes veškeré rozdíly jejími spřízněnými dušemi. A pak pomyslela na Rhyse: drobného, neznámého, nepochopitelného Rhyse, jak leží sám na zahradě a zírá do modré prázdnoty. Na okamžik ji napadlo, že by za ním měla jít a zeptat se ho, na co myslí. Ale pak zazvonil v chodbě telefon a na druhé straně byl Andrew Smart a ptal se, jestli s ním v sobotu večer půjde na koncert, takže myšlenka se vytratila stejně rychle, jako přišla.

Velikonoční pondělí bylo od rána teplé a zlaté. Meginy oči se proti oslepující záři ranního slunce ani nechtěly otevřít. Radiobudík jí prozradil, že je teprve 8:29. Přestala se snažit otevřít oči a nechala je zavřené. Zatímco čekala, než se vrátí spánek, v hlavě přebírala příjemné události minulého večera: zahvízdání pneumatik na asfaltu, když Andrew Smart a jeho kamarád Nick přistáli před domem, aby ji vyzvedli, kovový pach vodky z placatky, která mezi nimi kolovala, slunce zapadající za vysokými stromy a krajina uhánějící kolem jako šmouha v měděných odstínech; Andrewovy prsty, které ji nepřítomně šimraly na zátylku, úžasný dospělý pocit, že o nic nejde, radost z úniku z domu a z vesnice, bzučící fronta provokativně ovinutá kolem podniku, pach zaschlého piva, dotyk cizích propocených triček na holém těle, Andrewova ruka na jejích ramenou, hudba, vření v kotli a potom zase chladný vzduch na kůži, když jeli domů, příliš rychle po klikatých silničkách mezi špičatými stíny stromů vrhanými předními reflektory na cestu, a nakonec rychlá pusa na rty před domem. Nic víc – nebylo to rande, nic takového. Nick je blahosklonně pozoroval ze zadního sedadla a řekl: „To je roztomilý.“ Andrew po něm hodil zmačkaný papírový sáček a Meg vyklouzla z auta a ztratila se ve tmě spícího domu, lehoučká jako vzduch, nasáklá pachem cizích cigaret a s úsměvem na tváři.

Nadskočila, když ho tam našla sedět.

„Rhysi! Hergot, vyděsil jsi mě k smrti. Proč ještě nespíš?“

Seděl v pyžamu u kuchyňského stolu a světlé vlasy mu zplihle visely kolem obličeje. Ruce měl roztažené před sebou na stole a koupal se v modravém světle měsíce, dopadajícím sem oknem. Pokrčil rameny. „Nemohl jsem spát.“

Meg se zamračila. „Nemohl by sis třeba číst nějakou knížku?“

Rhys zase pokrčil rameny a sevřel otevřené dlaně v pěsti.

„Hele,“ řekla Meg, „já jsem moc nabuzená, než abych šla spát, tak se se mnou pojď dívat na bednu.“ V obýváku byla tma, jen v krbu ještě žhnuly uhlíky. Kolem byly rozházené pozůstatky večera rodičů: dvě prázdné skleničky od vína, sklenice oliv, noviny, pantofle a kuchařka otevřená na stránce s receptem na kuře marsala. Na pohovce se ještě rýsovaly důlky po rodičích a psovi. Polštářky nikdo nenaklepal, nepořádek nikdo neuklidil, jako by se odsud spíš vypařili, než normálně šli do postele.

V televizi končil nějaký staromódní americký film se ženami s vlasy naondulovanými do stran, s muži v absurdně širokých zvonáčích a drnkavou hudbou. Megan přinesla pomerančový džus a dvě sklenice.

„Meggy!“ Někde seshora se ozval tátův ospalý hlas. „To jsi ty?“

„Jo.“

„Jen kontroluju. Dobrou noc.“

„Tobě taky, tati.“

Meg a Rhys se podívali jeden na druhého a usmáli se. „Jak dlouho jsi tam seděl?“

Rhys opět pokrčil rameny. „Nevím.“

„Děláš to často?“

„Ani ne.“

„O čem jsi přemýšlel?“

„Ale, o ničem.“

Američanka v televizi křičela na Američana, který měl brýle pilotky a zlatý řetěz na krku. Stáli pod palmou.

Většinou by to Meg v tomhle bodě vzdala, ale teď byla uvolněná vodkou a hudbou a prvními drobnými náznaky zamilovanosti, a tak se posunula blíž k bratrovi, zamyšleně se na něj podívala a zeptala se: „Jsi šťastnej, Rhysi?“

Věnoval jí kradmý pohled. „Jasně že jsem.“

„Ve škole všechno v pohodě?“

„Jo, dobrý.“

Meg chvíli mlčela a pak pokračovala: „Víš, mně prostě přijde, že Rory už má tolik kamarádů, ale ty…“

„Život není jen o kamarádech,“ odsekl Rhys.

Megan přikývla. „Jasně,“ přisvědčila, „ale máš ve škole někoho, kohokoli, s kým bys třeba chodil na oběd a tak?“

„Jo,“ odpověděl Rhys. „Spoustu lidí.“

„Jsou na tebe všichni hodní?“

Rhys se prudce otočil a probodl ji černým pohledem. „Hele, budem prostě koukat na ten film, jo?“

„Já se nechci koukat na film. Chci si s tebou popovídat. Nikdy si nepovídáme.“

„Mluvení se přeceňuje.“

„Jak to můžeš říct?“

Odvrátil se od ní a poposedl si.

Megan se na něj chvíli dívala, na jeho jemné rysy, šlachovité paže vykukující z pytlovitého šedého trička, hranatá kolena prodírající se látkou nemódních džín. Vypadal rozzlobeně a smutně.

Megan vzdychla, a když film po pěti minutách skončil, jemně pohladila Rhyse po hlavě a odešla nahoru do postele, aniž by mu popřála dobrou noc.

Když konečně vstala, dvě hodiny poté, co se poprvé probudila, našla matku v kuchyni v pyžamu s růžičkami a s dlouhými vlasy smotanými do drdolu.

„Super,“ rozzářila se, „tak už jsi vzhůru! Za půl hodiny přijdou děti od Boba a Jenny na vajíčka. Budu potřebovat pomoct.“

„Koncert byl bezva, díky za zeptání,“ odpověděla Meg. „Andrew Smart mě políbil na rty a domluvili jsme se, že ve čtvrtek půjdeme ven.“

Matka na ni překvapeně zamrkala. „Aha,“ řekla nepřítomně, „fajn! To je fajn?“

„Jasně že je to fajn. Ne že bych od tebe čekala nějaký zájem, když musíme naplánovat něco tak životně důležitýho, jako je hledání vajíček.“

„Ale Meggy.“ Matka si založila ruce na hrudi a našpulila rty. „Nikdo neříká, že je to životně důležité, ale to jsme prostě my! Birdovi. Takhle to děláme. Každou velikonoční neděli, ať prší, nebo svítí slunce. Je to tradice.“

„Jo, mami, ale tvým nejmladším dětem je už dvanáct. Je to tradice, která musí skončit.“

„Nesmysl.“

„Bob a Jenny mají přece vlastní zahradu. Proč si nemůžou udělat vlastní hledání vajíček? Pro svoje vlastní děti?“

V matčiných očích se zaleskly slzy. „Protože my máme na zahradě lepší skrýšky,“ řekla. „Vedle je můžou dávat jen na trávník… mají to tam úplně placaté…“

Megan moudře přikývla. „To jo. Úplně placaté. Chudáčkové.“

Matka ignorovala její sarkasmus a zase se rozveselila. „Takže, musím jít nahoru a obléknout se. Mohla bys zatím otevřít sáčky?“

Megan vzdychla. „Jo. Jasně.“

„Dobře.“ Lorelei se zářivě usmála. „Děkuju ti, holčičko.“

Bob, Jenny a jejich tři děti dorazili chvíli po jedenácté. Rory a Rhys souhlasili, že se přidají k mrňousům, a o půl dvanácté už byla všechna vajíčka nalezena. Lorelei vypadala nadmíru spokojeně, i když se jejím výrazem, jak si Megan všimla, mihla i špetka paniky, když děti podaly vajíčka mámě, aby jim je schovala na „po obědě“.

„Nezapomeňte schovat pozlátka,“ zatrylkovala. „Takové krásné barvy!“

Megan zamlaskala a tiše zamumlala o matce něco nehezkého, co matka naštěstí neslyšela.

„To je škoda, že nemůžete zůstat na oběd,“ litovala Lorelei za půl hodiny, když se sousedé loučili.

„To víš, přijela Bobova matka z Irska, takže máme velkou rodinnou sešlost.“

Pandora byla s Laurencem na Bahamách a Lorna s přáteli v Devonu. Poprvé v historii byli Birdovi na Velikonoce sami.

„Tak,“ řekl Colin, když po obědě složil příbory na talíř a zmačkal papírový ubrousek. „Mám nápad. Trochu bláznivý. Ale poslouchejte – co kdybychom příští Velikonoce, který by klidně mohly být poslední Velikonoce, kdy budeme ještě všichni doma, jeli někam pryč? Neměli jsme rodinnou dovolenou, co se narodili kluci. Dneska se dají sehnat hodně levné nabídky. Vždycky jsem se chtěl podívat třeba do Řecka.“

Megan cítila, jak se Lorelein výraz změnil, aniž by se na ni musela podívat. Jako by místností proplula ledová kra, tichá a hrozivá.

Nejdřív se zasmála, jak Megan předpokládala, hrozivě dívčím smíchem. A potom řekla: „To je ale hloupý nápad, Coline. Jak bychom si se čtyřmi dětmi mohli dovolit dovolenou?“

„No,“ řekl Colin a začal poněkud nervózně sbírat špinavé talíře. „Napadlo mě, že když už jsou holky starší, nepotřebujeme to velké auto. Vezmi si, kdy nás naposledy všech šest někam jelo? Takže bychom ho mohli prodat…“

„Ale prosím tě,“ odfrkla si Lorelei. „Kdo by si asi koupil naše špinavý, odporný, starý auto?“

„Mohl bych ho prodat Millerovým,“ pokračoval otec trpělivě. „Každou chvíli se jim má narodit čtvrté dítě. Nabídli mi za něj patnáct stovek.“

„Ha!“ vyhrkla Lorelei. „Ti Millerovi mají víc peněz než rozumu.“

„A potom, kdybychom měli jen jedno auto, už bychom nepotřebovali dvojgaráž. Mluvil jsem s Bobem a ten povídal, že by od nás druhou půlku garáže za pět tisíc koupil…“

Megan sledovala, jak se ten téměř komicky marný rozhovor rozvíjí, a skoro třicet sekund se nenadechovala.

„Pět tisíc! Ha! To je absurdní.“

„Možná, ale on si chce dům vzadu přistavět a používat garáž jako dílnu, takže jim to za ty peníze stojí.“

„Ale co naše věci? Máme tam přece uskladněnou spoustu věcí.“

„To je pravda. Třeba několik děravých nafukovacích bazénů, miláčku. Dávno jsme to měli vyklidit.“

Protože Lorelei nemohla namítnout nic logického, jen zamávala hubenýma rukama kolem sebe a řekla: „To jsou samé hlouposti. A výhodná nabídka na Řecko, to zní dost příšerně.“

Colin se mírně usmál a podíval se na své čtyři děti. „Co na to říkáte? Velikonoce na sluníčku? K obědu kalamáry s hranolkami? Bazény se skluzavkami? Hotelová diskotéka?“ Poslední lákadlo bylo namířeno hlavně na Megan a Bethan.

Lorelei se zase zasmála tím vysokým holčičím smíchem. „Ha! Vypadá to, že si to tady někdo už nastudoval.“

„Jen jsem četl nějaké brožurky,“ řekl Colin. „Dostal jsem je od cestovek na hlavní. Chcete se podívat?“ Usmál se a pohlédl postupně na všechny děti.

„Coline, prosím tě,“ řekla Lorelei a posbírala talíře ze své strany stolu. „To je vážně ten nejhloupější nápad, jaký jsem kdy slyšela. A i kdybychom si to mohli dovolit – a kdo ví, jestli si to Millerovi a Bob nerozmyslí a nenechají nás tady s pořádně vysokým dluhem u nějaké šupácké cestovky –, jestli to mají být naše poslední společné Velikonoce, měly by být tady! U Birdových. Nemám pravdu, děti?“

U stolu se rozhostilo strašné ticho. Rory se díval do klína, Bethan si obírala nehty a Rhys civěl do stropu. Megan soustředěně hleděla z okna na straku, která poskakovala venku na stromě, a snažila se nepřičítat její přítomnosti právě v tuto chvíli příliš vysoký symbolický význam.

Potom se jako prvorozená chopila iniciativy. „Já bych ráda na dovolenou. Přece jen vím, že sem se můžu kdykoli vrátit, ale jakmile odejdu z domu, kdo ví, jestli někdy budeme mít možnost vyjet společně na dovolenou?“ Pokrčila rameny a odmlčela se.

Chviličku bylo ticho, během kterého Colin povzbudivě přikyvoval a Lorelei popuzeně zvedala obočí.

„Co ty?“ zeptal se otec Beth.

Ta se omluvně usmála a řekla: „Já chci dělat to, co dělají všichni ostatní.“

„Rory?“

„V pohodě,“ řekl Rory. „Jo. Super.“ Potom poněkud zrozpačitěl ze své zrady a otočil se.

„Rhysi?“

Rhys zrudl a pokrčil rameny. „Mně je to fuk,“ zašeptal tiše.

„Tak vidíš,“ řekla Lorelei triumfálně a držela před sebou hromádku špinavých talířů. „Vypadá to, že nikdo nemá zvláštní zájem. Jsem si jistá, že dokážeme ty peníze utratit účelněji. Meggy půjde přece příští září na vysokou. To bude dost drahé.“

Colin se zamračil a řekl: „Víš, že se moje matka nabídla, že nám s tím pomůže, takže to není problém, miláčku.“

„Hm,“ řekla Lorelei a odložila talíře s ohlušujícím rámusem do dřezu, „stejně nevidím důvod, proč utrácet tolik peněz za dovolenou, která nikoho skutečně nezajímá.“

Meg se dívala na siluetu matčiny postavy, ztuhlou a příliš hubenou. Pod žabičkovanou modrobílou tunikou se jí ostře rýsovaly lopatky a Meg potlačila chuť jít ke dřezu a pořádně matku praštit přes hlavu příborem. Místo toho se nadechla a řekla: „Jestli se nepletu, tak jsem říkala, že bych ráda jela, mami?“

„Já taky,“ dodal Rory.

Lorelei svěsila ramena a vzdychla, a potom velmi pomalu a teatrálně odešla z kuchyně a tiše u toho vzlykala.

Téhož roku 25. července, když byla Lorelei nakupovat, Megan divoce líbala Andrewa Smarta kdesi daleko na dece na louce a dvojčata a Bethan byli v domě sami, vloupali se dovnitř dva šestnáctiletí kluci v kapucích a po zběžné obhlídce ukradli videopřehrávač, dvě televize, hodinky, nějaké šperky a jehněčí kýtu a kus hovězího z pultového mrazáku v komoře. Zvládli to, aniž by vyrušili některé z dětí, a teprve když za nimi práskly kuchyňské dveře, vykoukl Rhys přes parapet okna do ulice a spatřil je, jak naskakují do matně černého Fordu Escort a ujíždějí vesnicí pryč za hlasitého výskání a hulákání z oken, jako by si mysleli, že jsou někde v Harlemu.

Rhysovi ta epizoda připadala naprosto vzrušující. Zavolal policii ještě předtím, než něco řekl ostatním, aby je náhodou nechtěli zavolat oni. Několik dní z toho pak ještě žil tak intenzivně, že to ostatní začalo nudit. Ale Lorelei nevnímala neškodnou dramatičnost události. Viděla v tom, jak sama melodramaticky prohlásila, „zneuctění srovnatelné se znásilněním“. Zoufale bloudila po domě, nakukovala do koutů a všeho se dotýkala. Stačil zvuk kroků na chodníku za oknem, zasvištění rychle projíždějícího auta nebo zabublání pomalu projíždějícího auta, zapraskání větvičky pod tlapkami veverky nebo zašustění listů ve větru, a Lorelei zalapala po dechu, utíkala k nejbližšímu oknu a nervózně se objímala pažemi.

„Byly to jen děcka,“ uklidňovala ji Megan. „Dva uhrovatí blbečci.“

Ale Lorelei nebylo možné ukonejšit.

„Víte co, klidně si příští rok jeďte do Řecka,“ říkala povýšenecky, „ale já zůstanu tady a budu chránit náš domov.“

Takže samozřejmě do Řecka nikdo nejel.

Duben 2011

Meg zazvonil telefon. Zvedla ho z područky Loreleina křesla a čekala, že to bude Bill a oznámí jí, že už s kluky přijeli a všechno jde podle plánu. Ale bylo to neznámé číslo. Chvíli se na něj dívala.

„Kdo je to?“ zeptala se Molly a nervózně si okusovala nehet.

„Nestrkej si prsty do pusy,“ zasyčela Meg. „Vážně, netušíš, na co jsi sahala.“

Molly vytáhla prst z pusy a nepřítomně si ho otřela o džínové šortky.

„Kdo je to?“ zeptala se znovu.

Meg hovor odmítla. „Neznámé číslo,“ řekla. „Nevím, jestli mám teď chuť bavit se s normálními lidmi. Možná mi nechají zprávu v hlasovce.“

„Vypadáš v tom křesle divně,“ řekla Molly.

„Taky se tu divně cítím.“

„Můžu si to zkusit?“

„Samozřejmě.“ Meg vstala a uhnula do rohu, aby se Molly mohla posadit.

Molly se opatrně opřela hlavou o záda křesla a položila drobné ruce na područky. Podívala se na mámu: „Takže tady jako trávila celý dny? Na jednom místě. V křesle.“

„Víceméně. Podle té paní ze sociálky šla několikrát týdně ven, něco pojedla, popovídala si se sousedy, zašla do charitního obchodu, koupila si nějaké noviny. Někdy si šla zaplavat do městského bazénu, nejspíš hlavně proto, aby se mohla vysprchovat. A každý víkend nasedla do auta a jela do supermarketu, aby nakoupila nějaké drobnosti.“ Tiše otráveně zasténala. Nakoupila nějaké drobnosti. Ta příšerná, nepochopitelná ženská. „A pak se vrátila domů, prodrala se pár metry úplně temných chodeb a vylezla tady nahoře jako krysa z kanálu.“

„Fuj, nemluv o krysách.“

„Bůh ví, co dělala potom.“ Meg se rozhlédla kolem sebe po nějakých důkazech. Spatřila matčin notebook; byl malý a designový, musel stát spoustu peněz. Netušila, kde se tu vzal. Věděla, že matka, ačkoli milovala nakupování i internet, si nikdy nezvykla nakupovat na internetu, nejspíš proto, že by jí trvalo příliš dlouho, než by se dostala ke dveřím, aby si převzala balík. Takže ten notebook musela koupit v obchodě. Meg si nedokázala představit svou matku, jak v obchodě kupuje notebook. Ale přesto tam ležel, pokrytý tenkou vrstvou prachu, protože se ho čtyři dny od Loreleiny smrti nikdo nedotkl. Povídalo se, že prý měla internetového přítele. Muže z Gatesheadu, který se jmenoval Jim a kterého nikdy ve skutečnosti neviděla, ačkoli do něj byla, jak sama prohlašovala, šíleně zamilovaná. Podle toho, co Meg vyvodila z matčina zjevně hodně zkresleného vyprávění, měl Jim možná také nějaké problémy. Napadlo ji, jestli Jim ví, že Lorelei zemřela. A pak jí došlo: jistěže neví. Nejspíš si myslí, že mu dala košem. Dostal kopačky od Lorelei z Cotswolds. A nenapsala mu ani „sbohem, tvá Máňa“.

Chudák Jim.

Telefon znovu zazvonil. Pořád to neznámé číslo. Tentokrát to vzala.

„Haló?“

„Meg?“

Meg ze známého hlasu v telefonu malinko naskočila husí kůže. „Ano, u telefonu.“

„To jsem já. Beth.“

Meg vydechla a pak ještě jednou.

„Haló?“

Meg zavěsila.

Březen 1991

Megan a Beth seděly vedle sebe v suterénní betonové místnosti poblíž Shaftesbury Avenue. Byl to bar, kterému se říkalo U Freuda; někdo Megan řekl, že je to momentálně nejmódnější podnik, a rozhodně se nepodobal ničemu, kde doposud byla. Industriální, to byl ten správný výraz. Neomítnuté stěny, tepaný měděný bar, kubistické židle, menu napsané křídou na černé tabuli, všechno velmi tmavé a velmi nepříjemné.

Sotva se dokázala soustředit na sestru, která seděla shrbená vedle ní a cucala limonádu černým brčkem, protože měla neustále silný pocit, že se za jejími zády stane něco strašně vzrušujícího. Ale nic se samozřejmě nedělo. Všichni ostatní byli stejní jako ona: bylo jim něco přes dvacet, byli tu noví, pracovali v kanceláři, nic moc nevydělávali a hledali lásku a očekávali, že všechno bude mnohem zábavnější, než to ve skutečnosti bylo.

Megan byla pyšná, že tu sedí s Beth. Její mladší sestra byla o pět centimetrů vyšší než ona a také, podle Megina názoru, dvakrát tak krásnější. Ne že by Meg byla ošklivá, to ani náhodou. Ale Bethan měla dlouhou hřívu lesklých černých vlasů, rty k zulíbání, růžové tváře a nohy, které mluvily svou vlastní řečí. A prsa. Bethan byla ta s prsama. Někdo kdysi Megan řekl, že sestry se vždycky cítí krásnější, když jsou spolu, a Megan zjistila, že je to pravda. Bez Beth si připadala přijatelná, s ní výjimečná.

Beth byla oblečená v černém. Černé džíny, černý angorský kardigan s vyhrnutými rukávy. Černé krajkové tílko. Černá stuha v černých vlasech.

„Pamatuješ si tu puntíkovanou pláštěnku?“ zeptala se Megan a vrátila se tak na místo, na které se vracely vždycky: do společného dětství.

„Tu růžovou? Jak bych na ni mohla zapomenout! To pro mě byla doslova nejdůležitější věc na světě. Víš, že ji pořád ještě má?“

Meg zasténala: „Jasně. Myslím, že by se to dalo říct o kterémkoli kusu oblečení.“

„Takže,“ naléhala sestra a zatvářila se vážně, „přijedeš?“

Meg znovu zasténala. Velikonoční víkend. Řekla matce, že se ještě ozve, protože si není jistá, jaké bude mít plány, a matka se snažila tvářit, jako by jí to bylo jedno – i když by to byly první Velikonoce, které Megan nestráví doma, a to bylo něco tak traumatického, že na to Lorelei odmítala byť jen pomyslet. „Já nevím,“ řekla. „Je to daleko.“

„To je,“ přisvědčila Beth, „ale přijeď, prosím tě. Jestli nepřijedeš, bude to stát za hovno.“

„Ne, nebude,“ odsekla Meg. „Bude to úplně stejné jako vždycky, akorát bude u stolu o jednoho člověka míň.“

„Přesně tak. Jenže ty jsi v naší rodině jediná normální.“

„A co táta?“

„No, ten celkem taky, ale myslím, že ho dvacet pět let života s mámou konečně taky dostalo. Poslední dobou není ve svý kůži.“

„Jak to?“

„Nevím. Jako by se na nic nesoustředil. A zhubl. Je opravdu hodně hubený.“

Megan si vybavila celých sto osmdesát pět centimetrů svého otce, jeho zplihlé vlasy, rošťácký výraz a téměř absurdní trpělivost, kterou měl se svou nervózní, nevyzrálou ženou. Nemohl si dovolit být rozrušený a hubený. Musel být spolehlivý, rozumný a plně soustředěný, jinak by se všechno kolem něj prostě rozpadlo.

„Jak se mají dvojčata?“

„Hmm.“

„Hmm?“

„Jsou v pohodě. Ale Rory si našel takové pofiderní kamarády.“

„Měl snad někdy jiné?“

„Asi ne, ale tihle jsou ještě pofidernější než ti minulí.“

„Drogy?“

Beth pokrčila rameny. „Nejspíš jo.“

„Ježíšmarjá.“ Megan si vjela prsty do hnědých kudrn. „A co Rhys?“

„Rhys je prostě Rhys. Žádní divní kamarádi. Vůbec žádní kamarádi, jestli mi něco neuniklo. Sedí doma v pokoji a poslouchá grunge, hodně nahlas a až do noci.“

„Ten kluk málo spí.“

„Já vím, a škodí mu to ve škole. Víš, že Rory si na půl hodinky sedne nad knihu a má hotovo, ale Rhys se potřebuje soustředit, a protože skoro nespí, takže… Táta si myslí, že proletí u zkoušek. A taky je takový, víš co, divný.“

„Myslíš divnější než obvykle?“

„No, trošku. Tuhle ho dotáhli do ředitelny, protože se poflakoval u holčičích šaten.“

„Ne!“

„Jo. Bylo to hrozný. Zjistili jsme to jen díky tomu, že se táta zná s učitelem zeměpisu, a rozkřiklo se to po celý škole. Nemohli mu dokázat, že tam opravdu byl, takže ho nakonec nepotrestali, ale všechny holky ho teď nenávidí a říkají mu, že je šmejd a úchyl.“ Lehce se otřásla. „Je to děsný,“ dodala tiše.

„Kristepane,“ řekla Meg. „Co na to máma?“

„No, ta se samozřejmě postavila na jeho stranu, brání ho, protože je přece její malý chlapeček a tak dále. A říká, že neexistuje žádný důkaz, jen slovo jedné holky proti jeho. Ale abych byla upřímná,“ odmlčela se a ztišila hlas, „vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to byla pravda. Je to fakt nejdivnější kluk, jakýho znám.“

„Odejdi z domu a pojď ke mně,“ řekla Megan, protože najednou dostala strach o svou dobrosrdečnou sestru, která od narození nestrávila jedinou noc mimo domov a která doma kolem ostatních chodila po špičkách, jako by to byly hlavní postavy a ona jen podřadný kompars. „Pojď do Londýna. Myslím to vážně. U mě je místo ještě pro jednu postel a o náklady bychom se podělily. Poptala bych se ti u nás po práci, pořád jsou nějaká volná místa.“

Beth se usmála. „Jo,“ řekla, „jasně.“

„Co se ti nezdá?“

„Umíš si představit, jak bych to mámě řekla?“

„Proč ne?“

„Protože…“ Sestra se zatvářila nervózně. „Já nevím,“ dodala a usmála se. „Možná bych mohla.“

„Jistěže bys mohla! V červnu doděláš školu. Budeš kvalifikovaná sekretářka. Londýn ti bude ležet u nohou.“

Bethin výraz se změnil z nejistého na opatrně nadšený. „Jo,“ řekla, „to by bylo vážně super, viď?“

Megan přikývla. „Super na deset způsobů.“

„A máma by pořád měla kluky…“

„Přestaň se starat o mámu!“

„Já vím, já vím. Máš pravdu. Jen si někdy nemůžu pomoct.“

„Potřebuješ to,“ naléhala Meg. „Musíš od ní vypadnout. Od toho všeho. Jinak tě to celou pohltí. Myslím to vážně. Stane se to. A ani to nebudeš vědět, dokud nebude pozdě.“

Za dva dny se Beth vrátila z Londýna domů. Dům Birdových byl tichý a zaprášený, plný slunečního světla a vzdálených zvuků. Odložila víkendový kufr pod schodištěm a párkrát zavolala. Nikdo se neozval, takže předpokládala, že jsou všichni pryč. Měla pocit, že je pokrytá špínou velkoměsta. Přestože se ráno vysprchovala v Meganině čisťoučkém sprchovém koutě, nedokázala ten pocit setřást. Uvařila si hrnek čaje a odnesla si ho do svého pokoje. Chvíli stála uprostřed a představovala si, že už není tady, ale v sestřině pokoji ve Wood Green, kde jsou vysoké stropy, vyhlídka na ulici plnou obchodů, sdílená kuchyně a spolubydlící z cizích zemí.

Zdálo se jí to nemožné, i když v praktickém slova smyslu to samozřejmě možné bylo. Šla k oknu a podívala se na zarostlou zahradu, na starý zelený hamak na konci a na louky za ním. V hlavě jí kroužily vzpomínky na dny, jež uplynuly, zemřely a už se nikdy nevrátí. Když však obrátila myšlenky k budoucnosti, nic tam nebylo, jen prostor. Vzdychla, posadila se na okenní parapet a zamyslela se nad tím, jak malé má ambice a jak ji to vůbec nežene kupředu. Na sekretářku se zapsala jen proto, že škola byla deset minut od domu a nedalo se na tom nic zkazit. Předpokládala, že jednoho dne skončí jako sekretářka, ale spíš řízením osudu než vlastním rozhodnutím.

Začala se svlékat a s úlevou si sundala nepadnoucí podprsenku, kterou na sobě měla od pátečního rána. Zadívala se na své tělo v poloslepém zrcadle v šatníku. Viděla, jak je krásné, a trochu zbledla, když pomyslela na to, co Meg v baru neřekla. Na bratrovy pohledy. Na pocit, že za dveřmi koupelny někdo je.

Viděla, jak se Rory začíná zajímat o holky, ale u něj to bylo něco jako postupné rozvíjení poupěte: bylo to přirozené, nevyhnutelné, skoro roztomilé a s ní to ani trochu nesouviselo. Ale u Rhyse to bylo jako temný stín, který se rozléval po všem, čeho se dotkl. Včetně jí.

Zabalila se do ručníku, nacpala si vlasy pod koupací čepici a vydala se ke koupelně. U dveří do ložnice rodičů ji zastavil divný zvuk.

„Mami?“

Přidržela si ručník na prsou a jemně strčila do dveří. V posteli rodičů ležel Rhys, saténově povlečenou peřinu měl přitaženou až do podpaží, pravděpodobně byl nahý a civěl přímo na sestru.

„Ježíši,“ řekl překvapeně. „Kdy jsi přijela?“

Držela před sebou dveře jako štít před jeho zvláštním, zlostným pohledem.

„Asi před deseti minutami,“ odpověděla. „Co to vyvádíš?“

Rhys pokrčil rameny. „Spím.“

„Ale proč spíš v posteli u našich?“

„Mají elektrickou dečku.“

Přikývla, ale pak se na něj zašklebila. „Venku je šestnáct stupňů. Na co potřebuješ elektrickou dečku?“

Pokrčil rameny. „Líbí se mi to.“

Beth znovu přikývla. „Proč jsi nahej?“

„Nejsem,“ řekl, zvedl přikrývku a odhalil své bledé tělo ve slipech, které mu byly příliš velké.

Beth se odvrátila a zašklebila se. „Fajn, tak já jdu do sprchy.“

„Jak bylo v Londýně?“ zeptal se, než mohla odejít.

„Bylo to dobrý.“

Přikývl. Znovu odtrhla pohled od jeho těla a řekla. „Takže tak.“

„Jak se má Meg?“

„Dobře. Je v pohodě.“ Chtěla už jít. Nechtěla si povídat s bratrem, který leží v posteli rodičů ve spodkách. Zamkla za sebou dveře do koupelny, opřela se o ně a poslouchala, jak jeho kroky míří chodbou k nim. Před koupelnou zpomalily a zaslechla jeho dech. Pak slyšela, jak se otočil, odešel a vzápětí klaply dveře do jeho pokoje.

Meg nakonec na Velikonoce přijela. Spala na matraci na zemi v Bethině pokoji, protože v jejím pokoji se od minulé návštěvy nakupily další hromady knih a krabic s domácími potřebami nakoupenými po velkých baleních ve velkoobchodu, do kterého se Lorelei nedávno zapsala.

„Vždyť to není tak zlé,“ řekla Lorelei, když nakukovala přes Megino rameno dovnitř. „Máš tu spoustu místa.“

„Není to tak zlé?“ opakovala Meg. „Ježíšmarjá, mami. Proč kupuješ do zásoby…“ sjela pohledem ke krabici poblíž svých nohou, „…repelent proti hmyzu?“

Matka obrátila oči v sloup. „Protože žijeme na venkově,“ pravila nakvašeně, jako by už Megan nepatřila do exkluzivního venkovského klubu. „Hmyzu je tu spousta.“

„Vždyť je to nebezpečné, co kdyby hořelo? Představ si, že by to všechno vybouchlo. Odstřelilo by to střechu. Kristepane!“

„Je to ekonomické, miláčku,“ odpověděla matka monotónně falešným hlasem. „Šetřím tím rodině peníze.“

„Možná ano, ale rodina nebude potřebovat žádné peníze, jestli všichni uhoříme při masivním výbuchu.“

„Hodně jsem jich spotřebovala!“ odsekla matka. „A žádný požár tu nebude.“

„Mami, celý tenhle dům si říká o požár. Je z padesáti procent plný papíru.“

Máma nesouhlasně zamlaskala. „Víš, co je zajímavé? Já si tu žiju naprosto spokojeně, dokud nepřijedeš ty a nezačneš všechno kritizovat.“

„Protože jsem objektivní, mami. Vidím věci, které vy ostatní nevidíte. Vidím, co děláš.“

„A co přesně podle tebe dělám, Megan, kromě toho, že se o všechny starám a pečuju o náš krásný dům, jak nejlépe umím?“

Megan se nenamáhala odpovědět. Bylo by to moc kruté.

Bob a Jenny se minulé léto odstěhovali a ve vedlejším domě teď bydlel mladý pár s malým dítětem. Vyměnili byt v Claphamu za malebnou cotswoldskou vesnici. Jmenovali se Vicky a Tim a jejich dítě Madeleine, a Lorelei je samozřejmě pozvala na velikonoční oběd. Megan bylo jasné, že je pozvání zastihlo nepřipravené a neměli čas vymyslet zdvořilou omluvu. Úplně to před sebou viděla, jak Vicky koktá, tiskne si ruku na prsa a říká: „No, víte, totiž, to je od vás moc milé,“ a předstírá úsměv a ztěžka polyká. Dítěti bylo teprve šest měsíců, Lorelei pro něj však přesto rozmístila vajíčka, přinesla otlučený proutěný koš a všichni šli za Vicky a Timem a dítětem po zahradě a pokaždé, když někdo našel vajíčko, dělali „jéé“ a „týjo“. Nemluvně vypadalo v náruči své matky naprosto zmateně.

Jehněčí bylo uvařeno a nakrájeno, vajíčka snědena, staniolové obaly uhlazeny, okomentovány a odloženy stranou, slunce svítilo, mrkve bylo moc a brambor málo, žluté zdi úpěly pod vahou dětských obrázků, hovor vázl, protože nikdo vlastně nevěděl, co by měl ještě povídat, a Megan litovala, že nezůstala v Londýně. Ve čtyři hodiny odnesli Vicky s Timem spící mimino domů a za pět minut se Vicky kupodivu vrátila s lahví beaujolais, uchýlila se s Lorelei do salonku a tam celé tři hodiny seděly, pily, povídaly si a smály se.

Bouřlivý chechot se nesl z okna na zahradu, kde Meg a Beth seděly v posledních paprscích večerního slunce a zvedaly na sebe obočí.

„Vida,“ řekla Beth, „každému nepřipadá naše máma příšerná.“

„Já si nemyslím, že je příšerná. Jen je nemocná.“

„Je jenom excentrická.“

„Hmm.“

„Ale je,“ zasmála se Beth. „Vážně. Je zlatá – má tolik energie a takovou osobnost. Myslí to dobře.“

„Nemyslí to dobře. Co jsem se vrátila, nezeptala se mě na jedinou věc ohledně práce. Ani si nevšimla mého účesu.“

„Možná se zlobí, že jsi odešla z domova.“

„To přece není normální, nemyslíš? Která matka by se zlobila, když dvacetileté dítě odejde z domu?“

„Dobře, možná ne, že jsi odešla z domova, ale že jsi šla do Londýna.“

„Co s tím má co dělat Londýn? Půlka mladých z téhle vsi skončí v Londýně. To normální lidi dělají. A co Rhys?“

„Co je s Rhysem?“

„Připadá mi, že se na něj vykašlala. Ani ho nezavolala dolů na oběd. Jako by jí to bylo jedno.“

„Zkoušela to, slyšela jsem ji. Prostě nechtěl přijít.“

„Kdyby to bylo moje dítě, nedokázala bych sedět u stolu s cizími lidmi a nadšeně trylkovat o vajíčkách, jako by se nic nedělo. Vždyť nic nesnědl. A už je,“ podívala se na hodinky, „skoro sedm hodin a ona tam sedí, chlastá s nějakou ženskou, kterou skoro nezná, zatímco její syn byl celý den sám a ona ho ani nešla zkontrolovat.“ Naštvaně vstala a zamířila do domu. „Udělám mu sendvič.“

Navršila odřezky jehněčího a mátovou omáčku mezi dva tlusté pláty chleba a zalila je majonézou, našla sáček brambůrků a plechovku kokakoly a všechno to narovnala na tác. Zlobila se, že musí dělat mámu mladšímu bratrovi, zatímco jeho skutečná matka pije červené víno a užívá si společnost nové nečekané obdivovatelky. Když procházela domem, míjela kartonové krabice, jež lemovaly úplně celé schodiště i chodbu, hromady neotevřené pošty, obrazy, které čekaly na pověšení, a nevyprané prádlo. Všechno bylo nedodělané, v půlce cesty do cíle, na všem se pracovalo, neexistoval tu systém, logika, zcela chyběla organizace. Každý, kdo sem přišel – včetně Tima a Vicky – se rozplýval nad kouzlem domu („Tady je to tak útulné! Tak příjemné!“), ale nikdo z nich neviděl pravdu, že dům je dílem narušené mysli a lidí, kteří tu s ní žijí a nic s tím nedělají.

Megan se na okamžik zastavila na odpočívadle a zadívala se na ptáky na stromech venku: hejno sýkorek a vrabců se tam strkalo o místo. Odložila tác na parapet a sedla si. Zezdola slyšela matku a její novou kamarádku, jak piští a ječí, a seshora z bratrova podkrovního pokoje duněli Alice in Chains. Zvenčí se ale ozývaly jen zvuky přírody: trylkování ptáčků, vzdálené rachocení traktoru vracejícího se z pole, štěkot psa.. Zhluboka se nadechla a zadržela vzduch v plicích. Tohle jí v Londýně chybělo, ne ten šílený klaustrofobní dům s hromadami krámů, ani bláznivá matka a pasivní otec, problémoví bratři a neprůbojná sestra – stýskalo se jí po klidu a čistém životě za okny. Znovu se toho nadechla a chvíli to v sobě držela. Pak zvedla tác a vyšla s ním ještě osm schodů, které vedly ke dveřím bratrova pokoje. Osm krůčků mezi teď a dřív. Mezi tím, co znala, a tím, co by si bývala přála, aby nikdy nepoznala. Mezi minulostí a budoucností, mezi krátkou chvilkou klidu a nejhorším okamžikem jejího života. Když bratr ani na čtvrté zaklepání neotevíral, Megan se sevřel žaludek a zachvátila ji zlá předtucha. Položila tác na podlahu a vykopla dveře. Povolily pod amatérským karate kopem celkem snadno, protože byly zavřené jen na mizerně přišroubovanou západku, kterou si tam Rhys připevnil sám, neboť podle Lorelei děti neměly mít na dveřích zámky.

Hudba byla tak hlasitá, že Megan cítila v nohách, jak vibrují prastará zprohýbaná prkna, natlučená na podlahu před třemi sty lety řemeslníky, kteří by nevěděli, co si o takové kakofonii mají myslet a nejspíš by ji pokládali za dílo ďábla. A tam ho našla. Svého bratříčka. Toho, který nikdy nezapadl do rodiny

. Toho, kterého nesnášela a nedokázala s ním navázat pouto. Toho malého. Toho zvláštního. Toho, se kterým nedokázala mluvit. Visel za svůj tenký bledý krk na trámu nad postelí, podle všeho už dlouho mrtvý, s oteklým, obscénně vyplazeným jazykem, mokrým rozkrokem džín a široce vytřeštěnýma očima.

3

Středa 24. listopadu 2010

Ahoj Jime!

Chápeš to počasí? Na některých místech dokonce vyhlásili povodňovou pohotovost! Jak to vypadá v Gatesheadu? Vždycky, když poslouchám počasí, čekám, co budou hlásit u vás, a vypadá to, že jste taky v pěkné kaši. No fuj! Naštěstí nejsme v zátopové oblasti a nikdy (ťuk ťuk na dřevo) tu žádné povodně nebyly. Panebože, když jen pomyslím, že by se dům potopil a s ním všechny moje věci, ááá! Mám spoustu novin (nevypadám teď jako šílená stará bába?), ty by pěkně nabobtnaly a zašpuntovaly mě tu jako korkový špunt. Ale nad tím asi nemá cenu přemýšlet.

Moc mě mrzí, co se stalo tvému synovi. Sakra, sakra, Jime. Je to hrozné, i když tolik let bral drogy. Třicet jedna je zatraceně nízký věk a to staré klišé o tom, že by rodiče neměli přežít své děti, je zatraceně pravdivé. Naruší to řád všeho a nic už pak nedává smysl, viď? Já o tom bohužel také něco vím. Protože jsme se tak rychle sblížili, myslím, že ti to dokážu povědět – také jsem přišla o syna. O svého nejmladšího. O malého Rhyse. Umřel chvíli po svých šestnáctých narozeninách. Oběsil se ve svém pokoji. V neděli o Velikonocích.

Promiň. Musela jsem si udělat přestávku. Víš, vlastně jsem o tom s nikým nemluvila. Ale také jsem ještě nepotkala nikoho, kdo by ztratil syna (kromě manžela, ale to je samozřejmě něco jiného, nemyslíš?). Tehdy jsem se s tím tak dobře vyrovnala, že jsem měla hrůzu do té rány znovu rýpat. Rozumíš mi, co tím myslím? Nečekám, že bys mě pochopil. Předpokládám, že ses choval „normálně“, mlátil jsi věcmi, křičel jsi a plakal. Každopádně, teď to víš, máme víc společného, než jsme si původně mysleli. A kdyby tě to zajímalo, tak ne, Rhys nenechal žádný vzkaz, žádné vysvětlení. Je to naprostá záhada. Strašná záhada. I když… nikomu jsem to ještě neřekla, Jime, ale myslím, že vím, proč se zabil. Nikomu jsem to neřekla, protože by nechtěl, aby to někdo věděl. Ani já bych to nechtěla. Ale to už stačí! Nemůžu na tebe hned vychrlit všechna svá největší tajemství, protože bys rychle utekl!!!

Raději změňme téma. Zajímají tě horoskopy? Kdyby ano, tak já jsem Rak. Řekla bych, že hodně typický – jsem domácká, starostlivá, citlivá, kreativní atd. atd. Co ty, Jime? V jakém znamení ses narodil? Hádala bych… Pannu! Trefila jsem se?

Měj se krásně,

Lorelei

Duben 2011

„Takže babička tady i spala?“ zeptala se Molly a hladila hrbolaté područky.

Meg se rozhlédla po pokoji. Loreleina postel byla pohřbená pod skládkou oblečení a pytlů. Na zemi u křesla ležela přikrývka s fuchsiovými a levandulovými proužky a stejně povlečený polštář. „Podle všeho ano,“ odpověděla.

„Bože.“

Meg přikývla. Jedna věc pro ni vždycky byla luxusem, který nebrala jako samozřejmost: pocit, když si na konci dne lehla na velkou matraci, protáhla si končetiny, pohladila chodidly hlaďoučké prostěradlo (vyprané, vyžehlené, navoněné drahým sprejem na prádlo a vyměňované každých pět dní, přesně), políbila polštář a všechno si to vychutnávala. Když viděla bezdomovce, nekrvácelo jí srdce z toho, že žijí v neustálém nebezpečí nějakého násilí a jsou chudí a osamělí, ale právě z tohohle. Že nemají postel. A její vlastní matka, která žila v pětipokojovém domě, se každý večer pevně zkroutila s ohnutými zády a krkem zlomeným do pravého úhlu do ošuntělého, hrbolatého křesla, v němž trávila celý den. Nemohla si lehnout. Nemohla se natáhnout. Panebože, pomyslela si Meg, to se opravdu tak moc nenáviděla?

„Pojď,“ řekla, „půjdeme se podívat, co se tady ještě dělo.“ Natáhla ruku, aby pomohla Molly z propadlé jámy křesla.

„Můžeme se podívat do tvého pokoje?“

Meg něco zabručela. Její pokoj přestal existovat asi tak týden poté, co ve dvaceti letech odešla z domova. Matka ho stihla proměnit ve smetiště ještě před Meginou první návštěvou doma.

„Jestli z něj něco zbylo,“ odpověděla.

Meg venku zahnula doleva a prodrala se další zavalenou chodbou ke dveřím svého bývalého pokoje. Strčila do nich a pak se otočila na Molly a zašklebila se. „Ježíšikriste. Myslím, že tyhle možná budou úplně zablokované.“

„Já to zkusím.“ Molly se opřela svým štíhlým tělem o dveře. Tlačila do nich zády, oběma boky a nakonec rukama. Pak se otočila na Meg. „Jsou zablokované,“ řekla. „Jak je to vůbec možné? Jak tam dostala ty věci, když ani nemohla otevřít dveře?“

Meg pokrčila rameny. „Tohle se nedá nijak analyzovat rozumem. Nic z toho. Tvoje babička byla hodně zvláštní dáma.“

„Který pokoj patřil Beth?“

„Támhle za rohem,“ odpověděla Meg. Rukama tápala před sebou, prsty přejížděla po vlhkých tapetách. Nejkrásnější značkové tapety s bledě zelenými listy na magnoliovém pozadí, které ještě nesly známky zde prožitých dětství – čmárance fixou, napůl odtržené samolepky. A pak Bethiny dveře, pořád ještě s plastovou cedulkou, koupenou v dárkovém obchodě ve Weston-super-Mare. BETHIN POKOJ. Obě měly takovou. Obě děvčata. Meg si ještě pamatovala, jakou měla radost, když otočila stojánkem a zjistila, že ano! Je tam Megan! (Roryho a Rhyse neměli, ale kluci byli ještě moc malí, než aby je to mrzelo.) Přilepily si je na dveře filcovými lepítky. Meg nakonec svoji cedulku sundala, když byla v pubertě. Hodila ji do koše a už si na ni ani nevzpomněla. Až teď. Byla to náhlá, prudká připomínka, že tu kdysi byli šťastní. Všichni. Dokonce i Rhys.

To není možné, pomyslela si. To není možné.

Beth cedulku nesundala, protože zůstávala dlouho zaseklá v minulosti, jen napůl zformovaná, beztvará jako embryo ve formaldehydu. Dveře byly napůl otevřené, a když do nich Meg nakoukla, spatřila – a nepřekvapilo ji to – další generické, beztvaré hromady. Závěsy na oknech byly zatažené a špinavé; na jedné straně se utrhly z konzoly a propouštěly dovnitř půlměsíček denního světla. Bethina skříň stála vlevo od dveří. Byla otevřená dokořán a uvnitř se nacházelo Bethino oblečení: staré oblečení, které nosila v dobách, kdy ještě byla osobou, kterou si Meg dokázala vysvětlit. Když byla ještě její sestra.

Meg znovu zazvonil telefon. Podívala se na displej. BILL. Díkybohu.

„Ahoj miláčku.“

„Už jsme tady!“

„To je super,“ řekla Meg a vyškrtla si ze seznamu svých nejhorších obav jednu položku. Druhá polovina její rodiny nezahynula cestou z Gatwicku do Bernu při letecké nehodě. „Jaký byl let?“

„Dobrý, skvělý.“

„Jak se mají kluci?“

„Kluci!“ slyšela, jak manžel volá. „Máma chce vědět, jak se máte!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům, ve kterém jsme vyrůstali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.