M. J. ARLIDGE

ENTENTÝKY

Text copyright Eeny Meeny © M. J. Arlidge, 2014

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

Translation © Ladislav Šenkyřík – c/o DILIA, 2014

Original English title: EENY MEENY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-687-1 (ePub)

ISBN 978-80-7306-686-4 (mobi)

1

Sam spí. Teď bych ho mohla zabít. Je otočený obličejem na druhou stranu – nebylo by to těžké. Pohne se, když se zvednu? Pokusí se mě zastavit? Nebo bude prostě rád, že už ta noční můra skončí?

Tak nemůžu uvažovat. Musím se pokusit vzpomenout si, co je skutečné, co je dobré. Jenže když se z člověka stane vězeň, dny se zdají být nekonečné a naděje je jedna z prvních věcí, která umírá.

Usilovně se snažím vybavit si nějaké šťastné vzpomínky, které by zahnaly temné myšlenky, ale je stále obtížnější si je vyvolat.

Jsme tady pouhých deset dní (nebo je to už jedenáct?), ale normální život nám už připadá jako jakási mlhavá vzpomínka. Stalo se to, když jsme se vraceli stopem z koncertu v Londýně. Hustě pršelo a řady aut nás míjely, aniž by nám řidiči věnovali jediný pohled. Byli jsme promoklí na kůži a už jsme se to chystali vzdát, když nám konečně zastavila nějaká dodávka. Uvnitř bylo teplo a sucho. Dostali jsme kávu z termosky. Už jen její vůně nás dokázala rozveselit. Chuť byla ještě lepší. Nenapadlo nás, že to bude poslední chuť svobody.

Když jsem přišla k sobě, třeštila mi hlava. V ústech jsem měla krev. Už jsem nebyla ve vyhřáté dodávce. Ležela jsem na jakémsi studeném, temném místě. Zdálo se mi to? Trhla jsem sebou, když jsem uslyšela hluk za zády. Ale byl to jenom Sam, který se škrábal na nohy.

Okradli nás. Okradli a vyhodili z auta. Lezla jsem po čtyřech a tápala ve tmě kolem sebe po stěnách, které nás obklopovaly. Studené, tvrdé kachlíčky. Narazila jsem do Sama a na chvilku ho objala, nadýchla jsem se té vůně, kterou tolik miluju. Potom ten okamžik uběhl a my si uvědomili hrůzu situace, v níž jsme se octli.

Byli jsme v nepoužívaném plaveckém bazénu. Byl zpustlý, opuštěný a zbavený veškerého zařízení, nápisů, a dokonce i schůdků. Všechno, co se odtud dalo odnést, bylo odneseno. Zůstala jen hluboká hladká nádrž, z níž se nedalo vyškrábat.

Poslouchali ti zákeřní hajzlíci náš křik? Pravděpodobně ano. Protože se to stalo, až když jsme toho nakonec nechali. Uslyšeli jsme zvonit mobil a na kratičký báječný okamžik si pomysleli, že nás jde někdo zachránit. Jenže pak jsme uviděli displej mobilu na dně bazénu kousek od nás. Sam se nehýbal, tak jsem se k němu rozběhla já. Proč jsem to musela být já? Proč to vždycky musím být já?

„Ahoj, Amy.“

Hlas na druhém konci byl zkreslený, nelidský. Chtěla jsem prosit o milosrdenství, vysvětlit, že se ošklivě spletli, ale skutečnost, že znali moje jméno, mě připravila o veškerou sebedůvěru. Nic jsem na to neřekla, a tak hlas pokračoval, nelítostně a nezaujatě:

„Chceš žít?“

„Kdo jste? Co jste to s náma…“

„Chceš žít?“

Nějakou chvíli jsem nedokázala odpovědět. Nedokázala jsem pohnout jazykem. Potom jsem ale ze sebe vypravila:

„Ano.“

„Na zemi vedle telefonu najdeš revolver. Je v něm jedna kulka. Pro Sama, nebo pro tebe. To je cena tvé svobody. Abys žila, musíš zabít. Chceš žít, Amy?“

Nemůžu mluvit. Chce se mi zvracet.

„Tak chceš?“

A pak telefon oněměl. V tu chvíli se Sam zeptal:

„Co říkali?“

Sam vedle mě spí. Teď bych to mohla udělat.

2

Žena vykřikla bolestí. A pak nastalo ticho. Na zádech jí začaly vystupovat čerstvé rudé pruhy. Jake znovu zvedl bič a s prásknutím udeřil. Žena sebou cukla, vykřikla a po chvilce ho pobídla:

„Ještě.“

Zřídkakdy řekla něco jiného. Moc toho nenamluvila. Ne jako některé jeho klientky. Úřednice, účetní nebo písařky, uvězněné ve vztazích bez sexu, často zoufale toužily mluvit – zoufale toužily, aby je měl rád muž, který je za peníze bil. Ona ale byla jiná – záhadná a tajemná. Nikdy se ani slůvkem nezmínila, jak si ho našla. Nebo proč k němu chodí. Jen mu jasně a rázně oznámila své pokyny – své potřeby – a pak ho požádala, aby se hned pustil do díla.

Začínali vždycky tím, že jí spoutal zápěstí. Dva kožené řemeny pobité cvočky pevně utáhl, takže měla paže pevně fixované ke zdi. Nohy měla připoutané k podlaze pomocí kovových kroužků. Šaty měla pečlivě srovnané na židli a oblečená jen ve spodním prádle tam čekala na potrestání.

Nechtěla žádné divadlo. Žádné: „Neubližuj mi, tatínku, prosím tě,“ ani: „Jsem nehodná, špatná holka.“ Chtěla po něm prostě jen to, aby jí ublížil. Svým způsobem to byla úleva. Každá práce časem zevšední a občas je příjemné, když člověk nemusí uspokojovat představy nešťastných rádoby obětí. Její odmítání navázat s ním jakýkoli vztah ho na druhou stranu znechucovalo. Základem každého sadomasochistického setkávání je důvěra. Submisivní strana musí vědět, že je v bezpečných rukou, že dominantní partner zná její osobnost a její potřeby a dokáže jí zprostředkovat uspokojivý zážitek za podmínek, na nichž se obě strany dohodnou. Když tohle chybí, snadno dochází k nepřiměřenému útoku nebo dokonce týrání – a to v žádném případě nebyla Jakeova parketa.

Příležitostně tak nadhodil nějakou tu otázku, sem tam něco poznamenal. A po nějaké době se mu podařilo zjistit aspoň pár základních faktů: nepochází ze Southamptonu, nemá rodinu, táhne jí na čtyřicítku a nedělá si s tím hlavu. Z jejich společných hodin se také dozvěděl, že jí jde jenom o bolest. Sex s tím nemá nic společného. Nechce, aby ji dráždil nebo vzrušoval. Chce být trestána. Bití nikdy nezašlo příliš daleko, ale rány musely být tvrdé a vytrvalé. Měla tělo, které se s tím umělo vyrovnat – byla vysoká, svalnatá a pružná –, a podle stop po starších jizvách se dalo soudit, že se na sadomasochistické scéně pohybuje už delší dobu.

Ale navzdory veškerému sondování a opatrně formulovaným otázkám o ní Jake věděl s jistotou pouze jednu jedinou věc. Když se jednou oblékala, vypadla jí z náprsní kapsy na podlahu kartička průkazu totožnosti. Okamžitě ji zvedla – určitě si myslela, že ji nestačil zahlédnout, ale on ji uviděl. Myslel si, že o lidech něco ví, ale tohle ho opravdu překvapilo. Kdyby nezahlédl její průkazku, v životě by ho nenapadlo, že je to policajtka.

3

Amy sedí na bobku pár metrů ode mě. Už nám to nepřipadá trapné, a tak močí na podlahu bazénu bez rozpaků. Dívám se, jak tenký čúrek moče naráží na kachlíky, drobné kapičky se odrážejí a stříkají jí na špinavé kalhotky. Před pár týdny bych odvrátil zrak, ale dnes už ne.

Její moč pomaličku stéká po svažitém dnu do stojaté kaluže našich exkrementů, která se vytvořila na straně s větší hloubkou. Nemůžu od toho pramínku odtrhnout oči, ale nakonec zmizí i poslední kapky a představení je u konce. Amy se odplazí do svého rohu. Ani slovo omluvy, žádný úsměv. Stala se z nás zvířata – nestaráme se sami o sebe ani jeden o druhého.

Nebylo to tak vždycky. Zpočátku jsme byli zuřiví a vzdorní. Byli jsme odhodlaní, rozhodnutí, že tady neumřeme, že společně přežijeme. Amy mi stála na ramenou, lámala si nehty, jak se snažila zachytit ve spárách mezi kachlíky a vyškrábat se k okraji bazénu. Když se to nedařilo, zkoušela z mých ramenou vyskočit. Jenže bazén má hloubku čtyři a půl metru, možná víc, a spása se zdá být navždy v nedohlednu.

Zkoušeli jsme telefon, jenže ten byl zaheslovaný, a když jsme vyzkoušeli několik kombinací, došla mu baterka. Křičeli jsme a hulákali až do ochraptění. Odpovědí nám ale byla pouze ozvěna našich hlasů, která zněla výsměšně. Občas to působí dojmem, jako bychom se nacházeli na jiné planetě, jako by na míle daleko kolem nás nebyla jediná živá duše. Blíží se Vánoce, lidé nás určitě hledají, ale tady – obklopeni tím hrůzyplným, trvalým tichem – je těžké tomu uvěřit.

Útěk nepřipadá v úvahu, takže teď už prostě jen přežíváme. Koušeme si do krve nehty a lačně sajeme krev. Za svítání lížeme z kachlíků kondenzovanou rosu, ale břicho nás bolí. Probírali jsme, jak by se daly sníst šaty… ale nakonec jsme si to rozmysleli. V noci mrzne a od smrti podchlazením nás chrání jen to naše nedostatečné oblečení a tělesné teplo, které si poskytujeme navzájem.

Zdá se mi to, nebo jsou ta naše objetí už opravdu méně vroucí? Méně pevná? Od té doby, co se to stalo, se svíráme v objetí ve dne v noci, chceme, abychom společně přežili, zoufale se snažíme, aby na tom hrůzyplném místě nezůstal jeden z nás sám. Abychom si ukrátili čas, hráli jsme různé hry, představovali si, co budeme dělat, až dorazí záchranná kavalerie – čeho se najíme, co řekneme našim příbuzným, co si dáme pod stromeček. Jenže postupně jsme s hrami přestali, když jsme si uvědomili, za jakým účelem jsme tady skončili a že se žádného šťastného konce zřejmě nedočkáme.

„Amy?“

Ticho.

„Amy, řekni něco, prosím tě.“

Nedívá se na mě. Nemluví se mnou. Ztratil jsem ji už navždy? Snažím se vžít do toho, co si myslí, ale nedaří se mi to.

Možná už není co říct. Vyzkoušeli jsme všechno, prozkoumali každý centimetr našeho vězení, probrali všechny možnosti útěku. Jediným předmětem, kterého se ani jeden z nás nedotkl, je zbraň. Leží pořád vyzývavě na svém místě.

Zvednu hlavu a zahlédnu Amy, jak se na ni dívá. Setká se s mým pohledem a sklopí oči. Mohla by ji vzít do ruky? Před čtrnácti dny bych odpověděl, že v žádném případě. Ale teď? Důvěra je křehká věc – těžko se získává, snadno ztrácí. Nejsem si už jistý vůbec ničím.

Vím jedině to, že jeden z nás musí zemřít.

4

Helen Graceová vyšla ven do svěžího podvečera a cítila se uvolněně a šťastně. Zvolnila krok a vychutnávala si tu chvíli klidu, pobaveně se rozhlížela po davech nakupujících, které ji obklopovaly.

Vydala se na southamptonské vánoční trhy. Trhy se každoročně pořádaly na prostranství před jižním křídlem nákupního střediska WestQuay a nabízely příležitost nakoupit originální, ručně vyrobené dárky, jaké se nedaly sehnat v žádném vánočním katalogu Amazonu. Helen Vánoce nesnášela, ale každý rok bez výjimky kupovala něco pro Annu a Marii. Byla to její jediná sváteční povinnost a ona si ji vždycky snažila co nejvíc užít. Nakoupila bižuterii, vonné svíčky a další tretky, ale nešetřila ani na jídle, nakoupila datle, čokolády, nemravně drahý vánoční pudink a pěkný balíček vánočních peprmintových pusinek – ty má Marie obzvlášť ráda.

Na parkovišti WestQuay vyhledala svoji motorku kawasaki a s burácivým řevem motoru se prohnala hustou dopravou v centru města směrem na jihovýchodní předměstí Weston. Rychle ujížděla od radostné nálady a přepychu vstříc nedostatečnosti a zoufalství, neúprosně přitahována k pěti monolitickým betonovým věžákům, které se tyčily na obzoru. Už celá léta vítaly návštěvníky přijíždějící do Southamptonu po moři a v minulosti byly pokládány za výkvět futuristického optimismu.

Melbourne Tower byla ze všech pěti zdaleka nejzchátralejší. Před čtyřmi lety vybuchla v šestém patře ilegální výrobna drog. Poškození budovy bylo rozsáhlé, jako by jí vykuchali vnitřnosti. Radnice slíbila rekonstrukci, ale hospodářská recese její plány zhatila. Oficiálně se v domě stále počítalo s modernizací, ale teď už nikdo nevěřil, že k ní někdy dojde. Budova proto zůstala ve stejném stavu, zasažená a nemilovaná, opuštěná většinou rodin, které zde dřív bydlely. Teď to byl ráj feťáků, squatterů a lidí, kteří neměli kam odejít. Bylo to ošklivé, zapomenuté místo.

Helen zaparkovala motorku v bezpečné vzdálenosti od věžáků a dál pokračovala pěšky. Ženy tudy většinou po setmění samy nechodily, ale Helen se o své bezpečí nikdy moc nestarala. Znali ji tady a lidé se jí spíš vyhýbali, což jí vyhovovalo. Dnes večer zde panoval klid, až na pár psů čenichajících kolem vyhořelého vraku auta, a tak Helen prošla kolem trávníku posetého injekčními stříkačkami a kondomy do nitra Melbourne Tower.

Ve čtvrtém podlaží se zastavila před bytem číslo 408. Kdysi to býval pěkný, útulný obecní byt, ale teď vypadal jako Fort Knox. Vstupní dveře byly poseté bezpečnostními zámky, ale nejnápadnější byly kovové mříže – zamknuté na visací zámek –, které vchod střežily. Ohavné graffiti – kripl, retard, debil – nastříkané vedle dveří dávalo tušit, proč je asi byt tak opevněný.

Tady bydlely Marie a Anna Storeyovy. Anna byla těžce postižená, neuměla mluvit, sama se nedokázala najíst ani si dojít na záchod. Anna (bylo jí teď čtrnáct let) potřebovala ke všem těmto činnostem svou matku, ženu středního věku, která se snažila, jak nejlépe uměla. Žily ze sociálních dávek a přídavků, jídlo nakupovaly v Lidlu, šetřily na topení. Mohly by tak žít docela spokojeně – jednou takto byly rozdané karty a Marie nepatřila k zahořklým lidem –, nebýt ovšem místních chuligánů. Skutečnost, že tihle výrostci neměli nic na práci a pocházeli z rozvrácených rodin, je nijak neomlouvala. Byli to zkrátka obyčejní gangsteři, libovali si v ponižování druhých, šikanování a v útocích na bezbrannou ženu s dítětem.

Helen to všechno věděla, protože se o ně začala speciálně zajímat. Jeden z těch budižkničemů – brutální mladistvý kriminálník jménem Steven Green s tváří plnou akné – se jim pokusil byt zapálit. Hasiči přijeli včas a škody se omezily na předsíň a halu, ale na Marii s Annou to mělo zničující účinek. Když je Helen vyslýchala, byly naprosto vyděšené. Šlo o pokus o vraždu a někdo musel být povolán k zodpovědnosti. Snažila se, seč mohla, ale případ nikdy nedospěl k soudu kvůli nedostatku svědků. Helen na ženu naléhala, aby se přestěhovaly, ale Marie byla tvrdohlavá. Byt představoval domov jejich rodiny a byl speciálně zařízený na míru Anniným pohybovým omezením – proč by se měly stěhovat? Marie prodala pár cenností, které jim ještě zbyly, a rozhodla se byt opevnit. Čtyři roky nato vybuchla varna drog. Předtím jezdil výtah a byt č. 408 byl v podstatě šťastným domovem. Teď se z něj stalo vězení.

Měla sem chodit sociálka, aby na rodinu dohlédla, ale její pracovníci se místu vyhýbali jako moru a jejich návštěvy byly přinejlepším krátké a rychlé. A tak sem jezdila Helen, kterou po večerech doma nic nedrželo. Díky tomu zde byla i ve chvíli, kdy se Steven Green se svými kumpány vrátili dokončit své dílo. Steven byl jako obvykle sjetý a v ruce svíral plechovku s petrolejem, kterou se snažil odpálit podomácku vyrobenou roznětkou. Nedostal k tomu ale příležitost. Helen ho zasáhla pendrekem do lokte a druhou ranou přes zátylek ho srazila k zemi. Ostatní přítomnost policistky zaskočila nepřipravené, petrolejové bomby odhodili na zem a dali se na útěk. Některým se uprchnout podařilo, jiným ne. Helen byla dobře vycvičená v umění, jak podezřelým útěk překazit. Útoku zabránila a za krátký čas už mohla s uspokojením sledovat, jak Stevena Greena a tři jeho nejbližší kumpány poslali s vysokými tresty do vězení. Byly chvíle, kdy ji její práce opravdu těšila.

Helen přemáhala rozechvění. Ošumělé chodby, zničené životy, graffiti a špína, to všechno jí až příliš připomínalo vlastní mládí a nemohlo v ní nevyvolat reakci. Vybavovaly se jí vzpomínky, jež toužila vší silou potlačit. Byla zde kvůli Marii a Anně – nechtěla, aby jí dnes cokoli pokazilo dobrou náladu.

Zaklepala třikrát na dveře – to byl jejich speciální signál – a po odemknutí mnoha zámků se dveře prudce otevřely.

„Večeře z charity?“ provokovala Helen.

„Neser,“ přišla očekávaná odpověď.

Helen se usmála a Marie odemkla vnější mříž, aby mohla vejít. Heleniny ponuré myšlenky se už pomalu začaly rozplývat – Mariino „srdečné“ přivítání na ni mělo vždycky podobný účinek. V bytě Helen rozdala dárky, obdržela své a cítila se v naprosté pohodě. Na krátkou chvíli se jí byt č. 408 stal útočištěm před temným a násilným světem.

5

Prudký déšť jí smýval slzy. Měl by to být očistný pocit, ale nebyl – na to už zašla příliš daleko. Horečnatě se prodírala hustým listovím lesa, aniž by věnovala pozornost tomu, kam jde. Potřebovala prostě jen jít dál a dál. Pryč, pryč, pryč.

Do tváře ji škrábalo trní, chodidla jí rozdíralo kamení, ale ona šla stále dál. Očima zoufale někoho, něco hledala, ale kolem sebe viděla jen samé stromy. Na okamžik ji napadla hrůzyplná myšlenka: Je vůbec ještě v Anglii? Volala o pomoc, ale její křik byl chabý, hlas měla příliš ochraptělý a pořádně zakřičet nedokázala.

Rodiny postávaly trpělivě za zvuků koled ve frontě před jesličkami. Vlastně to bylo jen pár narychlo vztyčených stanů na rozbláceném poli, ale dětem se tady očividně líbilo. Freddie Williams, otec čtyř z nich, ji uviděl právě ve chvíli, kdy se zakousl do svého prvního letošního vánočního koláče. V bičujícím dešti vypadala jako přízrak. Freddieho koláč zůstal trčet ve vzduchu na půli cesty k ústům a Freddie sledoval, jak pomalu, ale odhodlaně kulhá přes louku, oči upřené na něj. Při důkladnějším pohledu nebyla vůbec jako přízrak – spíš zubožená, umolousaná, zakrvácená a na smrt pobledlá. Freddie se s ní nijak netoužil setkat – vypadala jako šílenec –, ale nedokázal pohnout nohama, zůstal stát jako přikovaný jejím divokým pohledem. Posledních několik metrů popoběhla rychleji, než čekal, a on vzápětí padal na záda, jak se na něho vrhla. Jeho koláč opsal salto proti obloze a přistál s plochým plácnutím v kaluži.

Zabalená v dece ve stanu organizátorů nevypadala o nic líp, nejspíš byla opravdu šílená. Zdálo se, že ani netuší, co je dnes za den. Vlastně se jim z ní podařilo vytáhnout jen to, že se jmenuje Amy a že ráno zavraždila svého přítele.

Helen prudce zmáčkla brzdu a zastavila před ústředím southamptonské policie. Nad ní se tyčila futuristická skleněná a vápencová budova nabízející nádherné výhledy na město i přístav. Byla jen rok nebo snad dva stará a podle všech myslitelných měřítek představovala impozantní stavbu. Nejmodernější vazební zařízení a kanceláře státního zastupitelství, forenzní laboratoře – všechno, co moderní policie potřebuje. Zaparkovala a vešla do budovy.

„Zase spíš v práci, Jerry?“

Vrátný sebou škubl a probral se z dřímoty, snažil se vypadat, že má nějakou naléhavou práci. Vrátní se vždycky na svém křesle trochu narovnali, když vešla Helen. Nebylo to jen kvůli tomu, že byla vrchní inspektorka: mělo to co dělat i s jejím držením těla. Když vstupovala do budovy oblečená do motorkářské kombinézy, dávala všem najevo svých sto osmdesát centimetrů nabitých ambicemi a energií. Nikdy nechodila pozdě, nikdy s kocovinou, nikdy nebyla nemocná. Žila a dýchala pro svou práci se zápalem, o němž si její kolegové mohli nechat jen zdát.

Helen ihned zamířila do kanceláří hlavního vyšetřovacího týmu. Vlajková loď southamptonské vazební věznice a policejního ústředí byla možná z architektonického hlediska revoluční, ale město, nad nímž se vypínala, se příliš nezměnilo. Helen přehlédla klientelu a trochu poklesla na mysli nad předvídatelnou povědomostí toho všeho. Domácí hádka, která skončila vraždou – dva zmařené životy a malé dítě převzaté do péče sociálních služeb. Pokus o vraždu fanouška southamptonského fotbalového klubu Saints od hostujících ultras Leeds United a nejnovější případ: brutální vražda dvaaosmdesátiletého muže při zfušovaném loupežném přepadení. Útočník odhodil při útěku z místa činu ukradenou peněženku, takže policii poskytl kvalitní otisky prstů vedoucí k rychlé identifikaci. Pachatel byl southamptonské policii dobře známý – jen další ubohý bídák, který zničil v předvánočním čase jednu nic netušící rodinu. Helen dnes měla na starosti kontrolu náležitostí ohledně zadržených osob. Otevřela šanon s přesvědčením, že obvinění toho drobného zlodějíčka by mělo být naprosto jednoznačné.

„Moc se tu nezabydluj. Máme práci.“

Do místnosti vstoupil její podřízený, seržant Mark Fuller. Mark byl pohledný a talentovaný polda a posledních pět let s Helen úzce spolupracoval. Vraždy, zneužívání dětí, znásilnění, obchod s bílým masem – pomohl jí už vyřešit bezpočet nepříjemných případů a ona se naučila spoléhat na jeho odhodlání, intuici a odvahu. Svou daň si ale vybíral jeho nedávný ošklivý rozvod, takže poslední dobou se dopouštěl chyb a byl nespolehlivý. Helen si sklíčeně povšimla, že už zase je z něj cítit alkohol.

„Mladá holka, která tvrdí, že zavraždila svýho kluka.“

Mark vytáhl ze své složky fotku a podal ji Helen. V pravém horním rohu na ní bylo výrazné razítko „Pohřešovaná osoba“.

„Oběť se jmenuje Sam Fisher.“

Helen se zadívala na snímek zdravě vyhlížejícího mladíka. Ostře řezané rysy, optimismus, snad i jistý náznak naivity. Mark se na chvíli odmlčel, aby poskytl Helen čas v klidu si fotografie prohlédnout, a poté jí podal další.

„A to je naše podezřelá. Amy Andersonová.“

Když Helen vzala snímek do ruky, nedokázala skrýt své překvapení. Krásná, nekonvenčně vyhlížející dívka – nanejvýš jednadvacet let. S dlouhými vlajícími vlasy, okouzlujícíma, kobaltově modrýma očima a jemnými rty vypadala jako ztělesnění mládí a nevinnosti. Helen popadla bundu.

„Tak jdeme.“

„Chceš řídit, nebo mám…“

„Pojedu.“

Dolů na parkoviště policejních vozů sešli mlčky. Cestou Helen vyzvedla svou asistentku, která obstarávala spojení s oddělením pohřešovaných osob. Rázná, energická Charlene „Charlie“ Brooksová byla výbornou, pracovitou a odvážnou policistkou, která rázně odmítala nosit policejní uniformu. Dnes byla oblečená v přiléhavých kožených kalhotách. Mezi Heleniny pravomoci nepatřilo úkolovat ji co se týče vhodného oblečení, ale přesto jí to občas nedalo.

V uzavřeném autě byl Markův dech cítit zatuchlým alkoholem o to výrazněji. Helen na něho úkosem pohlédla a pak stáhla s výrazným gestem okénko.

„Takže co víme?“ zeptala se.

Charlie už měla složku otevřenou.

„Amy Andersonová. Nahlášena jako pohřešovaná před více než dvěma týdny. Naposled spatřená na koncertě v Londýně. Druhého prosince večer poslala své matce e-mail, ve kterém jí oznámila, že se vracejí se Samem domů stopem a přijedou zřejmě před půlnocí. Od té doby od ní nepřišla žádná zpráva. Její matka ji nahlásila jako pohřešovanou.“

„A pak se stalo co?“

„Dnes ráno se objevila na vánočním jarmarku. Prohlásila, že zavraždila svého přítele, a od té doby nemluví. Nikomu teď není ochotná říct ani slovo.“

„A kde celou tu dobu byla?“

Mark s Charlie se na sebe podívali a Mark nakonec odpověděl:

„To právě budeme muset zjistit.“

Zastavili na parkovišti u vánočního trhu a zamířili do stanu organizátorů. Sotva vešli do provizorní kanceláře, Helen šokoval pohled, jenž se jí naskytl. Mladá žena choulící se v chatrné dece vypadala divoce, vyšinutě a ošklivě hubeně.

„Ahoj, Amy. Já jsem inspektorka Helen Graceová – můžete mi říkat Helen. Můžu si přisednout?“

Žádná odpověď. Helen se opatrně posadila na židli naproti.

„Ráda bych si s vámi promluvila o Samovi. Nevadí?“

Dívka vzhlédla a v jejích ztrhaných rysech se objevil vyděšený výraz. Helen soustředěně studovala její tvář, v duchu ji porovnávala s fotografií, kterou si předtím prohlédla. Nebýt těch pronikavých modrých očí a dávné jizvy na bradě, měli by problém s její identifikací. Kdysi třpytivé vlasy měla zplihlé, zcuchané a mastné. Za dlouhými nehty vězela špína. Obličej, paže a nohy působily dojmem, jako by si je poranila v záchvatu šílenství. A pak tu byl ještě zápach. Právě ten puch vás udeřil jako první. Nasládlý, pronikavý, odporný smrad.

„Musím najít Sama. Můžete mi říct, kde je?“

Amy zavřela oči. Z koutku jí sjela po tváři jediná slza.

„Kde je, Amy?“

Dlouhé ticho a pak konečně zašeptala:

„V lese.“

Amy kategoricky odmítla opustit útočiště stanu, a tak Helen musela použít psa. Nechala Charlie, aby se o Amy postarala, a Marka si vzala s sebou. Retrívr Simpson zanořil čumák do zkrvavených hadrů, které kdysi byly Amyinými šaty, a prudce vyrazil do lesů.

Nebylo těžké zjistit, kudy šla. Její putování lesem bylo tak zmatené a nesmyslné, že po ní v hustém podrostu zůstaly výrazné stopy. Její cestu lemovaly cáry šatů i sedřené kůže. Simpson nasával jejich pach a prodíral se listovím. Helen ho následovala a Mark se odhodlaně snažil nenechat se zahanbit ženou. Celý se zpotil, jak byl stále ještě pod vlivem alkoholu.

Před nimi se objevila osamělá budova. Městský plavecký stadion, už dávno určený k demolici, smutná památka na dávno odváté lepší časy. Simpson začal škrábat na dveře zamčené na visací zámek, po chvíli toho nechal a oběhl budovu z druhé strany, než se nakonec zastavil pod rozbitým oknem. Rozbité tabulky byly potřísněné krví. Našli Amyinu skrýš.

Dostat se dovnitř bylo obtížné. Navzdory zchátralé budově si dal někdo záležet, aby pečlivě zajistil veškeré vstupy a východy. Zajistil proti komu? Nikdo tady v okolí nebydlel. Nakonec se jim přece jen podařilo zámek zlomit a nastal obvyklý baletní výstup, boty navlečené do sterilních návleků a opatrné našlapování.

A tady byl. Ležel čtyři a půl metru pod nimi, na dně plaveckého bazénu. Krátké zdržení, než našli dlouhý žebřík, a pak už byla Helen v bazénu a hleděla do tváře Amyinu Samovi. Byl to trochu upjatý kluk, zaměstnaný v právní firmě, ale při pohledu na něho by vás něco takového nenapadlo. Teď vypadal jako mrtvola běžného bezdomovce, na jakou byste mohli natrefit na ulici. Na šatech měl skvrny od moče a exkrementů, nehty měl zlámané a špinavé. A pak ten obličej. Jeho vychrtlá tvář byla stažená do hrůzyplného výrazu: do jeho zkřivených rysů byl vepsán strach, utrpení a prožitá hrůza. Dokud žil, byl to pohledný a okouzlující mladík. Ve smrti byl odpudivý.

6

Přestanou ji už konečně mučit?

Amy doufala, že v southamptonské všeobecné nemocnici bude v bezpečí. Že ji nechají na pokoji, aby se uzdravila a mohla o samotě truchlit. Jenže oni se zřejmě rozhodli, že ji budou mučit. Nedali jí nic k jídlu ani k pití, přestože je o to prosila. Řekli jí, že má opuchlý jazyk a žaludek příliš stažený, že by se jí mohla potrhat střeva, kdyby se do nich dostala tuhá potrava. Nasadili jí tedy kapačku. Možná to tak bylo správně, ale nebylo to, co chtěla. Zkusil snad někdo z nich zůstat přes dva týdny bez jídla? Co o tom vědí?

V jedné z infuzí bylo taky morfium, což trochu pomáhalo, i když úzkostlivě dávali pozor, aby to s ním nepřehnali. Mohla přístroj ovládat levou rukou, zmáčknout tlačítko, když bolest začala být nesnesitelná. Pravou ruku měla přivázanou k posteli. Zdravotním sestrám se to líbilo, hlasitým afektovaným šepotem rozebíraly, čeho se dopustila. Zabila své dítě? Zabila manžela? Opravdu si to užívaly.

A potom – pánbůh jí pomáhej – k ní pustili její matku. Amy to rozzuřilo, křičela a ječela tak dlouho, až její zaskočená maminka musela na příkaz lékaře opustit pokoj. Co si do prdele asi mysleli? Nemůže se přece vidět s matkou, teď rozhodně ne. Ne v téhle situaci.

Toužila jen po tom, aby ji nechali na pokoji. Intenzivně se soustředila na věci, které ji obklopovaly, dlouze zírala na složitě tkaný bavlněný povlak polštáře, hodiny upřeně hleděla na rozžhavené vlákno lampičky u lůžka. Díky tomuto soustředění si držela od těla jiné myšlenky. A když se odkudsi přece jen vynořil obraz Sama, okamžitě zmáčkla tlačítko dávkovače morfia a na chvíli odplula na šťastnější místo.

Hluboko uvnitř však dobře věděla, že nadlouho mít klid nebude. Obklopovali ji démoni, táhli ji zpět k mrtvému, jehož nechala za sebou. Vnímala, jak kolem krouží policie, jak vyčkávají, kdy budou moct jít dovnitř a vyslýchat ji. Copak nepochopili, že vůbec nechce odpovídat na takové otázky? Copak si už nevytrpěla dost?

„Řekněte jim, že se s nimi nemůžu vidět.“

Sestra, která studovala kartu s jejími záznamy, vzhlédla.

„Řekněte jim, že mám horečku,“ pokračovala Amy, „nebo že spím…“

„Já jim nemůžu bránit, zlato,“ odpověděla sestra klidně. „Bude lepší to mít za sebou, ne?“

Nikdy toho utrpení nebude dost. To Amy dobře věděla. Zabila muže, kterého milovala, a to se nedalo nijak vrátit.

7

„Povíš mi, jak ses dostala z toho bazénu, Amy?“

„Po žebříku.“

„Žádný žebřík jsem tam neviděla.“

Amy se zamračila a odvrátila hlavu. Nemocniční přikrývku si vytáhla až k bradě a opět se ponořila do sebe. Helen ji se zaujetím sledovala. Jestli lže, je to zatraceně dobrá herečka. Krátce pohlédla na Marka a pokračovala v otázkách:

„Jaký to byl žebřík?“

„Provazový. Hodili ho dolů hned potom, co jsem…“

V očích ji pálily slzy a Amy sklonila hlavu. Na dlaních měla drobné popáleniny. Nemohly by snad být důsledkem horečného šplhání po provazovém žebříku? Helen se okamžitě v duchu okřikla – proč vůbec o něčem takovém uvažuje? Amyino líčení událostí bylo ztřeštěné. Podle ní je vzalo auto na stopu, ale poté byli omámeni, uneseni, vyhladověni – a pak přinuceni spáchat vraždu. Proč by někdo něco takového dělal? Amy a Sam byli na první pohled šťastný pár, ale odpověď na tento strašlivý zločin se musela nacházet v jejich životech.

„Pověz mi něco o svém vztahu se Samem.“

Po té pobídce Amy začala hned natahovat.

„Není čas ji nechat trochu vydechnout, paní inspektorko?“ obrátila se Amyina matka na přítomného advokáta.

„Ještě jsme neskončily,“ odsekla Helen.

„Vidíte ale, jak je unavená. Můžeme přece…“

„Já momentálně vidím mrtvého chlapce, který se jmenoval Sam Fisher. Byl zastřelen zezadu. Zblízka. Vaší klientkou.“

„Moje klientka nepopírá, že zmáčkla kohou…“

„Nechce nám ale říct proč.“

„Vždyť jsem vám to už řekla,“ odsekla Amy vzdorně.

„Jistě, a je to úžasná historka, Amy. Jenom nedává žádný smysl.“

Helen nechala svá slova viset ve vzduchu. Aniž by ho museli pobízet, Mark převzal iniciativu a dále naléhal.

„Nikdo vás neviděl. Ani tu dodávku, Amy. Žádní řidiči kamionů. Žádní dopravní strážníci. Žádní stopaři jedoucí stejnou cestou. Tak proč nepřestaneš s těmi bláboly a neřekneš nám, proč jsi opravdu zabila svého přítele? Zbil tě? Vyhrožoval ti? Proč tě vzal na to hrozné místo?“

Amy nic neříkala – ani nevzhlédla. Jako by Mark vůbec nic neřekl. Helen převzala štafetu a poněkud svůj tón zmírnila.

„Nemysli si, že jsi první, Amy, která se zamilovala do hezkýho kluka, z něhož se vyklubal sadistický násilník. Není to tvoje chyba, nikdo tě nesoudí, a jestli mi dokážeš říct, co se stalo, co se pokazilo, slibuju, že se ti budu snažit pomoct. Napadl tě fyzicky? Byl u toho ještě někdo jiný? Proč tě tam odvedl?“

Pořád nic. Vůbec poprvé prosákla do Helenina hlasu netrpělivost.

„Přede dvěma hodinami jsem musela Samově mamince oznámit, že Sama zastřelili. Ona i Samovi mladší bratři a sestry si zaslouží dozvědět se, kdo je za to odpovědný. A momentálně to vypadá, že jediným takovým člověkem jsi ty. Tak už jen kvůli sobě i kvůli nim přestaň s těmi báchorkami a řekni mi pravdu. Proč jsi to udělala, Amy? Proč?“

Nastalo dlouhé ticho, pak Amy vzhlédla a v očích zalitých slzami jí žhnula zlost:

„To ona mě přinutila to udělat.“

8

„Tak co si o tom myslíš, šéfová?“

Poprvé v celém svém životě nedokázala Helen na takovou otázku odpovědět. Ano, nebo ne, vinen, nebo nevinen, Helen Graceová měla vždycky odpověď. Teď ale žádnou neměla. Tohle bylo něco jiného. Zkušenost jí napovídala, že Amy lže. Už historka o únosu byla dost šílená, ale skutečnost, že pachatelkou měla být osamocená žena, představovala docela přesvědčivý důkaz. Vražedkyně zabíjely manžely, své děti nebo lidi, o které pečovaly. Nevěnovaly se podivným únosům ani neměly v oblibě nanejvýš riskantní scénáře, jako byl ten, který jim popsala Amy a v němž by pachatelka stála proti svým obětem v menšině. Ale i kdyby v tomto případě skutečně taková pachatelka existovala, kde by asi našla sílu k tomu, aby vytáhla dva dospělé lidi z dodávky a dovlekla je do plaveckého bazénu? Helen byla ve velkém pokušení považovat Amy za hlavní podezřelou. Bude-li čelit obvinění z vraždy, možná nakonec řekne pravdu.

Jenže na druhou stranu, proč by si měla vymýšlet takový příběh, kdyby to nebyla pravda? Amy byla chytrá, vyrovnaná dívka a nikdy v životě se nepotýkala s duševními problémy. A její svědectví bylo v podstatě jasné a konzistentní. Její popis „únoskyně“ byl přesný – nakrátko ostříhané blond vlasy, sluneční brýle, krátké špinavé nehty – a držela se ho do všech detailů. Až do takových podrobností, jako bylo vytáčení motoru dodávky do vysokých otáček při řazení. A bylo jasné, že Sama milovala – opravdu milovala – a jeho smrt ji zlomila. Všichni je popisovali jako nerozlučný pár, jako dvě poloviny jednoho celku. Seznámili se na Bristolské univerzitě a na magisterské studium se oba přihlásili do Warwicku, aby mohli zůstat spolu, odložili vstup do pracovního života a vyhnuli se vzájemnému odloučení. Neměli moc peněz, ale za dobu svého vztahu spolu procestovali autostopem celou zemi, jen zřídka jezdili na výlety s dalšími lidmi.

Soudní znalci prokázali, že použila zbraň, takže nebylo pochyb, že čin spáchala, ale rovněž potvrzovali její příběh o době strávené v zajetí. Její tělesný stav – vlasy, nehty – spolu s lidskými výkaly v nádrži, to vše nasvědčovalo tomu, že v bazénu strávili přinejmenším čtrnáct dní, než ho zavraždila. Vzdali se naděje a losovali? Dohodli se?

„Proč on, a ne ty?“ Amy se opět zhroutila, ale Helen otázku zopakovala. Konečně Amy ze sebe vysoukala:

„Protože mě o to požádal.“

Takže skutek lásky. Skutek sebeobětování. Mít něco takového na svědomí… jen jestli je to pravda. A právě tohle se jí honilo hlavou – ta zjevná skutečnost, že Amy je z toho, co se stalo, naprosto zničená. Ne traumatizovaná. Ona byla zničená, hroutila se pod tíhou viny. Byl to cit, který Helen znala až příliš dobře, a navzdory všemu zjišťovala, že s Amy začíná soucítit. Možná byla na tu zranitelnou mladou dívku příliš tvrdá.

Jenže to nemohla být pravda. Proč by někdo něco takového dělal? Čeho by tím proboha mohli – „mohla“ – dosáhnout? Podle Amy ani nebyla na místě, aby je sledovala, tak jaký to mělo smysl? Nemohla to být pravda, ale když Helen odpovídala na Markovu typicky přímou otázku, přesto zničehonic řekla:

„Já myslím, že mluví pravdu.“

9

Ben Holland svou každotýdenní cestu do Bournemouthu nesnášel. Podle něho neměla žádný smysl, byl to ztracený den. Jenže firma si velice zakládala na osobních kontaktech svých zaměstnanců z různých poboček, a tak se jednou týdně Ben s Peterem (Portsmouth) scházeli nad chlebíčky a kávou s Malcolmem a Eleanor (Bournemouth) a s Hellie a Sarah (Londýn). Probírali spolu jemné zákruty námořního zákona, bankovních sporů a mezinárodního práva – než se to obvykle zvrhlo do pomlouvání klientů. Občas to mělo jistou informační hodnotu, někdy to bývalo zábavné, ale když k tomu člověk připočítal cestu z Portsmouthu a zpátky, bylo to jen nehorázné plýtvání časem.

Tentokrát to bylo ještě horší než obvykle. Ben jako vždy na schůzku v Bournemouthu řídil, aby svému výše postavenému kolegovi umožnil v polední přestávce pít. Peter byl partner, kterému to pálilo a měl za sebou dobré výsledky. Jinak to byl ale neotesanec, který se pořád opakuje, a vydával nepříjemný tělesný pach. Už jen sedět s Peterem v konferenční místnosti nebyl žádný příjemný zážitek. A teď s ním musel být celé dvě hodiny zavřený v autě. Tedy musel by, kdyby jim nedošel benzin.

Ben vylovil telefon a tiše klel. Oči se mu rozšířily hrůzou.

„Žádnej signál.“

„Cože?“ opáčil Peter.

„Žádnej signál. Co ty?“

Peter si zkontroloval mobil.

„Nic.“

Nastalo dlouhé ticho.

Ben se urputně snažil potlačit v sobě vztek. Co komu udělal, že tady s přicházející tmou zůstal trčet s Peterem uprostřed Nového lesa? U benzinové pumpy hned za Bournemouthem natankoval Ben plnou nádrž – měli tam nejlevnější benzin na celé trase –, ale za necelou hodinu byla nádrž prázdná. Neuvěřil rozsvícené kontrolce, v každém případě byl přesvědčený, že do  Southamptonu jim musí benzin stačit. Ale krátce po rozsvícení a pípnutí kontrolky se auto s přískoky zastavilo. Někdy prostě život stojí za starou belu. Budou muset jít pěšky k nejbližší benzince? Strávit spolu noc?!

„Platinová asistence s přednostními službami, a k čemu to je?“ prohodil Peter vstřícně.

Ben se rozhlížel po prázdné tiché lesní silnici. Peter o tom nemluvil, ale byl to Benův nápad vzít to zkratkou přes Nový les. Jezdil tudy vždycky, aby se vyhnul provozu na dálnici M27 u Southamptonu, a rafinovaná zkratka je vyvedla u Calmore, ale dnes se jim to šeredně nevyplatilo. Ben tušil, že na zmínku o tom dojde, ale asi teprve tehdy, až budou mít tohle martyrium za sebou. Peter z toho zaručeně vytěží pořádný kapitál. Jistě jen čeká na příležitost.

„Půjdeš ty, nebo mám jít já?“ zeptal se Peter.

Byla to řečnická otázka. Pravidla firemní hierarchie jsou neúprosná a Peter měl kromě toho „špatná kolena“. Takže to bylo na Benovi. Když se podíval do mapy, zjistil, že dva tři kilometry odtud jsou nějaké chaty. Kdyby si pospíšil, mohl by tam dorazit dřív, než se úplně setmí. Ohrnul si proti vlezlému chladu límec, kývl Peterovi a vydal se po silnici.

„Tak zatím…“ zazpíval Peter. Blbec, pomyslel si Ben.

A v tom okamžiku je potkalo nečekané štěstí. V padajícím soumraku Ben zahlédl dvě vzdálené světelné tečky. Přimhouřil oči. Jo, nemohlo o tom být pochyb, byly to světlomety. Poprvé za celý den Ben cítil, že se úlevně uvolnil. Nakonec snad přece jen existuje Bůh. Energicky zamával rukou, ale to už dodávka brzdila. Pomoc byla zde.

Díkybohu, pomyslel si Ben. Záchrana.

10

Diane Andersonová se neviděla s dcerou přes tři týdny. A neviděla ji vlastně ani teď, třebaže se Amy choulila v dusivém objetí na její hrudi. V nemocnici ji umyli – nechali ji osprchovat a umýt si vlasy –, ale přesto pořád nevypadala jako Amy.

Domů je doprovázela příjemná a pohledná policistka Charlie. Tvrdila, že je zde kvůli tomu, aby Amy pomohla cítit se ve větším bezpečí, až se zase vydá mezi lidi, ale ve skutečnosti na ni dohlížela. Tím si byla Diane jistá. Byla tu proto, aby všechno trpělivě pozorovala a podala hlášení. Její dceru dosud nezbavili podezření. Bylo to zřejmé už podle dvou uniformovaných policistů stojících u domovních dveří. Byli tu kvůli tomu, aby ji chránili, nebo aby jí zabránili v útěku? Přinejmenším ale drželi v uctivé vzdálenosti novináře. Jedna reportérka z místního plátku se uchýlila k vykřikování otázek otvorem pro poštu a nejhrubšími výrazy, jaké si lze představit, se vyptávala, proč Amy zavraždila svého chlapce. Bylo to o to horší, že novinářka byla také mladá dívka – čím jsou ti lidé posedlí?

„Amy zastřelila Sama.“ Takto tvrdě to vyjádřila ta striktní inspektorka Helen Graceová. Nedávalo to žádný smysl. Amy by nikdy nikoho nezastřelila a Sama ze všeho nejmíň. V životě taky nedržela v ruce zbraň. Tady nejsme v Americe.

Diane se otočila na svého manžela Richarda a čekala, že snad policistku nějak opraví, že všechno vysvětlí, ale v jeho tváři se zračil jen její vlastní pohled – výraz naprostého šoku. Na okamžik jí projel záblesk hněvu – Richard nikdy nebyl po ruce, když ho opravdu potřebovaly –, ale pak se dala dohromady a znovu se snažila čelit hořké přítomnosti. Amy Sama milovala. V nejedné chvíli planého přemítání Diane zvažovala, jaké by to bylo, kdyby se vzali, a kdy se k tomu asi odhodlají. Odjakživa předpokládala, že se Amy přidrží moderní praxe a bude žít s někým na hromádce bez svatby. Ale Amy ji překvapila, když se jí svěřila, že do toho chce v pravý čas praštit. Pro Amy bylo nicméně typické, že i tohle chtěla provést netradičně. Nepřicházelo v úvahu, že by měla bílé šaty, a byla rozhodnutá, že by ji k oltáři měla vést Diane, a ne její otec. Smířil by se s tím Richard? Líbilo by se to ostatním, nebo by to považovali za podivnou výstřednost? Diane si s trhnutím uvědomila, že se zase zasnila. Nad svatbou, k níž už nikdy nedojde.

Nic z toho nedávalo žádný smysl. Sam nebyl násilník a nebyl agresivní, takže to nemohla být sebeobrana. Inspektorka Graceová byla nesnesitelně skoupá na slovo ohledně toho, co se vlastně stalo: „Bude lepší, když vám to ve vhodný čas povypráví Amy sama.“ Jenže Amy neřekla ani slovo. Byla němá. Diane se jí snažila přiblížit – připravovala jí mléčné koktejly, otvírala nejoblíbenější dětské bonboniéry, zařídila jí pokoj, ve kterém se teď usídlily všechny její staré hračky a věci, které po ní doma zůstaly. Nic z toho ale nefungovalo. A tak tady teď seděly všechny tři ve stísněné atmosféře. Charlie byla usazená na kraji pohovky a snažila se nerozlít čaj, Diane nosila na stůl další a další sladkosti, které nikdo nechtěl, a Amy jen prázdně zírala do prostoru, pouhý přízrak někdejší dívky plné života.

11

Bylo to přepadení. Žena vyčkávala v ústraní, a když Helen vystoupila z auta, vrhla se k ní.

„Neměla byste chviličku, paní inspektorko?“

Helen ztratila náladu. Už to začínalo.

„Ráda vás vidím, Emilie, ale přesně jak předpokládáte, mám hodně práce.“

Helen vykročila, ale prudký pohyb paže jí zabránil v pohybu. Helen nasadila výraz „to nemyslíte vážně“ a její sokyně se dovtípila a pomalu sevření uvolnila. Emilii Garanitaovou to nijak nerozhodilo a zeširoka se usmála. Byla to pozoruhodná postava – mladistvá a štíhlá, ale přitom zohyzděná v obličeji. Jako mladá dívka si získávala chlapecká srdce a pak, v pouhých osmnácti letech, se stala obětí brutálního útoku kyselinou. Když jste se na ni podívali zleva z profilu, byla pohledná a přitažlivá. Při pohledu zprava jste pocítili jen lítost – zdeformované rysy, umělé oko se nehýbalo. Místní ji znali pod přezdívkou „Kráska a zvíře“ a pracovala jako vedoucí kriminalistické rubriky večerníku Southampton Evening News.

„Jde mi o případ Amy Andersonové. Víme, že ho zabila, ale netušíme proč. Co jí provedl?“

Helen se snažila zakrýt své opovržení – byla si jistá, že to byla Emilia, kdo křičel své dotazy otvorem na dopisy u dveří Andersonových, ale nebylo by moudré si v tak raném stupni vyšetřování znepřátelit tisk.

„Mělo to sexuální podtext? Bil ji? Hledáte jiného podezřelého?“ chrlila otázky jednu za druhou.

„Znáte přece běžný postup, Emilie, jakmile budeme mít cokoli, co bychom mohli sdělit médiím, ozveme se vám. A teď, jestli mě omluvíte…“

„Mě by jenom zajímalo, proč jste ji pustili na svobodu. Dokonce bez kauce. Většinou je necháváte smažit za katrem trochu dýl, ne?“

„My nikoho nenecháváme ‚smažit‘, Emilie. Postupujeme vždycky přísně podle zákona – to přece víte. A proto taky veškerá komunikace s tiskem bude probíhat obvyklými kanály, ano?“

Helen se usmála, jak nejlépe uměla, a pokračovala v cestě. Zvítězila v první šarvátce z bezpochyby dlouhé bitvy, která ji čeká. Emilia měla zločin v krvi. Jako nejstarší ze šesti dětí se proslavila, když jejího tátu, drogového dealera, odsoudili na osmnáct let do vězení za to, že zneužíval své děti jako drogové kurýry. Vždy když se malá Emilia se svými pěti sourozenci vracela do southamptonského přístavu z častých výletů do Karibiku, museli všichni spolykat kondomy s kokainem. Když její portugalský otec skončil ve vězení, jeho obchodní kumpáni se pokusili Emilii přinutit, aby jako drogová spojka pokračovala a pomohla tak zahladit vzniklé ztráty. Odmítla, a tak ji potrestali: oba kotníky zlomené a půl litru kyseliny sírové v obličeji. Napsala o tom knihu, která ji nakonec přivedla k novinařině. Navzdory tomu, že pořád ještě kulhala, nikoho se nebála a při sledování svých příběhů byla neúnavná a vytrvalá.

„Netvařte se, jako že mě neznáte,“ zavolala za ní Emilia, když Helen vstupovala do policejní márnice.

Helen věděla, že ji čekají těžké chvíle. Neměla teď ale čas nad tím uvažovat.

Měla rande s mrtvolou.

12

Vypadal jako přízrak. Bezstarostný, pohledný obličej, který zářil z jeho facebookového profilu, se v ničem nepodobal této vychrtlé posmrtné masce, na niž teď Helen upřeně zírala. Samovo vyzáblé tělo leželo před ní na stole v márnici a vysmívalo se tomu šťastnému člověku plnému nadějí, jímž kdysi býval. Byl to hluboce znepokojivý pohled.

Helen se odvrátila, a aby rozptýlila své myšlenky, podívala se, jak pokročil patolog Jim Grieves. I po třiceti letech ve službě Jimovi pořád trvalo celou věčnost, než se umyl a oblékl k resumé provedené pitvy. Nekonečným mytím rukou připomínal moderní lady Macbeth (byť trochu s nadváhou) a při sledování jeho nemotorných pokusů navléct si na ruce sterilní gumové rukavice jste byli v pokušení jít za ním a udělat to za něho. Někteří detektivové to také dělali. Jiní se domnívali, že už je na tu práci moc starý, ale Helen věděla svoje a nepospíchala na něho. Stálo za to si na něho počkat a v jeho zdlouhavé proměně z hřmotného, hustě potetovaného hromotluka v schopného, do lékařského pláště oděného patologa, který pomohl Helen rozluštit nejeden případ, se skrývalo cosi až zázračného.

„To, co vám povím, je jako obvykle s výhradou, protože jsem opět byl tlačen k nemístnému spěchu na výsledky…“

Helen se usmála – byla na Jimovo reptání zvyklá – a nechala ho vypovídat se. Ale na výsledky opravdu spěchala, protože to bylo nutné. Oznamovat Samově matce synovu smrt bylo hrozné, zčásti také kvůli tomu, že jí Helen mohla říct tak málo. Olivia Fisherová před několika lety ovdověla, a tak neměla žádného partnera, který by jí pomohl tu tíhu nést. Musela nějakým způsobem pomoct svým dětem vyrovnat se se smrtí jejich milovaného staršího bratra a Helen jí musela poskytnout prostředky k tomu, aby to měla aspoň trochu lehčí. Musela proto co nejrychleji Amyinu historku buď potvrdit, nebo vyvrátit.

Jim skončil s mrzoutským reptáním. Přistoupil k Samovu tělu a pustil se do shrnutí svých prozatímních poznatků:

„Jediný výstřel do zad. Kulka proletěla pod pravou lopatkou a zastavila se v hrudním koši. Budu používat odborné termíny, takže mi řekněte, kdybyste něčemu nerozuměla, ano?“

Helen tu poznámku přešla. Jimův sarkasmus patřil k povinné výbavě všech patologů, s nimiž kdy spolupracovala. Pokračoval, aniž by čekal na její reakci:

„Příčina smrti: srdeční zástava. Není vyloučeno, že ji způsobila ztráta krve, ale pravděpodobnější je, že šlo o důsledek šoku z rány. Byl ve špatném stavu už před výstřelem. Trup, údy a obličej jsou vyzáblé – všimněte si těch vpadlých očních důlků, krve na dásních, vypadaných vlasů. Močový měchýř a střeva jsou v podstatě prázdné, žaludek obsahoval kousky látky, vlasů, tmele na lepení kachlíků a také lidského masa.“

Jim obešel stůl a zvedl Samovu pravou paži.

„To maso bylo jeho vlastní, ukousl si ho z pravého předloktí. Podle toho, jak ta rána vypadá, bych řekl, že zvládl asi tři nebo čtyři sousta, než to vzdal.“

Helen zavřela oči – živě se před ní vynořovala hrůza Samových posledních dnů – a pak se přinutila opět je otevřít. Jim jí přidržel Samovo rozkousané předloktí, aby se na ně mohla lépe podívat, a potom je opatrně položil zpátky na stůl.

„Odhadl bych, že řádně nejedl a nepožil žádnou tekutinu přinejmenším dva týdny, pravděpodobně o trochu déle. Jeho tělo během té doby žilo z tukových zásob, a když se vyčerpaly, začalo stravovat živiny z vnitřních orgánů. V době, kdy byl zavražděn, byl už jen kousek od totálního selhání tělesných orgánů. Z toho, co jsem se dozvěděl o zdravotním stavu té dívky, prodělala přibližně totéž. Ještě pár dní a oba by zemřeli přirozenou smrtí.“

Jim se opět odmlčel, tentokrát aby prolistoval své papíry.

„Krev. Všechno obvyklé, co by se dalo očekávat u extrémně dehydrovaného člověka krátce před celkovým selháním orgánů. Jedinou nezvyklou součástí jsou stopové prvky benzodiazepinu. Očekával bych, že je najdete i v její krvi, silnější stopy by měly být v jejich výkalech.“

Helen přikývla – z forenzní laboratoře už potvrdili stopy tohoto silného sedativa v exkrementech sesbíraných ze dna bazénu. Helen přemáhala narůstající úzkost, ale všechno teď mířilo k jedinému závěru. Jim pokračoval ještě asi deset minut, ale pak už ho Helen přerušila. Dozvěděla se, co potřebovala.

Proti všem očekáváním začínal Amyin příběh dostávat pevnější obrysy. Lidé z forenzní laboratoře našli na hraně nedaleko jednoho rohu bazénu částečky lana, což odpovídalo použitému provazovému žebříku, s jehož pomocí se Amy podařilo uniknout. Jejich oblečení na sobě navíc mělo mnoho skvrn od hlíny, což naznačovalo, že Amy se Samem byli z auta dovlečeni do opuštěného bazénu po zemi. Mohla tam nějaká žena dotáhnout Sama samotná – celých jeho pětaosmdesát kilo –, nebo by k tomu potřebovala komplice?

Cestou zpět na southamptonské policejní ústředí už Helen věděla, že ji ta otázka od této chvíle celou pohltí. Neodpočine si, dokud tento podivný zločin nevyřeší. Když vešla do hlavní vyšetřovací místnosti, s potěšením konstatovala, že Mark se už pustil do práce. Existuje bezpočet praktických i byrokratických věcí, které mohou zmařit podobné důležité vyšetřování, a Helen potřebovala, aby vše běželo jako na drátkách. Mark byl klasický detektiv – příkrý, ale zběhlý organizátor, který umí zkušeně nasměrovat kolegy k jednotnému cíli. Už dal dohromady dobrý policejní tým: detektivové Bridges, Grounds, Sanderson, McAndrewová a podpůrný sbor; vyšetřování se už rozjíždělo na plné obrátky přímo před Heleninýma očima. Když Mark viděl, že vchází do dveří, hned k ní přispěchal.

„Tak co řekneme novinám, šéfová?“

To byla dobrá otázka, nad níž Helen přemítala už od chvíle, kdy odešla od Jima Grievese. Emilia Garanitaová bude neodbytná a za jejími zády se budou tlačit další. Mladá dívka zastřelila na opuštěném místě svého milence. Bylo to hrůzostrašné, a tudíž se to bude dobře prodávat.

„Co nejméně. Dokud nebudeme mít případ pod kontrolou, nesmíme nechat uniknout informaci, že v něm figuruje ještě někdo třetí. Budeme tedy bez dalších podrobností říkat, že jde o rodinnou tragédii. Noviny budou vymýšlet o Samovi spoustu věcí, stejně jako o tom, proč ho Amy zabila…“

„Nechceme ale přece zbytečně nechat očernit jeho jméno.“

„Přesně tak. On ani jeho maminka by si nic takového nezasloužili.“

„Tak dobře, budeme prozatím všechno držet pod pokličkou.“

Mark se vrátil k práci. Ve svém zaujetí působil nesporně poněkud hrubým dojmem – vytáhlý, neholený, s ostře řezanými rysy –, ale když byl ve formě, patřil k výborným týmovým policistům. Helen doufala, že mu to vydrží.

S pocitem uspokojení, že je všechno v pevných rukou, si Helen dopřála pět minut s šálkem čaje. Byla unavená – rozhovor s Amy byl vyčerpávající a návštěva v márnici ještě horší. Chtěla na chvíli vypnout, ale mozek jí to nedovolil. Samova hrůzostrašná smrt se jí dostala pod kůži a nedokázala se zbavit obrazu jeho bezživotné, znetvořené tváře. Co to asi bude znamenat pro jeho matku, až ho takhle uvidí?

Byla hluboko ponořená do svých neradostných myšlenek, takže si Charlie nevšimla, dokud nestála přímo nad ní.

„Šéfová, tohle vás bude zajímat.“

Den už byl i tak plný ošklivých překvapení, ale Helen tušila, že přichází další.

Charlie jí podala dvě fotografie – dva muži v oblecích, podnikatelské typy, jeden třicátník, druhý o něco starší.

„Ben Holland a Peter Brightston. Nahlášeni jako pohřešovaní před třemi dny. Vraceli se ze schůzky ve své právní firmě v Bournemouthu. Domů nedorazili.“

Helen se zmocňoval nepříjemný pocit.

„Jejich auto našli v Novém lese. Místní dobrovolníci a lesní správci pročesali celý les centimetr po centimetru. Žádná stopa.“

„A?“ Helen vycítila, že to není všechno.

„Kabáty, tašky, peněženky a osobní doklady, to všechno se našlo v autě. Jejich mobily se povalovaly nedaleko – SIM karty byly úmyslně zničeny.“

Takže další únos. A tenhle je snad ještě záhadnější než ten první. Dva dospělí muži, elegantní, silní a schopní se o sebe postarat, jako by se vypařili.

13

Jak se člověk probouzí ze sna? Jak se vyšplhá z propasti, když se nachází uprostřed noční můry?

Benu Hollandovi se neustále honily hlavou podobné myšlenky. Musí se mu to přece zdát. Určitě se mu to zdá. Nezašli s Jennie po práci do obchodu s alkoholem a nekoupili si láhev vodky? Nezdá se mu zrovna teď sen z vodky? Každou vteřinu se probudí s třeštící hlavou a se stupidním úsměvem na tváři…

Ben otevřel oči. Celou dobu to samozřejmě věděl – ten pach o kousek dál byl k nevydržení. Jak by si mohl představovat, že je někde jinde? A i kdyby to dokázal překonat, pak ustavičné Peterovo skuhrání vás stejně muselo přivést zpět do reality. Od chvíle únosu se v Benovi střídal vztek a nevěřícný údiv. Peter si ale zvolil zoufalství.

„Nemohl bys už proboha držet hubu, Petere…“

„Jdi do hajzlu,“ zněla odseknutá odpověď. Kampak se poděly tvé vůdčí kvality, pomyslel si Ben jízlivě.

Byli v pasti. Nedávalo to smysl, ale bylo to tak. V jednom okamžiku seděli v dodávce, uvolnění a šťastní, a pak se zničehonic probrali tady. Otupělí, otlučení a ulepení mazlavým prachem. Ben se vrávoravě postavil na nohy, pořád ještě neochotný uvěřit tomu, co se stalo, a snažil se vší silou ve tmě něco uvidět a udělat si představu, kde se to ocitli. Nacházeli se zřejmě v jakémsi obrovském zásobníku nebo skladu a na podlaze se povalovalo uhlí. Právě tím byli celí pokryti – uhelným prachem, který jim pronikal do uší a do očí, obaloval jim jazyk nepříjemnou špínou. Ben se instinktivně vyškrábal ke stěně. Nebylo to snadné, uhlí pod nohama se neustále sesouvalo, ale nakonec se mu to podařilo. Studený, hladký kov. Použil stěnu jako vodítko a odklopýtal kolem dokola v naději, že proti veškerému rozumnému očekávání najde nějaké dveře, průlez, možnost úniku. Ale stěny byly hladké a po několika okruzích to vzdal. Když upřel oči vzhůru, všiml si, že škvírou kolem masivního poklopu dolů proniká nepatrný paprsek světla. Takže tudy spadli do tohoto zvláštního pekla.

Teprve teď si Ben uvědomil řezné rány a odřeniny, které měl na obličeji i po těle. Od poklopu sem na dno to bylo dobrých šest metrů a kusy uhlí také jistě nepřispěly k měkkému přistání. Najednou ho všechno rozbolelo. Šok pomalu ustupoval a potlučené tělo protestovalo. Hluk za zády ho přinutil se otočit. Klopýtal k němu Peter – na tváři se mu zračil hloupý, stupidní úžas. Hledal vysvětlení, ale od Bena se mu žádného nedostane. A právě když tam tak stáli vedle sebe, vyčerpaní a bez naděje, zazvonil telefon. Oba na okamžik ztuhli a vzápětí se oba po přístroji vrhli. Ben se k němu dostal jako první.

Když se dozvěděli to smrtelné ultimátum, oba se hystericky rozesmáli, jako by to celé měl být nějaký nepovedený absurdní žert. Smích se však pomalu začal vytrácet.

„Zavoláme do kanceláře.“ Ben byl odhodlán se z té díry dostat.

„Dobrej nápad. Zavolej Carol, ta už bude vědět, co má dělat,“ řekl Peter, povzbuzený Benovým odhodláním.

Ben vyťukal důvěrně známé číslo. Jenže mobil byl uzamčený pinem. Čtyři malá číslíčka je dělila od svobody.

„Jakou kombinaci zkusíme?“

Ben si už všiml kontrolky nabíjení v pravém horním rohu, která blikala.

„Máme jenom pár pokusů. Co vyzkoušíme?“ Benův hlas byl stísněný, nemožnost vyřešit takový úkol mu pomalu začala docházet.

„Já nevím. 1, 2, 3, 4.“

Benův zrak se zamlžil.

„Já kurva fakt nevím,“ reagoval zlostně Peter. „V kterým roce ses narodil?“

Bylo to zoufalé, ale stejně dobré jako cokoli jiného. Ben zkusil Peterův rok narození, potom svůj. Zrovna zkoušel třetí kombinaci, když se mu mobil v ruce vybil.

„Do prdele.“

Slova se v klenutém prostoru nesla ozvěnou.

„Co teď?“

Oba tam stáli mlčky a zoufale zírali na zavřený poklop nad hlavou. Škvírami sem dopadalo světlo a nasvěcovalo revolver povalující se na podlaze mezi nimi.

„Nic. Nedá se dělat vůbec nic…“

Benovi došla slova, otočil se a ustoupil zpět do tmy. Žuchl sebou na uhlí a najednou ho přemohlo zoufalství. Proč se jim tohle děje? Co provedli?

Vrhl pohled po Peterovi, který chodil sem a tam a cosi si pro sebe mumlal. Ben neměl Petera nikdy rád, ale určitě ho nechtěl zabít, proboha! Byl snad ten revolver skutečný? Vstal, aby se o tom přesvědčil, ale Peter se na něho zadíval takovým způsobem, že se okamžitě opět posadil.

Ben se ocitl ve svém soukromém pekle. V uzavřeném prostoru se nikdy necítil moc dobře. Vždycky a v každé situaci rád věděl, kudy může odejít. Teď byl ale v pasti, a co hůř, v pasti pod zemí. Pohřbený zaživa. Začínaly se mu třást ruce, měl závrať, potil se a před očima se mu míhaly mžitky. Už léta neměl panický záchvat, ale cítil, že jeden takový na něho právě jde. Svět se nad ním uzavíral.

„Musím se odtud dostat.“ Ben vrávoravě vstal. Peter se překvapeně a nervózně otočil. „Prosím tě, Petere, já se odtud musím dostat. POMOC! POMOZTE MI NĚKDO, PROSÍM VÁS!“

Křičel a žadonil, aby se pokusil záchvat zažehnat, ale cítil, že začíná ztrácet vědomí, a musel přestat. Někdo je přece určitě najde a osvobodí, ne? Musejí je osvobodit. Jiná možnost nepřipadala v úvahu.

14

Mark Fuller odešel ze služebny krátce poté, co jim Charlie tu šokující zprávu oznámila. Otevřela se celá nová linie vyšetřování, ale pro tuto chvíli spočívala největší zátěž na civilních zaměstnancích, kteří dávali dohromady veškerá dostupná data. Probíhala masivní křížová kontrola faktů z dalších zdrojů, a teprve když se potvrdí, že zmizení obou mužů je podezřelé, nastoupí do akce vyšetřovací tým kriminálky. Zdálo se, že zítra budou mít Mark, Charlie a zbytek jejich týmu hodně dlouhý den, a tak je Helen poslala domů, aby se na to vyspali. Mark ale neměl v úmyslu jít spát.

Namísto toho jel přes celé město na předměstí Shirley a zaparkoval v tiché ulici obytných domů. Nikdy nejezdil vlastním autem, aby se neprozradil. Zchátralý golf s tmavými skly měl odvést pozornost od svého pravého účelu a dařilo se mu to – kolemjdoucí ho považovali za jeden z obvyklých pokusů nějakého výrostka udělat nový bourák ze staré rachotiny. Byla to skvělá pozorovatelna, odkud mohl – sám nepozorován – sledovat okolí.

V okně se objevila sedmiletá dívenka a Mark poposedl na sedadle s očima upřenýma na ni. Chvíli si prohlížela ulici, pak zatáhla závěs a uzavřela se před světem. Mark proklínal svou smůlu – některé dny Elsie na tom místě vydržela dvacet minut i déle. Její pohled poletoval z jednoho místa na druhé a po jistém čase Mark přesvědčil sám sebe, že hledá jeho. Byla to iluze, která ale živila jeho duši.

Klapot vysokých podpatků na chodníku ho přinutil se na sedadle přikrčit. Bylo to hloupé, nikdo ve skutečnosti nemohl dovnitř vidět. Ale stud vás nutí k prazvláštnímu chování. Nemohl jí dovolit, aby ho takto odhalila. Sledoval elegantní, pěstěnou dvaatřicetiletou ženu, která mířila k domu. Než zastrčila klíč do zámku, dveře se otevřely a přivítala ji náruč vysokého svalnatého muže. Dlouze a vášnivě se políbili.

A to bylo v kostce všechno. Jeho bývalá manželka zamilovaná do jiného muže – a Mark ponechaný v chladu na ulici. Projela jím vlna zuřivého vzteku. Dal té ženě všechno a ona mu zlomila srdce. Cože to řekla, když se rozhodla skoncovat s jejich krátkým manželstvím? Že ho dost nemiluje. Byla to ta nejkrutější vražda. Nic neudělal špatně. Prostě jí jen nebyl dost dobrý.

Vzali se příliš mladí. Příliš rychle měli dítě. Ale po nějakou dobu je pojil chaos a emoce čerstvého rodičovství. Společně sdílený strach, že jejich dítě přestane dýchat, když je nechají bez dozoru, nespavost a paranoia, že děláte spoustu věcí špatně, ale taky nezměrná radost z toho, jak jejich holčička roste a rozvíjí se. Christinu ale postupně ubíjející pravidla rodičovství – veškerá ta otupující rutina a starosti – unavila a vrátila se k pracovní kariéře. Její argumenty v urputné bitvě o svěření dítěte do rodičovské péče tak byly jen o to směšnější. Dokonale hrála mateřskou kartu a dávala svou milující povahu, spořádanou existenci a dobře placené zaměstnání do protikladu k Markovu nevypočitatelnému a nebezpečnému životu southamptonského policisty – a neopomněla přidat ani pár příhod o jeho pití. A co udělala, když dostala Elsie do své výhradní péče? Okamžitě se vrátila do práce na plný úvazek a péči o jejich dítě přenechala na milenci, s nímž začala žít. Z ženy, jež kdysi přísahala Markovi lásku a dala mu své srdce, se vyklubala prolhaná a mstivá mrcha.

Christina se Stephenem zmizeli v domě a všude zavládl klid. Elsie se vykoupe a obleče do pyžama. Zachumlaná do župánku s postavičkou Hello Kitty a v bačkůrkách, které jí Mark koupil, bude stočená do klubíčka v křesle před televizním večerníčkem. Byly to už vlastně pohádky spíš pro menší děti, ale ona k nim měla citovou vazbu a nikdy je nevynechala. Mark zničehonic cítil, jak vztek ustupuje strašlivé lítosti. I pro něho bylo rodičovství náročné – ten nekonečný kolotoč koupání, postýlky, pohádek, her a všeho dalšího –, ale dal by nevímco za to, kdyby se k němu mohl vrátit.

Byla hloupost sem jezdit. Mark zprudka nastartoval a rozjel se rychle pryč v naději, že všechny své trampoty zanechá v téhle ulici s jejich domem. Jenže za jízdy se mu všechny ty starosti honily hlavou jako opice, popichovaly ho a poukazovaly na jeho selhání, na jeho bezvýznamnost a osamělost. Mířil domů, ale zničehonic změnil směr a odbočil do Castle Way. Nedaleko přístavu tady byla hospoda, která ilegálně porušovala zavírací hodinu. Jakmile jste se tam dostali před půlnocí, mohli jste pít celou noc. Což bylo přesně to, co měl v úmyslu udělat.

15

Impozantní viktoriánský řadový dům Brightstonových se nacházel v bohatém městečku Eastleigh. Helen přecházela před vchodem, naštvaná a otrávená. Domluvila se s Markem, že se tady sejdou o půl desáté. Teď se blížila desátá hodina a po něm pořád nebylo ani vidu ani slechu. V hlasové schránce mu zanechala už třetí vzkaz, pak se na to vykašlala a zazvonila. Proč musí být tak nespolehlivý?

Dveře otevřela Sarah Brightstonová, asi pětačtyřicetiletá elegantní žena. Na sobě měla drahé šaty, byla pečlivě nalíčená a při spatření policistky u svých dveří nedala najevo sebemenší znepokojení a pozvala Helen dál.

„Kdy jste oznámila, že se váš manžel pohřešuje?“

Úvodní zdvořilosti už měly za sebou, takže Helen mohla přejít rovnou k věci.

„Přede dvěma dny.“

„Třebaže nepřišel domů už večer předtím?“

„Peter si umí užívat života. Občas až příliš. Ty výlety do Bournemouthu bývaly někdy odvázané a Peterovi by bylo docela podobné, kdyby se s celou partou opil a pak přespal v nějakém místním penzionu. Není to ale bezohledný člověk, druhý den ráno by mi určitě zavolal a nechal by si dát k telefonu kluky.“

„A máte představu, kde by mohl být teď?“

„Musel ten trouba asi někde zabloudit. Určitě se jim porouchalo auto a pokusili se pěšky dojít někam do servisu. Možná měl hodně vypito a vyvrtnul si kotník nebo něco podobného – to by se mu podobalo. On nikdy nebyl moc šikovný.“

Mluvila s hlubokým přesvědčením – neměla sebemenší pochyby o tom, že je její manžel naživu a v pohodě. Helen obdivovala její statečnost, ale zároveň ji to nepříjemně fascinovalo.

„Kolik lidí je hledá?“ zeptala se Sarah.

„Všichni volní policisté.“

Tohle aspoň nebyla lež. Hledání se rozjelo naplno, ale nic nenašli a s každou další hodinou v Helen rostly obavy o jejich bezpečí. Silnice, po níž muži jeli, by je dovedla do Calmore, což je na delší chůzi, ale nijak namáhavou. Byla zima, ale počasí bylo pěkné, takže…

Helen hluboko uvnitř věděla, že osud Amy a Peterovo zmizení spolu souvisejí, ale zakázala o tom všem mluvit – oficiálně šlo stále o hledání pohřešovaných osob. Helen nesdělila Sarah, že je povoláním specialistka na vraždy. Na to bude dost času později.

„Mohl mít Peter nějaké starosti? Trápilo ho něco?“ pokračovala Helen v otázkách.

Sarah zavrtěla hlavou. Helen přejížděla zrakem po pěkně zařízeném interiéru. Peter vydělával v právní firmě slušné peníze a Sarah provozovala starožitnictví, takže nedostatkem financí rozhodně netrpěli.

„Nepožádal ho poslední dobou někdo o peníze? Nevšimla jste si třeba nějakých změn ve vašich financích? Většího přílivu peněz? Nebo naopak menšího?“

„Ne, všechno bylo… normální. Žijeme v pohodě. Odedávna.“

„A jak byste charakterizovala vaše manželství?“

„Láskyplné. Věrné. Silné pouto.“

Poslední slova Sarah zdůraznila, jako by snad otázka jejich vztah znesvěcovala.

„Nějaké problémy v práci?“ pokračovala Helen, aby změnila téma.

Peter s Benem pracovali pro prestižní advokátní firmu zabývající se především námořním právem. V dlouhotrvajících soudních sporech šlo vždy o velké peníze, obzvlášť v nákladní námořní dopravě. Jejich zmizení se mohlo některým lidem hodit.

„Nebyl na něho vyvíjen nějaký tlak, třeba v některém z jeho případů?“

„S ničím takovým se mi nesvěřil.“

„Býval v práci poslední dobou déle než obvykle?“

Sarah mírně zavrtěla hlavou.

„Mluvil s vámi někdy o svých pracovních záležitostech?“

Sarah potvrdila, že se o Peterovu klientelu nezajímala, a Helen si zapsala do paměti, že by to měla raději zjistit v jeho firmě. Ale celou dobu měla nepříjemný pocit, že se jen chytá náhodných stébel. Přejížděla pohledem stěny a zastavila se na zarámované fotografii Petera na prosluněné pláži, na níž stál jako usmívající se hlava rodiny uprostřed prázdninového hloučku. Sarah sledovala její pohled a hned jí fotografii dopodrobna popsala a chystala se jí nastínit jejich plány do budoucna – rodinný výlet o Velikonocích do Bostonu. Sarah neochvějně setrvávala v přesvědčení, že se Peter objeví a život se opět vrátí k normálu. Helen by tomu ráda věřila, ale nedokázala to. V koutku duše se obávala, že Sarah se už nikdy se svým manželem neuvidí.

16

Byla půlnoc a Peter Brightston byl na kost promrzlý. Nosil i v zimě obleky z tenkých látek, protože se hodně potil, a svého zvyku teď hořce litoval. Někde uprostřed Nového lesa zůstalo stát Benovo auto a v něm kabát s teplou podšívkou, který mu Sarah koupila k narozeninám. Se sprostým zaklením si přitáhl sako trochu víc k tělu.

Když dýchal zhluboka, tančily mu před obličejem zmrzlé výpary. Bylo to doslova všechno, co mohl vidět – dnes v noci byla venku tma jako v pytli. Cítil, že Ben je blízko, ale neviděl ho. Co asi dělá? Ben byl v podstatě pohodový kluk, ale uzavřený prostor snášel velmi špatně. Jednou v záchvatu jakési paniky málem omdlel a křičel ze spaní. Kovové stěny, které je obklopovaly, zesilovaly jeho noční duševní muka, což prohlubovalo pocit zlého snu, v němž se ocitli, a vyvolávalo záchvaty paniky i v Peterovi. Stihne je někdo najít včas? Nebo v téhle ubohé díře chcípnou?

Peter pohlédl do míst, kde přibližně předpokládal Benovu přítomnost, a pod rouškou tmy poté strčil ruku do kapsy. Nikdy nikam nechodil bez krabičky mentolových bonbonů – přijít domů se zápachem po alkoholu se nehodilo – a teď pomalu, opatrně vytáhl poslední bonbon z už prázdného obalu. Rychle si ho strčil do úst. Když je sem hodili, měl v kapse asi půlku krabičky. Snědl je, aniž by o nich Benovi řekl. Byl přesvědčený, že Ben by udělal totéž, takže proč se dělit? Jakékoli výčitky svědomí, které by snad mohl pocítit, okamžitě umlčel mučivý hlad hryzající v jeho žaludku. Pomalu převaloval bonbon v ústech, nechával cukr zvolna rozpouštět a stékat do krku. Byl teplý, sladký a uklidňující.

Co bude dělat dál? Jeho skromné zásoby se vyčerpaly. A nemohl spát, což hlad jen prohlubovalo. Co bude – budou – jíst teď? Uhlí? Hořce se zasmál, ale hned zmlkl. Ozvěna zněla zvláštně a on už tak byl dost rozrušený. Musí zachovat klid a rozvahu. Za posledních pět let prodělal dva infarkty a po dalším rozhodně netoužil – určitě ne v téhle díře.

Jejich uvěznění jím zpočátku otřáslo, ale po prvním šoku začal být dost aktivní, zoufale se snažil vymyslet, jak odtud uniknout. Stěny starého uhelného zásobníku byly místy rezavé a po dlouhém únavném škubání se mu podařilo ukroutit asi pěticentimetrový kus kovu. S tím už se dalo něco dělat. Bouchal jím o stěny, pokoušel se jím stěnu proděravět, dokonce se ho snažil použít jako mačku, s jejíž pomocí by se vyšplhal na svobodu. Všechno to ale bylo beznadějné a on se opakovaně v bezmoci hroutil na podlahu.

Zničehonic se mu po tváři koulely slzy. Myšlenka na umírání v nevětrané díře, daleko od jeho kluků, ho naplnila neutěšitelným zoufalstvím. Žil dobrý život. Dělal dobré věci. Nebo se aspoň snažil. Tohle si rozhodně nezasloužil. Tohle si nikdo nezasloužil. Odhrabal zlostně trochu uhlí na stranu a vytvořil si malou prohlubeň, do níž se uložil na noc. Spí už Ben? Je úplně zticha a Peter si nemohl být jistý. Neměl by se Bena pokusit uchlácholit při jeho nočních záchvatech hrůzy? Nebude mu Ben vyčítat, že to nedělá? Neovlivní to jeho uvažování, když jsou teď… Peter nechal tu myšlenku viset ve vzduchu – nechtěl se tím směrem vydávat. Pravda ale je, že nemá sebemenší představu, co si Ben myslí a cítí. Znal ho jako kolegu, ale ne jako člověka. Ben byl odjakživa velice zdrženlivý ohledně své minulosti – proč asi? Neocitli se snad tady kvůli němu? Ta myšlenka ho přímo vymrštila a už chtěl na Bena zavolat, ale pak se raději zarazil. Bude lepší ho z ničeho neobviňovat – jeho případná reakce byla nevyzpytatelná.

Peter ležel na svém promrzlém loži a vyčítal si, že si nikdy nedal tu práci, aby Bena lépe poznal. Holá pravda ale zněla, že stejně nikdy nemůžete druhého člověka opravdu poznat.

A právě kvůli téhle myšlence Peter probděl celou noc.

17

Hlavní vyšetřovací místnost kypěla horečnou činností. Na nástěnku někdo přišpendlil fotografie Amy a Sama a vedle nich mapu s vyznačenou cestou z Londýna do Hampshiru, nákresy a fotografie s rozměry opuštěného plaveckého bazénu, seznamy přátel a příbuzných a tak dál. Sanderson, McAndrewová a Bridges vyťukávali bez ustání telefonní čísla ve snaze najít potenciální svědky, zatímco počítačoví operátoři vkládali všechny relevantní podrobnosti do systému HOLMES2, který křížově porovnával informace o tomto únosu s desetitisíci jiných zločinů uložených v obrovské policejní databázi. Vedoucí tohoto týmu, detektiv Grounds, na práci dohlížel a horlivě sledoval výsledky.

Ve dveřích postával Mark a nedokázal překročit práh a vstoupit do místnosti. Hlava mu třeštila a každou chvíli se mu chtělo zvracet – z čilého ruchu v místnosti se mu hlava vždy znovu roztočila. Byl v pokušení se na místě obrátit a zdejchnout, ale věděl, že se s tím musí vyrovnat. Vešel dovnitř a namířil si to přímo k pracovnímu stolu Charlie.

„Jdeš právě včas,“ řekla zvesela. „Porada týmu začíná za deset minut. Chtěla jsem to nějak zakamuflovat, no ale když už jsi tady…“

Mark měl v podobných situacích Charlie ze srdce rád. Navzdory jeho bídnému chování a nedostatku profesionality způsobenému pitím ho Charlie nikdy nesoudila. Vždy byla chápavá a loajální. Mark pocítil lítostivé bodnutí, že ji opět zklamal.

„Asi bych ti mohla udělat kafe, ne? Dáš se před tím brífinkem trochu do pořádku,“ pokračovala.

Charlie už vstávala ze židle, aby se podle svých slov zařídila, když se náhle ozval jasný zvonivý hlas Helen.

„Á, seržant Fuller. To je od vás hezké, že jste se na nás přišel podívat.“

Mark klesl na mysli. Jeho dočasná úleva měla krátké trvání. Otočil se a vydal se dlouhou uličkou hanby do Heleniny kanceláře. Tým činorodě pracoval, ale všichni provinilce po očku sledovali.

Mark za sebou zavřel dveře a předstoupil před Helen. Nenabídla mu, aby se posadil, a tak zůstal stát. Očividně chtěla, aby zůstal zbytku týmu na očích. Markovo zahanbení postoupilo o příčku výš.

„Omlouvám se, šéfová.“

Helen vzhlédla od práce.

„Omlouváš se za co?“

„Že jsem nestihl tu domluvenou schůzku. Za svou neprofesionalitu. Za…“

Mark si tu řeč připravoval celou cestu na ústředí, ale najednou se mu nedostávalo slov. Usilovně si lámal hlavu, ale veškerá slova odtančila z jeho dosahu. V hlavě mu bušilo o to víc a točil se s ním svět – toužil jen po tom, aby už byl odtud.

Helen ho pozorovala, ale z jejího pohledu se nedalo nic vyčíst. Byla to zlost? Zklamání? Nebo jen nuda?

Dlouhé ticho se protahovalo. Nakonec přece jen promluvila.

„Takže?“

Mark tupě zíral – nebyl si jistý, co po něm chce.

„Nechceš mi říct, co se děje? Jdeš pozdě. Jsi opilý. Na tak mladého člověka vypadáš jako troska.“

S tím nemělo smysl polemizovat, a tak Mark dál mlčel. Ze zkušenosti věděl, že je lepší Helen nepřerušovat, když je jednou v ráži.

„Já vím, Marku, že prožíváš nelehké období, ale musím ti říct, že moc neschází do tvého propuštění. Whittaker jen čeká na záminku, aby se tě zbavil, to mi věř. Nechci, aby to došlo tak daleko, takže mi pověz, co se děje. Stojíme před vážným případem a já potřebuju, aby můj zástupce byl tady přítomný fyzicky i duševně.“

„No, jen jsem si dal něco k pití…“

„Zkus to nějak jinak.“

Markovi bušilo v hlavě čím dál rychleji a urputněji.

„No tak dobře, vypil jsem toho hodně, ale prostě jsem potkal pár kamarádů a…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ententýky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.