Copyright © 2014 by Damn Good Idea Productions

Translation © Tomáš Bíla, 2015

Original English title: FORTY ACRES

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-721-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-720-5 (mobi)

Tuto knihu věnuju své matce,

Barbaře Ann Lewisové.

Když jsem jí řekl, že chci točit filmy,

koupila mi kameru Super-8.

Když jsem jí řekl, že se chci stát spisovatelem,

koupila mi textový editor.

Když jsem jí oznámil, že jsem odešel z vysoké, abych se honil za snem...

… křičela na mě, ať si koukám najít práci.

A pak stejně udělala všechno pro to,

abych ten sen dohonil.

Díky, mami.

PROLOG

LOUIS Ward šel po parkovišti před nákupním střediskem Green Hill Mall v minnesotském Southdale a četl si zadní přebal DVD Seinfeld Show, které si právě koupil.

Nevšiml si, že se za ním pomalu plouží černá dodávka.

Louis na sobě měl tričko s logem Seinfelda. Opravdu ten pořad miloval, stejně jako jeho žena Becky, se kterou žil už devět let. Měli na DVD všechny série kromě té poslední, osmé. Právě dneska šla do prodeje a Louis slíbil Becky, že DVD cestou z práce někde sežene, aby si ho večer mohli pustit. Oba byli irští katolíci. Ani jeden z nich nikdy nebyl v New Yorku, takže s postavami ze svého oblíbeného seriálu měli pramálo společného, ale to nevadilo. Shodovali se na tom, že Seinfeld je nejvtipnější televizní pořad všech dob a tečka. Je mnohem vtipnější než Lucy nebo Novomanželé anebo kterýkoli jiný z těch starých černobílých seriálů, jejichž názvy začali lidé vytahovat, kdykoli se Louis rozpovídal o Seinfeldovi. Ano, taky to byly výborné pořady, ale se Seinfeldem se vůbec nedaly srovnávat. Louis tomu pořadu dokonce připisoval i podíl na záchraně jejich manželství. Když si s Becky prožívali ten podivný rok, kdy spolu skoro nespali a v jednom kuse se hádali, jejich společná láska k Seinfeldovi je udržela pohromadě i v situaci, ve které by to jiné páry už vzdaly. A už jenom proto měl v Louisově srdci své místo jisté.

Bohužel pro něj měla právě láska k Seinfeldovi přispět k tomu, že v jeho životě dojde k děsivému zvratu.

Když Louis došel ke své otlučené Hondě Civic a začal po kapsách hledat klíčky, všiml si černé dodávky, která se k němu ploužila podél řady aut. Přestože s tónovanými skly vypadala trochu podezřele, nevěnoval jí větší pozornost. Předpokládal, že řidič prostě chce zaparkovat na místě, které mu uvolní. Pravda, všude kolem bylo dost volných míst, ale někteří lidé jsou, pokud jde o parkování, prostě vybíraví. Co na tom?

A pak se stalo něco šíleného.

Šoupačky na boku dodávky se rozletěly a vyskočili z nich dva chlapi v lyžařských kuklách. Louis si stačil jen pomyslet: Co se to do prdele děje? a pak se na něj oba vrhli. Jeden z nich mu doprostřed hrudi vrazil elektrický paralyzér a Louisovi projelo celým tělem šest milionů voltů. Ještě jedna taková rána a svět kolem něj se najednou zatočil a zhasl.

Maskovaní muži hodili bezvládné tělo do nákladového prostoru dodávky, zabouchli dveře a odjeli.

O dvě hodiny později projížděl po parkovišti člen ostrahy nákupního střediska Green Hill Mall a všiml si staré hondy s otevřenými dveřmi u řidiče. Co bylo ještě podezřelejší, přímo pod těmi dveřmi leželo na zemi nerozbalené DVD Seinfeld: 8. série.

1

Martin Grey ze zadního okénka limuzíny Lincoln pozoroval zástup novinářů na Foley Square a na schodišti před samotnou budovou soudu. Sotva jeho řidič zastavil vůz, několik novinářů si ho všimlo a rozběhli se k němu; ostatní je jako zdivočelé stádo následovali. Martin nehnutě přihlížel, jak obklíčili auto, jak klepou na okénka, křičí přes sklo různé otázky a blýskají fotoaparáty. Dva uniformovaní důstojníci newyorské policie se pokoušeli dav rozehnat, ale moc se jim to nedařilo.

Martin pořád nemohl uvěřit, že se to stalo. Malá občanská žaloba, na které začal pracovat před dvěma roky, se nafoukla v největší případ jeho kariéry. A dnes mělo přijít velké finále. Závěrečné řeči. Martinova poslední příležitost přesvědčit členy poroty a vydobýt pro svého klienta spravedlnost – o těch pětadvaceti milionech ani nemluvě.

„Mám to zkusit u zadního vchodu?“ zeptal se řidič.

Martin zavrtěl hlavou. „Ne. Tam jich bude číhat dvakrát tolik. Tohle je v pohodě.“ Vzal si aktovku a natáhl se po klice.

„Hodně štěstí, bratře,“ prohlásil řidič.

Martin se neubránil úsměvu. Vlastně s řidičem limuzíny vypadali jako opravdoví bratři. Oběma jim bylo kolem třiceti, měli průměrně vysokou, průměrně statnou postavu, dokonce měli i dost podobně krátce střižené vlasy. Martin si uvědomil, že na první pohled je od sebe odlišuje jen to, že jeden z nich svírá volant a druhý aktovku. A pravda, on sám byl o něco lépe oblečený.

To, že ho řidič oslovil „bratře“, nepovažoval za projev nedostatečné úcty, jak by si možná vykládali jiní lidé v jeho postavení. Bral to jako projev solidarity mezi dvěma černochy – něco, co podle něj afroamerické komunitě zoufale scházelo.

Vtiskl řidiči do dlaně desetidolarovku. „Pracuju příliš tvrdě na to, abych se spoléhal na štěstí,“ řekl mu, „ale dneska beru každou pomoc, která se nabízí.“

2

Sotva Martin vystoupil z lincolnu, reportéři se na něj snesli jako supi.

„Opravdu si myslíte, že proti Damonu Darrellovi máte šanci?“

„Je pravda, že vám Darrell na poslední chvíli nabídl dohodu?“

„Dá se říct, že Darrell je tím nejtěžším protivníkem, se kterým jste se v soudní síni kdy potkal?“

A bylo to tady. Hlavní důvod, proč se z toho případu stala dojná kráva pro novináře. Jeho oponentem byl Damon Darrell, hvězda mezi advokáty a v podstatě už i celebrita. Každý případ, do kterého se výbušný, leč geniální Darrell pustil, se záhy proměnil v mediální cirkus. Zejména když šlo o případ jako tenhle.

Martinův klient žaloval svého zaměstnavatele, pro kterého pracoval dvacet let, největšího výrobce pneumatik na světě Autostone Industries, kvůli zcela zjevným projevům rasové diskriminace. Několik incidentů zachytily bezpečnostní kamery v továrně. Jeden klip se dokonce dostal na veřejnost a stal se trhákem na YouTube. Důkazy se zdály být nezpochybnitelné, ale Autostone kontroval vskutku brilantním krokem: najal si na svou obhajobu nejen geniálního advokáta, ale především geniálního černého advokáta.

Novináři po tom hned skočili. Byla to taková ironie, že se články psaly prakticky samy. A poté, co Darrell začal v soudní síni přilévat olej do ohně svými výstupy, reportéři budovu soudu při každém slyšení doslova obléhali.

Martin věděl, že dokud jim nehodí kost, nenechají ho na pokoji. Zůstal stát a zahleděl se do shluku objektivů a mikrofonů. „Rád bych si veškeré komentáře ponechal pro svou dnešní závěrečnou řeč. Děkuju vám.“

Vyrazil ke vchodu do budovy, ale vtom zaslechl jednoho muže, jenž vykřikl hlasitěji než ostatní. „Možná byste nám to měl říct tady, Greyi, protože vevnitř se nezmůžete ani na slovo.“

Ten hlas znal. Ohlédl se a spatřil dokonale oblečeného černocha, který stál na okraji hloučku a na tváři mu pohrával lišácký úsměv. Novináři se tak dychtivě sesypali na Martina, že si nikdo z nich nevšiml, jak se k nim blíží hlavní hvězda Damon Darrell.

Byl vysoký asi jako Martin a jen o osm let starší, ale osvojil si tak sebejisté vystupování, že vypadal vyšší a na svůj věk mnohem zkušenější.

Martin pozoroval, jak se reportéři jako jeden muž otáčejí a zaostřují aparáty na přirozeně fotogenického Damona.

„Myslíte si, že zvítězíte, pane Darrelle?“

„Jak moc si před dnešním stáním věříte, pane Darrelle?“

Damon zvedl ruce, aby zastavil ten příval otázek, ale chvíli vypadal spíš jako světec nabádající své věrné ke klidu. „Mám jen jeden komentář a ten platí tady panu Greyovi.“

Martin stál na místě a čekal, dokud k němu Darrell nedojde.

„Dávejte si dnes pozor,“ varoval ho pak. „Ještě pro vás mám připravených pár překvapení.“

„To mě neudivuje,“ odpověděl Martin suše. „Nakonec proč by se to zrovna dnes mělo obejít bez toho vašeho divadélka, že?“

Novináři se zasmáli, ale on si všiml ďábelského úsměvu na Damonově tváři. V očích mu jiskřilo jako někomu, kdo si vychutnává každou konfrontaci.

Přistoupil k Martinovi ještě o něco blíž a otcovsky mu položil ruku na rameno. „Zrovna dneska to bude jiné, pane Greyi. Dneska totiž vytáhnu těžký kalibr.“ S tím ho nechal stát na schodišti před budovou soudu a odebral se dovnitř.

Novináři se okamžitě začali dožadovat nějaké reakce, ale on v duchu slyšel jen Damonovo varování; znělo mu hlavou pořád dokola jako zlověstná ozvěna. Bylo mu jasné, že všechno, co tu Damon předvedl, byla jen hra pro média, scénka, kterou chtěl přiživit svou pověst, ale i tak z toho muže čišelo něco, co mu nahánělo strach. Nikdy nepochyboval o tom, že kromě hereckého nadání a talentu manipulovat s lidmi má Damon Darrell také velmi bystrou právnickou mysl, možná jednu z nejbystřejších na světě.

3

O tom těžkém kalibru Damon rozhodně nelhal.

Po Martinovu stručném pětadvacetiminutovém shrnutí nikdo v soudní síni ani nedutal; všichni doslova hltali proslov Damona Darrella, který dosahoval kvalit one-man-show na Broadwayi. Devadesát minut chodil sem a tam, předváděl pantomimu a rafinovaně využíval různých multimediálních pomůcek, aby zdůraznil klíčové body své argumentace.

Během celého sedmidenního procesu se Damon vůbec nepokoušel zlehčovat výpovědní hodnotu záznamů z kamer. Naopak, stavěl na nich. Argumentoval, že žalující strana měla řádně a bezodkladně protestovat, ale místo toho dost dlouho snášela ponižování s vidinou mediálního skandálu a tučného mimosoudního vyrovnání. Svou obhajobu bezchybně gradoval až do poslední věty, kterou přednesl tak, aby na ni nikdo z porotců do smrti nezapomněl. „Pan Clark nebyl o svá občanská práva připraven,“ prohlásil a dramaticky se odmlčel. „Pan Clark se pokusil svá občanská práva prodat.“

Sálem zaburácel smích, který soudce rychle ukončil bušením kladívkem.

Damon se posadil na své místo a věnoval Martinovi úsměv, který jako by říkal Teď se předveď, chlapče.

Martin věděl, že Damon má navrch. Jak by mohl po takovém fenomenálním výstupu on sám na porotu zapůsobit? Mohl by se držet obvyklého postupu a vyvracet jeho argumenty jeden po druhém, ale tím by porotu jen znudil.

„Pane Greyi,“ oslovil ho soudce, „je jedenáct čtyřicet pět. Chcete svou odpověď začít hned, anebo počkáme po obědě?“

Už když to soudce říkal, Martinovi došlo, že to byla další součást Damonovy strategie: natahoval vystoupení, aby svého soka dostal do svízelné situace. Čtvrt hodiny před polední přestávkou měl na výběr jednu ze dvou špatných možností – začít až po obědě, kdy porotci s plnými žaludky nebudou tak pozorně poslouchat jeho argumenty, anebo požádat soud, aby přestávku na oběd posunul a umožnil mu reagovat hned, čímž by se v očích poroty stal tím, kdo může za jejich kručící břicha a otlačené zadnice.

Jeho hypotézu obratem potvrdil sám Damon, který se postavil a řekl: „Ctěný soude, pokud by pan Grey potřeboval víc prostoru a chtěl odložit přestávku na oběd, jsem rozhodně pro, aby mu bylo vyhověno – ačkoli můj žaludek z toho tak nadšený nebude.“

Soudní síní znovu zaburácel smích a Martin na Damonově tváři spatřil ironický úsměv.

Soudce se znovu obrátil k němu. „Pane Greyi, jak navrhujete pokračovat?“

Věděl, že se nechal zahnat do kouta. Špatným rozhodnutím by teď mohl značně poškodit celý případ. Případ, který se i přes veškerou Damonovu snahu zatím vyvíjel docela slibně pro jeho klienta.

„Pane Greyi, mohu znát váš názor?“

Martin dostal nápad. Byl sice riskantní, ale poté, co zvážil všechna pro a proti, usoudil, že to je nejlepší možná varianta. Váhal jen z jediného důvodu: tohle byl ostře sledovaný proces, jemuž přihlížel téměř celý svět. Pokud jeho plán nevyjde, mohlo by mu to zničit kariéru.

„Pane Greyi!“

Martin vstal. „Jsem připraven pokračovat, Ctihodnosti.“

„A požadujete, abychom odložili přestávku na oběd?“

„Ne. To nebude nutné.“

Soudce vypadal překvapeně. Damon taky.

Soudce se podíval na hodinky a varovným hlasem řekl: „Dobrá, pane Greyi. Ale vezměte na vědomí, že máte pouze patnáct minut. Jste si jistý, že vám to bude stačit?“

Sálem se rozezněl tichý šepot. Pan Watson vycítil, že se děje něco nezvyklého, a vrhl na Martina tázavý pohled. Martin ho uklidnil pokývnutím hlavy a pak se otočil na soudce. „Naprosto, Vaše Ctihodnosti.“

„V pořádku. Pokračujte.“

Martin vyrazil k lavicím porotců a cítil, že ho sledují všichni v sále. Už v učebnicích se psalo, že by se advokát měl usmívat, když předstupuje před porotu. Měl by se tvářit vstřícně. Ale on udělal pravý opak. Odmlčel se a zadíval se postupně všem členům poroty zpříma do očí. Ne zlostně, ale přísně. Tak přísně, jako by jim říkal Dost bylo legrace, teď je to vážné. Když konečně promluvil, jeho hlas byl pevný a autoritativní. Byl to hlas, který nepřipouštěl pochybnosti.

„Můj kolega vás hodinu a půl přesvědčoval o tom, co se podle jeho názoru honilo hlavou mému klientovi. A to je něco, co asi nikdy nebudeme vědět jistě. Co však víme naprosto jistě, s čím dokonce i pan Darrell souhlasil, je to, že na videozáznamech, které jsme předložili, je můj klient pan Watson zachycen jako oběť opakovaných projevů rasové diskriminace. Nebudu mluvit hodinu a půl, protože pravda je zcela prostá. Víte, co musíte udělat, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost. Děkuju vám.“

Když se vracel na své místo, všiml si, že Damonův věčný úsměv zmizel a nahradil jej výraz, který na tváři svého oponenta ještě nikdy neviděl – nejistota.

To bylo pro Martina nejlepším znamením toho, že se rozhodl správně.

4

V prostorách advokátní kanceláře Grey a Grossman v Queensu se slavilo. Martin a jeho partner Glen Grossman už skoro tři roky vegetovali ve stísněných místnostech, o které se dělili ještě se dvěma asistentkami a spoustou kartoték a papírových krabic plných spisů. Nebylo tam k hnutí, ale i tak se zde onoho večera sešli Martinovi kamarádi, příbuzní a kolegové, popíjelo se šampaňské a ti nejodvážnější tančili, jako by byli někde na parketu.

Na ošuntělé stěny rozvěsili vytištěné články ze zpravodajských webů a internetových diskusních fór pro advokáty.

„Autostone poražen v klíčovém sporu o rasovou diskriminaci.“

„Autostone zaplatí 25,5 milionu za porušení občanských práv.“

„Řadový advokát poráží právníka korporací.“

Martin postával trochu stranou a popíjel pivo. Pořád se ještě nevzpamatoval z toho překvapení, když porota vynesla svůj verdikt. Od začátku byl přesvědčen, že by jeho klient měl vyhrát, ale vzhledem k tomu, jaké eso proti němu nasadili, bylo docela pochopitelné, že o svém vítězství pochyboval. Jenže nakonec přece jen zvítězil. Před očima celého světa přechytračil chytráka a věděl, že teď už nic nebude jako dřív. Na záznamníku se mu hromadily pozvánky do různých talk-show a žádosti o interview. Publicita, které se mu právě dostalo, mu nepochybně získá další, větší klienty. A nejenom jemu, i Glenovi. Mračna se roztrhala a on najednou viděl daleko, daleko dopředu. A to, co viděl, se mu dost zamlouvalo.

„Proč se tady tak schováváš?“

Martin se otočil a všiml si, že se k němu blíží Glen Grossman se svou ženou Lisou. Oba drželi v rukou sklenky a vypadali už trochu přiopile.

„Tohle je tvoje oslava, amigo,“ prohlásil Glen. „Měl by sis to pořádně užívat.“

„Já si to užívám,“ ujistil ho Martin. „Vychutnávám si ten okamžik. A kromě toho,“ dodal a vzal Glena kolem ramen, „tohle není jen moje vítězství, kamaráde. Tohle je nová naděje pro nás oba. Kancelář Glen a Grossman čekají dobré časy. Doufám, že jsi na to připravený, parťáku.“

Lisa se ušklíbla. „Jo, ten se už nemůže dočkat. Když jsem přišla, vybíral na počítači novou kancelář na Craigslistu.“

Martin se zasmál. Přesně něco takového by od svého kolegy čekal. Glen měl veliké sny a zdánlivě nevyčerpatelnou zásobu energie, která mu pomáhala je uskutečňovat. Seznámili se během studií práv na newyorské univerzitě; Martin byl Afroameričan a právě absolvoval Spelman College, Glen byl newyorský Žid s bakalářským titulem z tamní univerzity. Lišili se v tolika ohledech, že by to snad ani oni sami nedokázali spočítat, ale pro ně bylo důležitější, že se v jedné jediné věci výjimečně setkali.

V šedesátých letech sehráli židovští právníci významnou roli v afroamerickém hnutí za občanská práva a Glenův dědeček byl jedním z těch nejzapálenějších. V několika případech dokonce spolupracoval se samotným reverendem Kingem, což Glen s oblibou připomínal při každé myslitelné příležitosti.

Martinův dědeček měl rodinnou pekárnu v Harlemu, ale zároveň se stal jedním z hlavních představitelů hnutí na severovýchodě města. Když zrovna nehnětl těsto, hnětl spoluobčany a pořádal různé pochody a demonstrace. Proslavil se tím, že své sousedy nejenom burcoval, ale zároveň i sytil. Ostatně s Martinovou babičkou se seznámil právě během slavného pochodu na Washington v roce 1961.

Když si oba spolubydlící na koleji začali vyměňovat historky o tom, jak se jejich prarodiče zapsali do dějin, záhy se z nich stali skvělí přátelé. Po promoci oba nastoupili jako úředníci do newyorské kanceláře Americké unie občanských svobod a po večerech společně studovali na advokátní zkoušky. A tři roky poté, co je složili, Glen přišel s nápadem, aby spojili síly a zkusili si otevřít svou vlastní advokátní kancelář. Martin se obával, že na to ještě nejsou připravení, ale Glen řekl: „Tak se připravíme.“ A na to už nebylo co namítnout.

První rok a půl to šlo ztuha, ale díky jejich tvrdé práci se dostavily první úspěchy a přicházeli noví a noví klienti. Zanedlouho už se docela slušně uživili a začali se specializovat na občanskoprávní spory.

Pak jednoho dne zaklepala na dveře kauza Autostone i s proslulým Damonem Darrellem a najednou jim celý svět ležel u nohou.

„Hele, co to dělá Anna?“ ukázala Lisa na druhý konec místnosti.

Martin se tam zadíval a překvapeně zjistil, že jeho manželka Anna leze na stůl, svírajíc v ruce list papíru.

„Vypněte hudbu,“ zakřičela, aby ji bylo slyšet. „Musím vám něco přečíst.“

Martin ji se zaujetím pozoroval. Někdo vypnul rádio a všichni se na ni zadívali. I ty nejobyčejnější šaty vypadaly na Anně úžasně. Pořád nemohl uvěřit tomu, že je jeho ženou.

Ukázala list papíru nad hlavou a oznámila: „Tohle jsem právě vytiskla z titulní stránky Law Watch. Je to o Martinovi.“

Všichni zatleskali. Law Watch byla nejsledovanější webová stránka pro advokáty na světě. Anna se na Martina přes celou místnost usmála a začala číst:

Zástupci obou stran ve sporu o rasovou diskriminaci Watson vs. Autostone ve čtvrtek přednesli své závěrečné proslovy před osmičlennou porotou, a ukončili tak týdenní maraton výpovědí v intenzivně medializované soudní bitvě. Obhájce Autostone, vysoce vážený Damon Darrell, se jako obvykle vyznamenal coby přesvědčivý řečník a přednesl třičtvrtěhodinovou závěrečnou řeč, v níž vyzdvihl celou řadu argumentů. Překvapením dne však bylo, že zástupce protistrany Martin Grey k přesvědčení porotců nepotřeboval ani dvě minuty: Jeho odvážný apel na lidskou soudnost zbořil Darrellovu pracně vybudovanou obhajobu, jako když se v cirkusovém šapitó zbortí hlavní pilíř. Necelých dvacet minut po přestávce na oběd porota dospěla k jednomyslnému rozhodnutí ve prospěch obžaloby: 250 000 dolarů kompenzace a 25,5 milionu odškodného. Je téměř jisté, že se žalovaná strana proti verdiktu odvolá, ale už teď se o tomhle vítězství Davida nad Goliášem hovoří snad v každé advokátní kanceláři po celé zemi. Jedinou odvážnou ranou z praku dokázal Martin Grey srazit obra na kolena a postavit dosud neznámou kancelář Grey a Grossman z Queensu do středu zájmu.

Když Anna skončila, v očích se jí třpytily slzy a Martin stál těsně za ní. Všichni v místnosti začali tleskat. Martin pomohl manželce ze stolu a sevřel ji v náručí.

„Jsem na tebe tak hrdá, zlato,“ zašeptala mu do ucha. A pak se políbili, jako by tu byli úplně sami. Do doznívajícího potlesku najednou zaburácel mužský hlas. „Martine! Neměl jsem ani zdání, že máte tak překrásnou manželku.“

Všichni se otočili a zůstali nevěřícně zírat na elegantně oděného muže, který stál ve dveřích se dvěma lahvemi vína Dom Pérignon v ruce a oslnivým úsměvem na tváři.

„Kdo ho sem pozval?“ zašeptala Anna překvapeně.

5

Damon Darrell byl pochopitelně tím posledním, koho by Martin na tomhle večírku čekal, ale musel uznat, že má opravdu neuvěřitelný talent překvapit.

Když Damon vykročil směrem k němu, všichni se před ním instinktivně rozestupovali. Pokud vůbec pozoroval, jaký vliv má jeho příchod na ostatní, nedával to na sobě nijak znát. Podal Martinovi obě lahve šampaňského a se zdánlivě upřímným úsměvem řekl: „Byl jsem poblíž, tak jsem si řekl, že bych se měl zastavit a poblahopřát vám osobně.“

Martin vynaložil všechny své síly na to, aby na sobě nedal znát překvapení, a poděkoval za to milé gesto.

„Ale to nic,“ odbyl ho Damon. „Co se uděje v soudní síni, to má zůstat v soudní síni, ne? Nebylo to nic osobního. Jsem tu jako kolega právník, který obdivuje vaši práci. Jste opravdu mazaný advokát.“

„Díky. Taky nejste špatný.“

Damon se zasmál a Martinovi se hned trochu ulevilo. Pořád to byl Damon Darrell. Pravda, dnes ho Martin porazil, ale seznam významných soudních sporů, ze kterých Damon vyšel vítězně, byl dlouhý a úctyhodný. I velký Hank Aaron někdy na pálce promáchl…

Než ho Martin stačil seznámit se svou manželkou, Damon se Anně představil sám. Nesnažil se vůbec skrývat skutečnost, že mu její krása učarovala. Potřásl jí rukou s úsměvem svůdníka a pak se otočil zpátky k Martinovi. „Pane Greyi, kdybych býval tušil, že vaše přesvědčovací schopnosti jsou tak dokonalé, že dokážete získat ruku takhle krásné ženy, nebyl bych vás v soudní síni ani na okamžik podceňoval.“

Martin s překvapením sledoval, jak se Anna při té poznámce začervenala. Obvykle bývala vůči podobným lichotkám celkem imunní.

Když se k nim přitočil Glen, Martin začal být nesvůj. Glen se během celého soudního přelíčení o Damonovi vyjadřoval dost nevybíravým způsobem. Respektoval jeho talent a přesvědčovací schopnosti, ale nedokázal se smířit s tím, že se nejúspěšnější černý advokát široko daleko postavil na stranu rasistů, kteří řídili Autostone. Pevně věřil, že to Damon udělal jen pro peníze.

Glen napřáhl pravici. „Jsem Martinův partner, Glen...“

Damon jeho ruku pevně stiskl. „Glen Grossman. Samozřejmě. Jsem rád, že konečně poznávám i druhou polovinu vašeho dream teamu. Nedělal jste loni na té hromadné žalobě proti společnosti Texaco?“

„Jo, to jsem byl já,“ řekl Glen překvapeně. Texaco bylo jejich největší kauzou až do chvíle, kdy se objevila žaloba proti Autostone. Glen na firmě vymohl mimosoudní vyrovnání ve výši pěti milionů dolarů a byl na sebe náležitě hrdý.

„Vedl jste si skvěle,“ zhodnotil Damon jeho výkon. „Pěkné vyrovnání. Pochybuju, že bych z nich byl vyrazil víc.“

„Ale ne,“ usmál se Glen rozpačitě. „Vsadím se, že byste z nich vyždímal dvakrát tolik.“

Martin nevěřil vlastním uším. Nejdřív Damon přímo před jeho očima okouzlil Annu a teď si takhle snadno získal i Glena?

Poté, co mu představili Lisu a ještě si pár minut povídali, se Damon omluvil, že musí na nějakou schůzi, ale přiznal Martinovi, že dnes do jeho kanceláře nezabloudil tak docela náhodou.

„V pátek pořádáme s manželkou takový malý večírek,“ řekl, „a byli bychom moc rádi, kdybyste se tam s Annou ukázali. Musím vás varovat, bude to nesnesitelně formální, ale výhodou je, že moje paní je dobrá hostitelka.“

Martin se překvapeně otočil na Annu. Vzrušení v jejích očích by se dalo jen těžko přehlédnout. Boháči a celebrity, se kterými se Darrell stýkal, plnili stránky bulvárních časopisů a příležitost vmísit se mezi ně třeba jen na jediný večer byla tak lákavá, že ji prostě nešlo odmítnout.

Damon se otočil ke Glenovi a dodal: „Strašně rád bych pozval i vás a vaši báječnou manželku, ale bohužel to nejde. Moje paní setkání plánuje do nejmenších detailů a tyhle dva tam můžu vmáčknout jen díky tomu, že nám na poslední chvíli jedna dvojice odřekla. Omlouvám se.“

„Ne, to je v pořádku,“ řekl Glen a objal Lisu kolem pasu. Oba své zklamání skrývali za zdvořilými úsměvy. „Tak možná příště.“

Damon se obrátil zpět k Martinovi. „Takže můžu manželce říct, že přijdete?“

Anna se na Martina také zadívala. Neměla z toho žádnou radost, ale bylo jí jasné, jak její manžel zareaguje a proč.

„Opravdu si vážím té nabídky,“ začal Martin, „ale myslím, že budeme muset počkat na nějakou jinou příležitost...“

„Ne, ne, ne,“ řekl Glen rychle. „Neblázněte. Pojďte a užijte si to. Bude to příjemné, uvidíte.“

„Opravdu byste tam měli jít,“ přidala se Lisa. „A pak nám můžete povídat, jaké to bylo. Do nejmenších podrobností.“

„Dobrá. Jsme domluveni,“ prohlásil Damon a poplácal Martina po rameni. „Nechám vám e-mailem poslat podrobnosti. Uvidíme se v pátek!“

Když odešel, Martin si všiml, že se Anna tváří znepokojeně. „Co se děje?“

„Říkal, že to je formální večírek.“

Martin zakoulel očima. „Nech mě hádat. Nemáš co na sebe.“

„A ne jenom já,“ dodala Anna. „Co ty? Máš jenom ty obyčejné obleky, které nosíš každý den.“

„Nezapomněli jste vy dva, že tady něco slavíme?“ ozval se Glen a vzal Martinovi z ruky jednu lahev. „Advokátní kancelář Grey a Grossman zanedlouho dostane tučný šek s provizí. Myslím, že si oba můžete dopřát něco nového na sebe.“

Všichni se zasmáli, Glen odšpuntoval šampaňské a slavilo se dál.

6

Glen seděl za volantem svého Jeepu Grand Cherokee. Ještě jednou se podíval do zpětného zrcátka a pak se obrátil k Lise. Nervózním hlasem jí oznámil: „Vím, že to bude znít šíleně, ale myslím, že nás někdo sleduje.“

„Cože?“

„Ta dodávka, co jede za námi. Myslím, že nás sleduje.“

Lisa se otočila a zadívala se zadním okénkem na silnici za nimi. O kousek dál spatřila otlučenou černou dodávku. Byla vzdálená asi na dvě délky auta, což odpovídalo rychlosti, kterou jeli, a na tom, jak se pohybovala, nebylo nic podezřelého. Lisa se otočila zpátky. „Proč myslíš, že nás sleduje?“ zeptala se Glena.

„Drží se nás už od té chvíle, co jsme odjeli z večírku.

Glen a Lisa se vytratili docela brzo, protože Lisa měla zítra ráno letět do Vegas. Jako majitelka malé umělecké společnosti se tam měla zúčastnit veletrhu řemesel. Už ve chvíli, kdy vyjeli, si Glen ve zpětném zrcátku všiml černé dodávky. Zpočátku jí nevěnoval žádnou pozornost; byl to prostě další pár světel na tmavých ulicích New Yorku. Ale když po patnácti minutách na Long Island Expressway projel Midtownským tunelem a zahnul na Druhou avenue směrem do centra, což byla trasa, kterou jezdil domů každý večer, vůz byl stále za nimi.

Lisa si povzdychla. „Víš vůbec jistě, že to je jedno a totéž auto?“

Glen se znovu zadíval do zrcátka. Na předním nárazníku měla dodávka nálepku vyjadřující podporu prezidentu Obamovi. Té si všiml už poprvé, když vůz upoutal jeho pozornost. „Jo, je to stoprocentně totéž auto.“

„Glene, jsem si jistá, že to je jenom shoda náhod.“

„Že za námi jede pár bloků, to možná. Ale že bychom náhodou jeli úplně stejnou cestou už čtvrt hodiny? Nepřijde ti to trochu podezřelé?“

„Dobře, je to podezřelá shoda náhod. Ale pořád jen shoda náhod.“

Glen se na svou ženu pochybovačně zadíval. Věděl o sobě, že má sklony hledat ve všem nějaké spiknutí (a to, že si doma občas dal jointa na dobrou noc, mu v tomhle směru taky moc nepomáhalo), ale tohle bylo jiné. Tohle bylo skutečné.

„Říkám ti,“ zopakoval ještě jednou, „ten člověk nás sleduje.“

„Glene, proč by nás někdo sledoval?“

„To já nevím. Aby nás přepadl?“

„A ukradl nám tuhle starou šunku? To snad nemyslíš vážně?“

Pak mu to došlo. Bylo to tak zřejmé, že ho samotného překvapilo, proč na to nepřišel už dřív. „No jasně!“

Lisa si všimla, jak se mu v očích zračí strach. „Co? Co se děje?“

„Moje advokátní kancelář právě vyrazila z jedné z největších korporací ve státě skoro šestadvacet milionů dolarů. Možná se chtějí pomstít. Velké společnosti jako Autostone se nerozpakují někoho prostě odstranit z cesty. Platí si zabijáky, kteří pro ně odklízejí nepohodlné lidi. Likvidují konkurenci. Jak myslíš, že se jim podařilo vůbec dorůst do takové velikosti?“

Lisa zakoulela očima. „Posloucháš se vůbec?“

Sáhl po mobilním telefonu, který se válel v přihrádce, ale Lisa ho popadla jako první. „Tak, a dost! Zastav.“

„Cože?“

„Existuje jen jeden způsob, jak tenhle nesmysl ukončit,“ řekla rozhodně. „Zastav a počkej, co se bude dít.“

„To myslíš vážně? A co jestli mám pravdu?“

„Glene, jestli okamžitě nezastavíš to auto, začnu křičet. Přísahám.“

Glen se zamračil, ale pak zpomalil a zajel s vozem k chodníku. Mlčky pozorovali dodávku, jak je míjí, odjíždí po temné ulici a ztrácí se jim za zatáčkou.

Glen vypadal téměř zklamaně, že odjela a nic se nestalo.

„Vidíš?“ povzdychla si Lisa, protože měla pocit, že by mu to měla dát trochu sežrat. „Žádná pomsta, žádní zabijáci. Můžeme teď už konečně domů?“

Glen se zamračil, přidal plyn a vůz se odlepil od chodníku. „Stejně si myslím, že nás sledovali.“

„Já vím. A to je na tom právě to nejsmutnější. Kolikrát ti mám říkat, že bys to měl aspoň omezit?“

Kdyby si Glen v tu chvíli ušetřil nevraživý pohled, jímž zpražil svou ženu, a místo toho sledoval silnici před sebou, byl by si možná všiml černé dodávky zaparkované kousek za rohem v boční ulici. Byla ukrytá ve stínu a měla zhasnutá světla. Její osazenstvo mlčky pozorovalo Grand Cherokee, který je právě minul.

7

Martin vjel svým volvem na příjezdovou cestu k domu a najednou si uvědomil, že se na dvoupatrovou cihlovou budovu, již s Annou považovali za svůj domov, dívá úplně jinýma očima. Před dvěma roky, když podepisovali kupní smlouvu, byli bez sebe radostí. Pro oba dva byl dům ve Forest Hills první nemovitostí, kterou kdy vlastnili. Cena odpovídala jejich rozpočtu, obytná plocha přesahovala očekávání, a ačkoli v okolí bydleli převážně běloši, bydlelo tu i dost lidí jiné barvy pleti, takže se zde cítili dobře. Hlavní ale bylo, že se pro ně cihlový domek stal symbolem Martinovy začínající kariéry a příslibem toho, že tu jednoho dne budou moct založit rodinu. Jenže teď, když se Martinovi podařilo něco, o čem se mu tehdy ani nesnilo, si uvědomil, že si zanedlouho bude moct koupit tři nebo čtyři podobné domy a bydlet prakticky v jakékoli čtvrti, kterou si vybere.

Zamířil rovnou do kuchyně a začal se přehrabovat v ledničce. Anna se zamračila. „Proč ses nenajedl na tom večírku?“

„Najedl,“ odbyl ji Martin. „Prostě mám ještě hlad.“

Zavrtěla hlavou a nesouhlasně pozorovala, jak z lednice vytahuje všechno, na co má chuť.

„To jsem zvědavý, co budou podávat na tom večírku u Damona,“ řekl, když všechny ingredience naskládal do jednoho sendviče.

Anna se znovu zamračila. „Připadalo mi to dost trapné kvůli Glenovi a Lise. Tobě ne?“

Martin ji vzal do náručí. „Nějaký večírek u Damona přece nic neznamená,“ ujistil ji. „Teď se bude dít spousta báječných věcí. A bude jich dost i pro Glena a Lisu, to mi věř.“

„A bude mezi těmi báječnými věcmi i něco, co budeme muset přebalovat?“ zapředla Anna.

Martin se usmál. „Nejenom že jsi krásná a chytrá, ty ještě navíc dokážeš číst myšlenky...“

„No jistě. To jsi nevěděl?“

„Tak dobře, pověz, na co teď myslím,“ řekl a dlouze ji políbil. „No?“

Anna se smyslně usmála a přitiskla se k němu ještě blíž. „Na tohle nepotřebuju číst myšlenky,“ zašeptala.

Martin ji popadl za ruku a vedl ji po schodech nahoru do ložnice.

8

„Páni! Koukni na to!“ vyhrkl Martin, když projel branou do zahrady bedfordského domu Damona Darrella a spatřil na trávníku opodál štíhlý tmavý trup vrtulníku. Na sousedy z téhle čtvrti, mezi které patřili třeba Donald Trump nebo Ralph Lauren, by to takový dojem neudělalo, ale Martin na stroj zíral jako malý kluk ve velikém hračkářství.

Poté, co minuli vrtulník, je široká příjezdová cesta zavedla na parkoviště plné luxusních automobilů.

„Tenhle je skoro tak drahý jako ta helikoptéra,“ poznamenal Martin, když jejich volvo projíždělo kolem tmavomodrého Bugatti Veyron.

„To je úžasné,“ odpověděla Anna, aniž by se podívala. Celou dobu se starala hlavně o svoje šaty a byla tak nervózní, že ji teď nějaké hračky pro bohaté kluky vůbec nezajímaly. S Martinem se dohodli, že rozbijí prasátko a nakoupí si na tenhle večer nové oblečení. Martin si vybral smoking od Armaniho, ve kterém vypadal fantasticky, a Anna našla dokonalou večerní róbu značky Chanel. Jednoduché černé šaty byly tím nejdražším kusem oblečení, který kdy vlastnila. Ale teď, jak se blížili k Darrellovu velkolepému domu, začínala mít obavy, že její „malé černé“ na tenhle večer přece jen nestačí.

Martin si všiml, jak je nervózní. „Uklidni se, zlato. Vypadáš skvěle.“

„Ty jsi můj manžel, ty mi nic jiného říkat nemůžeš.“

„Máš pravdu. Vlastně vypadáš dost hrozně.“

„To není vtipné.“

Martin se zasmál a zastavil před rozlehlou budovou ze šedého kamene. Břečťanem porostlé sloupy, které lemovaly její fasádu, byly tak vysoké, jako by chtěly dosáhnout až k noční obloze.

K autu hned přistoupili dva uniformovaní sluhové, aby jim pomohli vystoupit a vůz zaparkovali. Když přišli k elegantním vstupním dveřím z tepaného kovu, Martin Anně pošeptal: „Vážně ti to sluší.“

„Díky.“ Anna ho vzala za ruku a zhluboka se nadechla. „Tak jdeme na to.“

Než stačili zazvonit, dveře se otevřely a usměvavý dveřník jim pokynul, aby vstoupili. Společně vešli do domu.

9

Všichni byli černí. To bylo to první, čeho si Martin všiml, když spolu s Annou prošli dveřmi do sálu, kde sezvaná společnost tlumeně konverzovala, popíjela víno a vychutnávala si předkrmy.

Dům byl zevnitř ještě nádhernější, než si Martin představoval. Bytové architektuře, starožitnostem ani umění nerozuměl, ale hned pochopil, že všechno, co tu vidí, je to nejlepší svého druhu. Ovšem ani interiér domu ho neuchvátil tak jako pohled na společnost hostů.

Kromě Martina a Anny tu byly čtyři další páry. Muži na sobě měli dokonale padnoucí obleky. Ženy byly oděné v šatech slavných módních návrhářů a ověšené třpytivými šperky.

A všichni jsou černí, opakoval si Martin v duchu. Něco takového vůbec nečekal. Jejich hostitelem byl Damon Darrell, takže se samozřejmě dalo očekávat, že aspoň část hostů budou tvořit Afroameričané. Ale všichni? Něco takového by ho nikdy ani nenapadlo.

Zaražený úsměv na tváři jeho manželky mu naznačoval, že i ona je trochu překvapená skladbou společnosti, do které byli pozváni.

„Tady jsou!“ zahlaholil Damon a vyrazil jim vstříc s překrásnou ženou po boku. Oběma poděkoval za to, že přišli, a představil jim svou manželku Juanitu.

Martin viděl pár fotografií Juanity Darrellové v různých časopisech, ale nic z toho jej nepřipravilo na to, jak úchvatně vypadá naživo. Sošná, vybavilo se mu slovo, které by ho jindy ani nenapadlo použít. Vypadala jako modelka z těch tlustých módních časopisů, jimiž si Anna vždycky listovala, ačkoli v nich očividně nebylo nic ke čtení.

Juanita je přivítala s úsměvem hodným královny a pochválila Anně šaty. Anna se na oplátku velmi obdivně vyjádřila o domě Darrellových a zdálo se, že je hostitelka jejími slovy upřímně polichocena.

„Omlouvám se, že vás tu teď musím nechat,“ řekla Juanita spíš Anně než Martinovi, „ale ještě tu doutná pár ohýnků, které musím co nejrychleji uhasit. Popovídáme si později.“ A byla pryč.

Damon vzal Annu pod paží. „Pojďte, seznámím vás s ostatními,“ řekl a vedl oba do středu sálu. „Dámy a pánové,“ zahlaholil pak hlasem shakespearovského herce, až se Martin musel usmát, „dovolte, abych vám představil Martina Greye a jeho překrásnou manželku Annu.“

Společnost je uvítala vřelými úsměvy. Jako první k nim přistoupil nejstarší pár – oběma mohlo být něco přes šedesát, ale vypadali na svůj věk skvěle. Distingovaný pán pevně stiskl Martinovu pravici.

„Rád vás poznávám. Jsem Solomon Aarons a tohle je moje manželka Betty.“

Martin se chystal přátelsky odpovědět, ale slova mu uvízla v hrdle. Nepřeslechl se? „Říkal jste Solomon Aarons? Ředitel AFG?“

Solomon se přívětivě usmál. Choval se tak sebevědomě a klidně, jako kdyby mu patřil celý svět, ale on z toho nechtěl dělat vědu. „Něco takového stojí na dveřích mé kanceláře.“

Martin se neubránil překvapení. Nesledoval dění ve světě financí, ale i on dobře věděl, že American Financial Group patří mezi největší hráče v celých Spojených státech. Po nedávné ekonomické krizi byla asi největší brokerskou společností na Wall Street a Solomon Aarons, který se na postu ředitele stal jejím spasitelem, byl všeobecně považován za finančního génia.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Solomon.

„Omlouvám se,“ hlesl Martin. „Já...“

„Jen to řekněte,“ pobídl ho Damon s lišáckým úsměvem. „Nevěděl jste, že ředitel AFG je černoch.“

Martin se na Solomona rozpačitě usmál. „Má pravdu. Samozřejmě znám vaše jméno, ale nikdy mě nenapadlo...“

Solomon se usmál a několik dalších hostů se k němu přidalo. „Není se za co omlouvat, mladý muži. Věřte mi, jsem na to docela zvyklý.“

Martin si všiml, že se Anna usmívá spolu s ostatními. „Ty jsi věděla, že Solomon Aarons je černoch?“

Anna přikývla. „Pochopitelně. Loni jsem o něm četla velký článek v Time a ještě jeden ve Fortune, zlato.“

Betty Aaronsová se zasmála, když viděla, jak se Martin najednou červená, a pak se obrátila k Anně. „Výborně, má drahá. Jak se zdá, budeme tu dnes my děvčata mít navrch.“

Statný muž s kudrnatými vlasy až na ramena, brýlemi s tenkými kovovými obroučkami a africkým korálkovým náhrdelníkem kolem krku přistoupil k nim a přátelsky položil Martinovi ruku na rameno. „Nic si z toho nedělej, bratře. Pravda je taková, že padesát sedm procent černých mužů starších třiceti let by nedokázalo jmenovat ředitele žádné velké korporace.“

„Černého ani bílého,“ dodala atraktivní žena, která stála vedle něj.

„Skutečně?“ podivil se Martin. „Musím se přiznat, že jsem o žádné takové statistice nikdy neslyšel. Zajímalo by mě, jestli by se u bělochů lišila.“

„Tak to je zajímavá otázka,“ usmál se ten muž a podal mu ruku. „Kwame Jones. A tohle,“ usmál se na ženu po svém boku, „je moje královna Olaida.“

Olaida na sobě měla šaty, které vypadaly napůl jako koktejlky z módního salonu a napůl jako tradiční ceremoniální oděv nějakého afrického kmene. Anna z nich byla unesená; Olaida se jí svěřila, že je přímo pro ni navrhla a ušila vycházející hvězdička módního nebe, jež pracuje výhradně s přírodními materiály a barvami.

Martin si všiml, že na rozdíl od všech ostatních hostů, kteří pili víno, Kwame a Olaida měli ve sklenkách jen perlivou vodu.

„Kwame a Olaida jsou spolumajiteli jedné z největších reklamních agentur v zemi,“ řekl Damon. „Specializují se na afroamerický trh. Jestli chcete něco prodávat černochům, uděláte nejlíp, když se obrátíte na ně.“

„Chápu,“ řekl Martin. „To vysvětluje ty statistiky.“

„Statistiky, demografie,“ pokrčila rameny Olaida. „Je to pořád totéž.“

„Pravda, pravda,“ přikývl Kwame. „A abych vám nezůstal dlužen odpověď, u bělocha ve stejném socioekonomickém postavení je mnohem větší pravděpodobnost, že...“

„Proboha, Kwame,“ přerušil ho vysoký ramenatý muž, „dej tomu chudákovi aspoň chvilku, aby do sebe stačil nalít nějaké anestetikum, než mu naložíš celou přednášku ze sociologie.“

Kwame se spolu s ostatními zasmál. „Dobrá, dobrá. Jen jsem se snažil trochu pozdvihnout úroveň konverzace.“

Damon představil urostlého muže jako Tobiase Stewarta, zakladatele a majitele Tobias Media. Martin o té společnosti nevěděl mnoho, jen to, že vlastní a provozuje obrovské množství programů kabelové televize, rozhlasových stanic a regionálních deníků po celých Spojených státech i v Evropě.

Majitel mediálního obra vypadal také osobně tak trochu jako obr, ale ve smokingu šitém na míru se i jeho sto třicet kilo dalo nosit s elegancí. A štíhlá krasavice, která jej doprovázela – jeho manželka Margaret –, dokázala jeho zavalitý zjev dost zjemnit.

Tobias Martina poplácal po rameni. „Díky vám jsem o deset tisíc bohatší.“

„To mám radost! Ačkoli vůbec nevím, o čem mluvíte?“

„Vsadil jsem si na výsledek toho přelíčení,“ vysvětlil Tobias. „Bylo mi jasné, že Damon nemůže vítězit věčně.“

„Vy jste si vsadil na výsledek soudního sporu? Ani jsem nevěděl, že to je možné.“

„V tom případě trávíte moc času uvnitř soudní síně, pane! Lidé jsou ochotní vsázet na cokoli. Důležité je vědět, kdo má jaké šance.“

„Nechte mě hádat,“ ušklíbl se Martin. „Bylo to tisíc ku jedné a vy jste na mě vsadil deset babek.“

Tobiasův burácivý smích zaplnil celý sál. „Ne, tak hrozný kurz na vás nebyl... ačkoli nejste daleko od pravdy. Poslyšte, až budete mít další takovýhle případ, dejte mi vědět předem! Vsadím si na vás znovu a dám vám procenta.“

Martin si nebyl tak docela jistý, jestli Tobias tuhle nabídku myslí žertem, nebo vážně, ale rozhodl se, že smíchem nic nepokazí, a srdečně se zasmál. „Díky, ale to asi nepůjde. Ještě bych kvůli tomu mohl přijít o licenci a to by nebylo dobré pro byznys.“

Všichni se smáli, Tobias hlasitěji než všichni ostatní dohromady. Pak Martina znovu poplácal po rameni. „Na advokáta máte slušný smysl pro humor.“

Martin zamrkal a odolal pokušení si to rameno promasírovat. „Děkuju.“

Nakonec jim Damon představil i poslední pár, Carvera Lewise a jeho manželku Starshu. Byli z celé společnosti nejmladší; kdyby měl Martin hádat, tipoval by, že jim není ani třicet let. Starshe pod okraji přiléhavých šatů vykukovala různá tetování, jako kdyby se pokoušela vyklouznout ven a užívat si večírek sama za sebe.

Carvera Lewise mu nebylo nutné představovat. Kdykoli ponocoval, potřeboval-li se připravit na nějaké složité stání, nechával si v pracovně zapnutou televizi se ztlumeným zvukem, aby si aspoň očima mohl na chvíli odpočinout od soudních spisů a sbírek zákonů. A často na obrazovce vídal právě Carvera Lewise, který tam propagoval své knihy a DVD o tom, jak snadno a rychle zbohatnout obchodováním s nemovitostmi.

Carver byl špičkový realitní makléř a spekulant, jenž našel lukrativní mezeru na trhu a začal se specializovat na to, co jeho konkurenti označovali za šíleně rizikové podniky. Ale skutečně moudrý tah udělal až později: místo aby dál obchodoval s nemovitostmi, začal si budovat pověst realitního guru. Martin se kdesi dočetl, že prodejem svých knížek v nočním teleshoppingu vydělal desetkrát tolik peněz, kolik mu kdy vynesla jeho vlastní licence.

„Znám vás z televize,“ řekl a potřásl Carverovi rukou. „Jste velmi přesvědčivý.“

Carver odpověděl s napjatým úsměvem. „Díky... tedy pokud slovo přesvědčivý mám brát jako kompliment.“

„Chtěl jsem říct, že jste dobrý obchodník,“ ujistil ho Martin.

„Prodávám lidem příležitost, aby dramatickým způsobem zlepšili svůj vlastní život,“ řekl Carver. „Je to legitimní byznys jako každý jiný. Hodně lidí díky mně hodně zbohatlo. Takže ani nepotřebuju být přesvědčivý.“

„To vám gratuluju,“ řekl Martin s nepatrnou stopou sarkasmu v hlase. Bylo zřejmé, že mladý podnikatel měl potřebu svým starším a úspěšnějším přátelům něco dokazovat, ale Martin se od něj rozhodně nehodlal nechat setřít jen proto, aby mu dopřál dobrý pocit. „Musím říct, že mě jste přesvědčil,“ řekl a sáhl do náprsní kapsy pro peněženku. „Berete American Express nebo MasterCard?“

Ostatní hosté se rozesmáli, jen Carver ho zpražil pohledem. „Vtipné. To je opravdu moc vtipné.“

„Carvere!“ okřikl mladšího muže Solomon. „To by stačilo.“

Carver se stáhl. Bylo na něm vidět, že Solomona respektuje jako autoritu.

Damon ho chytil kolem ramen a uvolnil vzniklé napětí. Pak mrkl na Martina. „Tady Carvera berte s rezervou. Moc pracuje. Pořád mu říkám, aby si dal pohov a trochu si odpočinul.“

„Jak to myslíš?“ ušklíbl se Carver. „Odpočívám v jednom kuse.“

Tentokrát už se zasmáli všichni, včetně Martina a Anny.

Jako na povel vplula do sálu Juanita. „Tak doufám, že všichni máte chuť k jídlu!“

10

Před dvěma roky, když slavili třetí výročí, se Martin rozhodl plácnout se přes kapsu a vzal Annu do pětihvězdičkové restaurace. Tou dobou už jejich kancelář fungovala tři roky, počáteční obtíže měla za sebou a Martinův bankovní účet podle toho začínal vypadat.

Vybral elegantní restauraci u Central Parku jménem San Domenico – lidé na ni pěli samou chválu. Ani Martina a Annu návštěva nezklamala. Atmosféra, jídlo i obsluha byly dokonalé.

Martin na ten večer v San Domenicu vzpomínal jako na nejlepší kulinářský zážitek svého života. Ovšem jen do onoho večírku u Damona Darrella.

Čekalo je sedmichodové menu plné vybraných lahůdek, které na stůl nosili číšníci v livrejích. Všechny pokrmy byly připraveny z čerstvých místních surovin. Byla mezi nimi vynikající moderní pojetí klasických jižanských jídel, jako kdyby někdo našel na půdě kuchařku po své prababičce a dal ji kuchaři z pětihvězdičkové francouzské restaurace. Byl to festival chutí a Martin se přistihl, že nedočkavě vyhlíží číšníky s dalším chodem, protože ho pokaždé dokázali překvapit něčím novým.

Po většinu večeře u stolu panovala uvolněná nálada a přátelská konverzace se točila kolem Martinova a Damonova duelu před soudem. Přestože všichni přítomní byli Damonovi hosté, nikdo z nich se nerozpakoval vyjádřit svou radost nad tím, že byl Autostone poražen. Tobias dokonce nahlas vykřikoval, že ti burani konečně dostali, co si zaslouží, amen. Pokud se Damona tyhle poznámky nějak dotýkaly, nedával to ani v nejmenším najevo. Zkušený právník se jen usmíval a držel se své role důstojného hostitele.

Jak večer pokračoval, začalo se Martinovi zdát, že si ho ostatní hosté prohlížejí čím dál pátravěji. Kdykoli zvedl hlavu od talíře, všiml si, jak ho ten či onen muž pozoruje. Ne že by na něj zírali, ale bylo znát, že jim o něco jde. Dokonce nastal i trapný okamžik, kdy zachytil Carverův neomalený pohled a na krátkou chvíli spolu oba soupeřili, kdo uhne očima jako první. Martinovi po posledních událostech sebevědomí rozhodně nescházelo, a tak se nakonec dobrovolně vzdal. Co se to sakra děje? ptal se v duchu sám sebe a horečně přemítal, jestli neřekl nebo neudělal něco nepřípustného.

Anna seděla u stolu proti němu. Ve volné chvilce na něj vrhla pohled, který jako by se ptal: Jsi v pořádku?

Martin natočil hlavu na jednu a na druhou stranu, aby jí ukázal obě tváře, a rukou naznačil, aby se podívala na přední stranu jeho smokingu. To všechno v naději, že na něm manželka snad spatří skvrnu nebo drobek, který by tu zvláštní pozornost vysvětlil.

Anna zavrtěla hlavou a pak mu rty naznačila: V pohodě.

Pro Martina to bylo stejně uklidňující, jako kdyby si stoupla za něj a masírovala mu ramena. Samozřejmě měla pravdu. Ale kdo by se v takové vybrané společnosti necítil trochu jako na trní? Jen klid, pane Greyi, ozval se tichý hlásek v jeho hlavě.

Mrkl na Annu, zvedl sklenku s vínem a dopřál si dlouhý doušek.

11

Po večeři se manželé a manželky rozdělili na dvě skupiny. Ženy se odebraly do obýváku na koktejl, zatímco muži následovali Damona dlouhou chodbou do místnosti, o které mluvil jako o své herně.

Bylo to doupě bohatého muže. Pohodlné kožené pohovky, staré hrací automaty, supermoderní domácí kino, nádherný ručně vyřezávaný kulečníkový stůl a samozřejmě dobře zásobený bar, jenž by si nezadal ani s nejlepšími kluby ve městě.

Damon se ujal role barmana, kterou si očividně sám velmi užíval. Každému ze svých hostů připravil jeho oblíbený drink, aniž by se na cokoli zeptal. Solomonovi otevřel lahev třicetileté jednosladové skotské whisky. Tobiasovi nalil vysokou sklenici piva z dovozu. Před Carvera postavil dvojitou vodku s ledem a Kwamemu připravil rajčatovou šťávu, kterou ve velké sklenici ozdobil snítkou petržele a kouskem čerstvé mrkve.

Poté, co dostali nápoje, si všichni po jednom nabídli tlusté kubánské doutníky ze starožitného humidoru na konci baru, posadili se do hlubokých lenošek a dali si nohy na stůl.

Martin pochopil, že celý průběh dnešního večera je pro ostatní hosty obehranou rutinou – rozhovor před jídlem i po něm, to, jak se muži a ženy automaticky rozešli na svá místa, i to, že Damon všem bez ptaní namíchal oblíbené pití. Původně předpokládal, že byli s Annou pozváni na nějakou výjimečnou sešlost, ale teď už mu bylo jasné, že se tu tahle společnost schází poměrně pravidelně.

„A co si dáte vy?“ zeptal se ho Damon, protože najednou zbyli u baru jen oni dva.

„Vodku s tonikem.“

„Stoli, Belvedere, Grey Goose? Řekněte si, máme tady téměř cokoli.“

„Tak Stoli.“

Damon mu namíchal drink a ozdobil ho dokonale vyříznutou dvojitou šroubovicí citronu a limetky. Sám si pak nalil sklenku skotské. Nakonec otevřel humidor a pobídl Martina.

„Dejte si! Kubánské. Nejlepší na světě.“

Martin odmítl. „Ne, díky. Nekouřím.“

Někdo se zasmál. Martin se ohlédl a zjistil, že to byl Carver. Mladý boháč nesouhlasně zavrtěl hlavou, jako kdyby Martin právě odmítl milion dolarů. „Dobrý doutník, to není kouření. Dobrý doutník, to je požitek.“

Ostatní muži přikyvovali a spokojeně vypouštěli z úst obláčky dýmu.

„Ten mladík má pravdu,“ řekl Martinovi Damon, který mezitím jednomu kousku odborně odřízl špičku. „Dobrý doutník je skutečně požitek. Určitě si nedáte?“ zeptal se ještě jednou.

Martin byl v pokušení doutník přijmout jen proto, aby mezi ostatní zapadl, ale odradilo ho riziko, že se z kouření rozkašle a bude vypadat jako úplná bačkora. „Ne, děkuju. Možná jindy.“

„Jak myslíte,“ řekl Damon a sám si doutník zapálil zlatým zapalovačem.

Martin si všiml, že na stěně za barem visí zarámované fotografie. Byli na nich Damon, Solomon, Tobias a Kwame; očividně si spolu už několikrát vyrazili na výlet na raftu. Podle měnících se postav a účesů tipoval, že snímky byly pořízeny v rozpětí aspoň deseti let. Na některých se objevoval i Carver, ale jen na těch novějších. Nejstarší fotka, na níž ke skupině přibyl, mohla být tak tři roky stará.

Damon si všiml, že ho snímky zaujaly. „Byl jste někdy na divoké vodě?“

Martin se zasmál. Od narození byl městským dítětem a k divoké vodě se nejblíž dostal v sedmi letech, když ho v zábavním parku Great Adventure pustili na horskou dráhu. Pokud si vzpomínal, nelíbilo se mu to. „Ne,“ řekl prostě. „Tady v New Yorku člověk nemá moc příležitostí.“

„Právě proto se odsud párkrát do roka tajně vytratíme a jedeme na rafty,“ řekl mu Damon. „Je to příjemná změna, víte?“

„Vypadá to zábavně.“

„To si pište, že to je zábava.“ Damon se usmál na ostatní. „Můžu vám upřímně říct, že mi to změnilo celý život.“

Všichni se spokojeně usmívali a přikyvovali.

Martinovi připadalo jejich nadšení trochu podezřelé. Ani jeden z mužů, snad s výjimkou Tobiase, nevypadal jako někdo, kdo by si vychutnával pobyt v divočině. Spíš tipoval, že tyhle výlety na divokou vodu jsou záminkou, jak se na pár dní zbavit manželek. Nejspíš tam většinu času jen pili a mastili karty a před odjezdem domů si nechali udělat fotku na zpěněné řece.

Damon se k ostatním neposadil; trval na tom, že Martina provede po své herně. Musel mu ukázat kulečníkový stůl, který byl vyroben na zakázku pro Jamese Browna a on ho koupil v dražbě, když se majetek „kmotra soulu“ po jeho smrti rozprodával. Následovala sbírka pinballových hracích automatů, z nichž ty nejstarší pocházely z padesátých let, ale všechny kousky byly kompletně zrestaurované a plně funkční.

„A tady vedle je moje nejvýznamnější sbírka,“ řekl Damon nakonec a zavedl ho k velké prosklené skříni. Zabírala skoro celou jednu stěnu pokoje a vypadala, jako by byla původně určena pro nějaké muzeum. A skutečně – to, co v ní Martin spatřil, by býval čekal jedině v muzeu.

Těžké kovové řetězy, staré, zrezivělé a otlučené. Okovy, pouta, kovové náramky a nákrčníky, dřevěná prkna s otvory pro upínání krků a rukou. Kruté středověké nástroje užívané jen k jednomu účelu.

Martin věděl, co to všechno je, ještě dřív než Damon promluvil.

„Tohle jsou nástroje, s jejichž pomocí byli černoši odchytáváni, týráni a drženi v otroctví,“ řekl Damon se stopou dojetí v hlase. „Možná právě tyhle nástroje na vlastní kůži poznali mí předkové. Anebo ti vaši.“

Martin se na nelidská mučicí zařízení díval a nemohl se ubránit úvahám, jaké to asi muselo být. Nosit kolem krku obojek, jako kdyby člověk nebyl nic jiného než divoké zvíře... Už jen ta představa ho znechucovala. „Proč takové věci sbíráte?“

„Jako memento. A jako motivaci. Černí muži ve svých srdcích nosí hněv. Mnozí z nich se tím hněvem nechávají zevnitř stravovat, až je zničí. To je bez pochyb. Stačí se někdy podívat na večerní zprávy anebo navštívit kteroukoli věznici. Já tenhle hněv celý život používám jako hybnou sílu, která mě žene dál a dál.“

Uprostřed velké vitríny byl jasně nasvícený zarámovaný list papíru. Podle toho, jak byl potrhaný a zažloutlý, šlo o velice starý doklad. Protáhlé, skoro ležaté psací písmo už by Martin asi nedokázal ani rozluštit, navíc byl inkoust dost vybledlý. Přesto se Damon dmul pýchou, když mu dokument ukazoval. „Víte, co tohle je?“

Martin rozeznal jenom několik slov a čísel a podpisy, ale i u listiny tak staré bylo z formátu jasné, o co jde. „Vypadá to jako nějaká smlouva.“

Damon se usmál. „Přesně tak. Je to smlouva, kterou si koupili mého prapradědečka, když ho na otrokářské lodi přivezli do Ameriky.“ Pak prstem ukázal na jeden řádek sloupce, ve kterém Martin až teď rozpoznal seznam jmen. „Je to už sotva čitelné, ale je to tady. Jeho jméno.“

Překvapeně vyvalil oči. „Jak jste to proboha našel?“

„Nebylo to tak těžké, jak byste si myslel. Tehdy měli obchodníci ve všem pořádek. Samozřejmě to bylo čiročiré štěstí, že ten dokument nikdy nebyl zničen.“

Martin se na prastarou listinu zadíval novýma očima. Samozřejmě chápal, že obchod s otroky býval kdysi velmi lukrativní formou podnikání, ale i tak mu z pohledu na elegantní, pečlivě zpracovaný dokument potvrzující něco tak krutého a nelidského běhal mráz po zádech. Pro právníka to byla živoucí připomínka toho, jak pevně bylo kdysi v americkém právním systému zakořeněno otrokářství a nesvoboda černochů.

„Inspirující, viďte?“ ozval se Damon. „Naše předky sem přivlekli v okovech. A podívejte se na nás.“ Otočil se a ukázal rukou na muže pohodlně usazené v luxusně zařízené herně.

Když se Martin ohlédl, všiml si, že se na něj všichni dívají. Upřeně.

„Každý z nás, co tu dneska jsme,“ pokračoval Damon, „má tisíckrát víc peněz než ti parchanti, kteří naše prapředky prodali do otroctví.“

„A na to se napijeme,“ řekl Carver a zvedl sklenku. Damon a Martin přistoupili blíž a všichni si společně připili.

Martin musel sám sobě přiznat, že když prve prošel vstupními dveřmi a ocitl se ve společnosti několika z nejmocnějších mužů v zemi, zpočátku ho to docela vyděsilo. Kdo ve srovnání s nimi byl? Jako spolumajitel bezvýznamné advokátní kanceláře, který měl čerstvě na kontě jedno jediné významnější vítězství, se s takovými giganty vůbec nemohl měřit. Ale teď, když před nimi ožila noční můra, jež se jich týkala všech bez rozdílu, začínal mít pocit, že mezi ně vlastně patří.

Znovu se zadíval do vitríny plné artefaktů z doby otrokářství. „Je to velmi inspirující. Zvlášť dnes, když máme černého prezidenta.“

Tahle poznámka kupodivu nevyvolala souhlasné reakce, které Martin očekával. Několik přítomných si tiše odfrklo, další jen obrátili oči v sloup. Chovali se, jako kdyby jim právě řekl, že volil McCaina nebo Romneyho.

„Řekl jsem něco špatně?“

„Ne, špatně ne,“ řekl Kwame. „Jen ses projevil jako ignorant, bratře. A myslím to v nejpůvodnějším smyslu toho slova, ne jako urážku.“

Ostatní souhlasně přikývli.

„Chcete říct, že nikdo z vás nevolil Obamu?“

„Ale jistěže jsme ho volili,“ zaburácel Tobias. „Vy to vůbec nechápete.“

„Dobrá, a co mám tedy chápat?“

Damon mu položil ruku kolem ramen. „Podívejte, všichni tady podporujeme bratra Baracka, ale nesmíte zapomínat na to, jak věci vypadají v širších souvislostech. V těch nám totiž jeho prezidentství přináší víc škody než užitku.“

„To by mě opravdu zajímalo, jak to myslíte.“

Solomon pokynul k prázdnému křeslu. „Posaďte se, Martine, a dovolte, abychom vám to vysvětlili.“

12

„Ten váš MARTIN vypadá jako báječný muž,“ řekla Juanita, když se s okouzlujícím úsměvem na tváři posadila vedle Anny. „Máte veliké štěstí.“ Všechny ženy se uvelebily v útulném obývacím pokoji zdobeném rodinnými fotografiemi Darrellových. Juanita a Damon měli dva kluky, oba už byli na vysoké a oba studovali práva, aby mohli kráčet v tatínkových stopách. Jak ženy popíjely víno a martini, bavily se o dvou věcech: o svých dětech a o tom, kde v poslední době nakupovaly. Anna se ze zdvořilosti zapojila do konverzace, ale trochu ji trápil pocit, že to celé je neskutečně provinční. Před sto lety, možná ještě před padesáti, by lidem snad připadalo normální, že se muži a ženy po společné večeři rozejdou, ale na začátku jedenadvacátého století to působilo trošičku zpátečnicky. Přesto vydržela, dokud Juanita neobešla všechny své kamarádky a nevrátila se na zdvořilostní kus řeči k ní.

Zdálo se, že se všechny přítomné dámy shodovaly na tom, že Martin je pohledný a chytrý a že má Anna veliké štěstí, že si našla tak úspěšného manžela. Ona jim to pochopitelně nerozmlouvala. Martin byl báječný muž a slyšet, jak se na tom shodují krásné ženy, jí jen připomínalo, jak moc je v životě spokojená. Ale všechna ta chvála jí zároveň připomínala i to, že by se sama měla snažit, aby její manžel byl šťastný, protože jinak by po něm snadno mohla skočit nějaká mladá zlatokopka nebo zhrzená manželka.

Jedna z žen se otočila k Juanitě a zeptala se: „Co myslíš? Nabídnou mu, aby jel s nimi? Myslím, že by mezi ně skvěle zapadl.“

Juanita pokrčila rameny. „Těžko říct, ale Martin se skutečně zdá být ideálním kandidátem.“

„Ideálním kandidátem na co?“ zeptala se Anna.

Manželky si mezi sebou vyměnily nejisté pohledy.

„Co? Co se děje?“

Juanita se k ní spiklenecky naklonila. „Víte, Damon a jeho kolegové mají takový malý klub. Asi tak jednou za čtvrt roku vyrážejí na takzvanou pánskou jízdu, aby si dokázali, jak jsou mužní.“

Ostatní ženy kroutily hlavami. Anna pochopila, že to v téhle společnosti není oblíbený námět k rozhovoru. „A kam jezdí?“

„Věřila byste tomu,“ zeptala se Juanita, „že si zamilovali raftování?“

Anna nakrčila obočí. „Počkejte... Myslíte ty nafukovací čluny na divoké vodě?“

„Přesně tak,“ přikývla Juanita. „A ani si s sebou neberou žádného průvodce nebo odborníka na přežití v divočině. Prostě parta černých boháčů, kteří se někde uprostřed ničeho plácají na velké nafukovačce. No není to šílené?“

Anna čekala, že mají nějaký srub v divočině, možná rybaří, přinejhorším loví, ale určitě ji nenapadlo, že se věnují něčemu tak namáhavému, jako je raftování. Juanita měla pravdu. Jejich manželé nebyli sportovci, byli to obchodníci. „Skutečně to zní trochu nebezpečně,“ souhlasila.

Juanita se ušklíbla. „No jo, ale zkuste jim to vysvětlit. Jasně, říkají, že jim žádné nebezpečí nehrozí, ale znáte muže – neustále se provokují a snaží se dokázat jeden druhému, jak jsou odvážní.“

„Má pravdu,“ přikývla Olaida Jonesová. „A týká se to zejména těch, kteří celý den pracují v kanceláři. Četla jsem o tom studie.“

Tobiasova manželka Margaret zavrtěla hlavou. „Muži jsou prostě paličáci.“

Podle toho, jak se všechny tvářily, Anna pochopila, že se na tohle téma bavily už mnohokrát.

Juanita udělala sotva patrné gesto a jeden z číšníků jí hned přišel dolít sklenku. „Bránit jim v tom nemůžeme,“ řekla potom. „A tak jsme si místo toho našly vlastní rozptýlení.“

„A jaké?“

„Když vyrazí na tu svou pánskou jízdu, my taky sbalíme kufry a vyjedeme si společně. Na nákupy. Paříž. Řím. Milán.“

Anna zalapala po dechu. „Přes půl světa jen tak na nákupy?“

„To ne, zajdeme cestou i do nějakého muzea a porozhlédneme se po památkách. Ale nakupování je to hlavní. Nevěřila byste, jak úžasně se při tom člověk uklidní. Nemám pravdu, dámy?“

Ženy se zasmály a připily si.

„Tak co byste říkala Dubaji?“ zeptala se Juanita Anny. „Protože právě tam jsme chtěly vyrazit příště.“

„A vy si opravdu myslíte, že Martina pozvou mezi sebe?“

„Žertujete?“ usmála se Juanita. „Damon ho pozve docela určitě. Když pro nic jiného, tak jenom kvůli tomu, aby se mu mohl nějakou rošťárnou pomstít za to, že ho porazil u soudu. Můj manžel nerad prohrává.“

13

Damon připravil nové drinky a znovu se pohodlně usadil. Tabákový dým visel nad skupinkou mužů jako mračna blížící se bouře.

Martin byl jediný, kdo seděl zády ke zdi. A tak, přestože křesla byla rozestavěná do útulného, neformálního půlkruhu, se nemohl zbavit iracionálního pocitu, že se všichni dívají na něj. Připadalo mu to, jako by byl u výslechu.

„Podívejte se na to takhle,“ řekl mu Solomon. „Teď, když je Barack prezidentem, si spousta bílých říká: A jsme si kvit. Teď už můžeme zapomenout na otrokářství a přestat si lámat hlavu nad rasovou diskriminací. Konečně máme čisté ruce.“ Solomon zatleskal dlaněmi o sebe, jako by si z nich chtěl oklepat špínu. „Samozřejmě my všichni, co tu jsme, víme, že to ani zdaleka není pravda. K rovnosti máme ještě hodně daleko.“

„Což je krásně vidět třeba na kauze Zimmerman,“ podotkl Tobias.

„Přesně,“ přidal se Kwame. „Anebo na tom, jak Nejvyšší soud nedávno udělal úplnou frašku ze zákona o volebním právu z roku 1965. Když pomyslíte, že tehdy někteří lidé z řad demonstrantů položili svůj život za to, aby ten zákon byl přijat...“

„Podívejte,“ ozval se Martin, „já souhlasím se vším, co tady říkáte, ale nemůžete přece popřít, že zvolit do Bílého domu černého prezidenta je velikánský krok vpřed.“

Všichni zavrtěli hlavou. Špatně.

„Zamysli se nad tím, bratře,“ řekl Kwame a naklonil se k němu. „Akumulovaná moc a bohatství bělochů jsou tak obrovské, že by nám trvalo celá staletí, než bychom se s nimi mohli měřit. Když se na to podíváš ze správné perspektivy, uvidíš, že Barackovo zvolení je jen kapkou v moři historie. Je to významná kapka, o tom není pochyb, ale pořád jen kapka.“

„Přesně tak,“ přidal se Carver. „Bude to chtít o hodně víc než černocha v Bílém domě, abychom srovnali skóre.“

„Nejsem si jistý, jestli s tím můžu souhlasit,“ řekl Martin.

„Vážně?“ Carver se na nováčka ve společnosti zadíval téměř blahosklonně. „A s čím přesně nesouhlasíte?“

„Víte, vadí mi ten pohled, že nám bílí zůstávají něco dlužní. Uděláme líp, když svou sílu a energii soustředíme na současnost, když se budeme snažit udělat něco pozitivního pro tuhle generaci a pro tu následující, než abychom se pokoušeli domoct nějakého odškodnění za bezpráví, které se odehrálo už před staletími.“

„Bratře, ty buď nosíš klapky na očích, anebo jsi úplný...“

Solomon umlčel Carvera přísným pohledem a sám se otočil k Martinovi. „Dovolte, abych vám položil hypotetickou otázku. Řekněme, že vlastníte auto a nějaký zloděj vám ho ukradne. Když ho o pár let později chytí, budete mít pocit, že vám něco dluží?“

„Jasně,“ přikývl Martin. „To auto.“

„A teď,“ pokračoval Solomon, „co kdybyste si už nemohl dovolit nové? Co když ztráta toho, které vám bylo ukradeno, způsobí, že vy i vaše rodina musíte žít v chudobě, zatímco zloděj a jeho rodina si díky krádeži vašeho vozu žijí líp a líp? Kdyby ho potom chytili, myslíte, že by vám nedlužil nic víc než to auto?“

Martin se nad tím na okamžik zamyslel. „Chápu, kam tím míříte, ale myslím, že tahle analogie je až příliš prostá na to, abychom podle ní mohli posuzovat něco tak složitého jako otrokářství v Americe.“

„Jste si jistý?“ zeptal se Solomon. „Dovolte, abych vám to zasadil do reálných kulis. V roce 1889, dvacet let po zrušení otroctví, otevřela vláda Spojených států Oklahomu každému americkému občanovi, který se chtěl vydat na západ a zkrotit tu divokou zemi. Představte si to. Nový začátek. Myslíte si, že naši předkové měli možnost se takové skvělé příležitosti chopit? Samozřejmě ne. A neprofitují snad bílé rodiny, jež tam tehdy odešly, dodnes z toho, že si zabraly obrovské pozemky?“

„To si pište, že profitují,“ procedil skrze zuby Carver.

Ostatní jen souhlasně přikyvovali.

„A to je jen jeden příklad za všechny,“ pokračoval Solomon. „Americké dějiny jsou plné takových případů, kdy byli naši předkové oloupeni o příležitosti, kterých bílí lidé využívali ve svůj prospěch.“ Naklonil se k Martinovi a položil mu ruku na rameno. „Teď tu vedle vás jen tak sedím a nenutím vás, abyste změnil svůj způsob uvažování nebo to, v co věříte. Žádám vás jenom, abyste zvážil, co říkám, a popřemýšlel, jestli na tom není něco pravdy.“

Nemohl popřít, že část jeho já byla ochotná Solomonovu argumentaci bez výhrad přijmout. Pocítil neklid hraničící až se strachem. Skoro jako kdyby byl nucen postavit se nějaké dlouho potlačované vzpomínce, na niž se pokoušel nadobro zapomenout.

„Uděláte to?“ zeptal se ho Solomon. „Popřemýšlíte o mých slovech?“

„Jistě,“ řekl. „Máte velmi zajímavý pohled na věc. A taky dost přesvědčivý.“

„Ale prosím vás,“ ozval se Tobias. „Tady Solomon je jen muší váha. Měl byste slyšet doktora Kasima, když začne citovat vědecky podložená fakta. Z toho vás za chviličku začnou brnět uši.“

Martin si povšiml, že sotva Tobias zmínil jméno doktora Kasima, ostatní muži se po něm nevraživě ohlédli, skoro jako skupinka mnichů, kteří právě slyšeli, jak jejich bratr bere jméno Boží nadarmo. On ale jen pokrčil rameny a znovu se pohodlně opřel.

„Kdo je doktor Kasim?“ zeptal se Martin.

Chvilku nejistého mlčení ukončil Damon. „Je těžké to vysvětlit jednou větou. Asi by se dalo říct, že je něco jako... undergroundový filozof.“

Martin se neubránil úsměvu. „Undergroundový filozof? A napsal něco, co bych mohl znát?“

Všichni se pobaveně zasmáli.

„Doktor Kasim je autorem mnoha knih, bratře,“ řekl Kwame. „Ale v knihkupectví bys je hledal marně.“

„Jasně,“ přikývl Martin, kterého onen filozof zaujal o to víc. „Tak má svou webovou stránku? Videa na YouTube? Facebook? Co?“

Muži vrtěli hlavami, jako by zmínit jedním dechem doktora Kasima a internet bylo to nejšílenější, co kdy slyšeli.

„Vlastně mě docela překvapuje, že jste o Kasimovi ještě nikdy neslyšel, Martine,“ řekl nakonec Damon. „Přinejmenším proto, že jste na vysoké údajně patřil mezi aktivisty.“

Při téhle zmínce se Martin zarazil. Dokázal si naprosto přesně vybavit všechny příležitosti, kdy se s Damonem bavili, ať už to bylo během procesu nebo po něm, a byl si naprosto jistý, že se svému slavnějšímu kolegovi nikdy nezmínil o vlastní minulosti.

„Netvařte se tak překvapeně,“ usmál se Damon. „Myslíte si, že jsem se stal nejlepším advokátem na světě jen díky tomu, že jsem seděl na prdeli? Být dobře připravený, to je klíčový prvek úspěchu. Vím o vás možná víc než vaše vlastní matka. Například... chodil jste na Spelman College, tam jste měl plné stipendium. Vystudoval jste afroamerická studia. V prvním ročníku jste se stal jedním ze zakládajících členů Černé rady, malé, ale agresivní skupinky, která se pustila do boje proti všem podnikům v okolí univerzitního kampusu, kde se k černým studentům chovali jinak než k těm bílým. Přestože vás čtyřikrát zatkli za účast na různých nepovolených protestních pochodech, podařilo se vám nakonec přimět většinu zmíněných podniků, aby svůj přístup k černochům změnily.“ Damon na Martina spiklenecky mrkl. „Dobré, ne?“

„Dokonalé,“ přikývl Martin, na nějž tahle ukázka opravdu udělala dojem. V právnických kruzích byla schopnost Damona Darrella nastudovat si pozadí případu do nejmenších detailů dobře známá, ale nikdy by ho nenapadlo, že k tomu patří i šťourání se v minulosti advokáta protistrany. „A máte pravdu,“ dodal s úsměvem. „Kdyby moje matka věděla třeba jen o půlce věcí, co jsem na vysoké vyváděl, určitě by se z toho zhroutila.“

Všichni se zasmáli.

„To podstatné, co se vám snažím říct,“ pokračoval pak Damon, „je, že u člověka tak angažovaného jako vy je záhadou, proč se dosud nedoslechl o doktoru Kasimovi.“

„Takže ten váš doktor Kasim je taky aktivista?“

„Aktivista, motivátor, učitel,“ řekl Solomon. „To všechno a ještě mnohem víc.“

„Náš bratr je opravdový génius,“ přisvědčil Kwame. „A jeho myšlenky jsou potravou pro černou duši.“

„Něco vám řeknu,“ pravil Damon Martinovi smrtelně vážným hlasem. „Nikdo na téhle planetě pro mě nebyl větší inspirací. Nikdo.“

Jak je Martin poslouchal, vzklíčilo v jeho mysli nepříjemné podezření. Zpočátku se ho snažil ignorovat, ale touha zjistit, jak se ve skutečnosti věci mají, se propalovala do jeho duše stejnou intenzitou jako Damonův pohled. „Nevykládejte si to špatně,“ řekl nakonec Damonovi, „ale co by doktor Kasim řekl na vaši advokátní praxi?“

Damon se rozzářil, jako by tuhle otázku očekával už dlouho a snad se mu i ulevilo, když konečně zazněla. „Předpokládám, že máte na mysli to, že často obhajuju velké korporace proti žalobám za rasovou diskriminaci. Je to tak?“

„Ano,“ řekl Martin. „A zdá se mi, že se takových případů ujímáte zejména v případech, kdy v lavici poškozených sedí Afroameričané. Víte stejně dobře jako já, že velké korporace zcela nehorázně vykořisťují etnické menšiny, ale stejně jim dovolujete, aby vás využívaly. Podle toho, co jsem slyšel dnes večer, se to očividně protiví všemu, v co věříte. Tak proč to děláte?“

„To je výborná otázka,“ řekl Damon. Zaklonil se a několikrát potáhl z doutníku, než znovu promluvil. „Snad mi odpustíte, pokud na ni odpovím další otázkou. Co myslíte, že by se stalo, kdybych takové případy odmítal? Anebo ještě lépe: jak by to dopadlo, kdyby každý černý advokát s ohledem na vlastní svědomí odmítal hájit kteroukoli korporaci, která je obviněna z rasové diskriminace?“

„Jedno vím jistě,“ odpověděl Martin bez váhání. „Ty korporace by častěji prohrávaly.“

Muži se zasmáli a Damon s nimi.

„Pravda, pravda,“ řekl s úsměvem. „Ale měl jsem na mysli tohle: korporace by si musely najmout bílé právníky.“

„No a co? Bylo by to lepší než nechat je klamat tělem a posílat před porotu černochy.“

Solomon zavrtěl hlavou. „Ne, ne, ne. Pořád to nevidíte v dostatečně širokých souvislostech, synu.“

„Musíte se zadívat hlouběji, bratře,“ poradil mu Kwame. „Jak se říká, není to jen černé anebo bílé.“

„Tak už to bývá,“ souhlasil Martin.

„Představte si to takhle,“ pokračoval Damon. „Moje firma zaměstnává víc než dva tucty právníků. Všichni do jednoho jsou to černoši – a milionáři. I když zrovna nemáme moc dobrý rok, stejně svým klientům fakturujeme bohatě přes sto milionů. Každoročně dávám pětadvacet procent ze zisku své firmy různým černošským charitám – stipendia, podpora v hmotné nouzi, střediska pro mládež, chráněné bydlení, dokonce přispívám i na volební kampaně černošských kandidátů.“

Martin nakrčil obočí. „To je pěkné. Neměl jsem ani tušení...“

„Nedělám to kvůli publicitě, Martine. Dělám to proto, abych pomohl našim lidem. Ale poslouchejte dál. Kdyby korporace dávaly svoje desítky milionů dolarů nějakému bílému advokátovi, nemohl bych dělat nic z toho! Takže cokoli ony ušetří tím, že diskriminují své černé zaměstnance, jim já v následných soudních sporech naúčtuju desetkrát. Co by takovému chování řekl doktor Kasim? Řeknu vám, co mi o tom osobně řekl, když jsme se spolu bavili: Jen v tom pěkně pokračuj, bratře!“

Zatímco ostatní souhlasně přikyvovali, Damon se opřel v křesle a spokojeně potáhl z doutníku.

Martin mlčky vstřebával, co právě slyšel, ale pak mu najednou přeběhl mráz po zádech. Došlo mu něco, z čeho mu nebylo zrovna nejlíp. „Chcete říct, že jste se mnou prohrál záměrně?“

„Měl jste pocit, že bych se z té porážky zhroutil?“ zeptal se Damon.

„To ne, ale...“

„Tak podívejte: je mi jedno, jestli vyhraju, nebo prohraju, účtuju si pořád stejně. Proč bych měl riskovat všechno, co jsem vybudoval? Proč bych poškozoval lidi, kterým jsem chtěl pomoct? Věřte mi, Martine, když vstupuju do soudní síně, jdu s tím, že budu za svého klienta bojovat a udělám všechno pro to, abych zvítězil. Ale něco vám povím.“ Naklonil se k němu a věnoval mu spiklenecký úsměv. „V hloubi duše vždycky držím palce tomu slabšímu. Celou dobu jsem doufal, že zvítězíte, Martine, a vy jste mě nezklamal. Takže teď ti rasističtí parchanti zaplatí dvakrát.“

Martin se usmál, ale pořád měl v žaludku neurčitě nepříjemný pocit.

Když si Damon všiml jeho výrazu, rychle dodal: „Jen klid. Sympatizovat se svým oponentem přece není nic neetického.“

„A kromě toho,“ dodal Carver, „máme jedno pravidlo, které nikdy neporušujeme. Cokoli si tady řekneme, zůstává jen mezi námi.“

Ostatní přikývli.

Carver se na Martina zadíval skrz mlžný opar dýmu z doutníku. „Přijímáte tohle pravidlo?“

Damon, Solomon, Tobias, Kwame a Carver ho teď nehnutě sledovali a čekali, co jim odpoví. Chápal proč. Všichni to byli velmi významní lidé. Kapitáni průmyslu. Vzory afroamerického úspěchu. Nejenom média, ale i vládní úředníci je sledovali na každém kroku. Museli si chránit svou reputaci a image. Martinovi se nezdálo, že by něco z toho, o čem se bavili, bylo nevhodné nebo nepřípustné, ale uvědomoval si, že ve světě za stěnami téhle doutníkovým dýmem zaplněné místnosti jsou lidé, kteří jen čekají na to, aby jejich slova a myšlenky mohli překroutit a uškodit jim. „Přijímám,“ přikývl.

Kapitáni průmyslu se usmívali, potahovali z doutníků a dopíjeli své sklenky. Martin se nemohl zbavit dojmu, že právě prošel jakousi zkouškou.

14

Ve dvě ráno už Martin s Annou uháněli domů po dálnici 684. Provoz byl minimální, a tak Martin hnal jejich volvo o něco rychleji než obvykle. Neliboval si ve sportovní jízdě, právě naopak, ale někdy prostě rád cítil zrychlení vozu a slyšel burácení motoru. Nakonec – co by to byl za chlapa, kdyby mu nevoněl benzin?

Martin si uvědomil, že i tohle bylo součástí hry. Ta hodina, kterou strávil v Damonově herně ve společnosti velikánů jako Solomon a Tobias, ho dostala do mužné nálady, jako kdyby se na něj přenesla část jejich moci. A možná to tak skutečně bylo. Takoví přátelé by mu dokázali nejenom otevřít spousty dveří, dokázali by přímo přenášet celá pohoří. Martin přitlačil plynový pedál ještě blíž k podlaze a hlavou mu vířily myšlenky.

„Proč jedeš jako šílenec?“ zeptala se Anna.

„Je to báječný pocit, ne?“

„Nemohl bys raději zpomalit?“

Annin tón jej zarazil. Zpomalil tak, aby nepřekračoval povolenou rychlost. „Jsi v pořádku?“

„Nic mi není. Jenom jsem unavená.“

Nepředstíral, že by jejím náladám rozuměl, ale vždycky poznal, když si s ním chtěla o něčem promluvit. „Myslel jsem, že jsi říkala, že ses taky dobře bavila.“

„To ano,“ přisvědčila. „Bavila jsem se skvěle.“

„Tak co je?“

Zaváhala a pak řekla: „Co tvůj boj za občanská práva?“

„Jak to myslíš?“

Povzdychla si. „Víš, že vždycky stojím při tobě, viď? Myslím tvou práci.“

„Ale samozřejmě,“ řekl. Kdysi, když jejich advokátní kancelář nevydělávala ani penny, to byla Anna, kdo je oba živil a platil účty. A když už to jednou vypadalo opravdu špatně a Martin i Glen byli v pokušení kancelář zavřít a najít si místa v nějaké zavedené společnosti, právě Anna je přesvědčila, aby to ještě nevzdávali. Nikdy ani na vteřinu nepochybovala o Martinově snu. „Víš, že jsi moje jediná opora, zlato,“ řekl jí teď. „Jen mi řekni, co se stalo.“

„Já jenom...“ zamračila se. „Ty jsi tak nadšený z toho, že by ses mohl dát dohromady s těmi muži, s nimiž jsme se dnes večer seznámili, a já jsem ráda, že tě to tak nadchlo. Ale na druhou stranu se trochu bojím, že tě to odvede od tvého poslání. Víš, jak to myslím?“

Martin se natáhl a vzal ji za ruku. Bývaly doby, kdy by se vysmál každému, kdo by mu vykládal o souznění duší, ale to všechno se změnilo, když se seznámil s Annou.

„Poslechni,“ řekl nakonec. „Tobias a Solomon se zmínili, že vědí o několika případech, kterých bych se mohl ujmout. Nic velkého, slibuju. A kromě toho,“ ušklíbl se, „zatím to není tak, že by si naše kancelář mohla své klienty vybírat.“

„Ne, zatím ne. Ale tihle boháči mají bohaté přátele a ti mají zas další bohaté přátele, a když všichni zjistí, jak jsi skvělý, už nebudeš mít čas na nic jiného.“

Martin se usmál. Tak daleko do budoucnosti zatím po dnešním večírku nedohlédl, ale musel přiznat, že Anna může mít pravdu. Mohlo by se to stát. Pokud s Glenem dobře rozehrají karty, za pár let by mohli pracovat pro pětihvězdičkovou klientelu. „Doufám, že máš pravdu.“

„Cože?“

„Zlato, jestli se naše kancelář takhle proslaví, dovedeš si vůbec představit, kolik pro bono případů pak budeme moct vzít? Mohli bychom celé jedno poschodí vyhradit práci na občanských právech.“

„Celé poschodí?“

„Ty jsi neviděla, kde sídlí firma Damona Darrella?“

„Martine, já ale nechci, aby se z tebe stal druhý Damon Darrell.“

„To se nemůže stát,“ uklidnil ji. „A ať se kancelář rozroste, nebo ne, občanská práva budou vždycky hlavní oblastí našeho zájmu.“

„Slibuješ?“

„Přísahám na...“

Popadla ho za ruku. „Počkej! Víš, jak tohle nemám ráda. Jenom mi to slib. To je všechno.“

„Slibuju. Slibuju. Slibuju. Tak co?“

Usmála se a políbila ho na tvář.

„Hele, musím se soustředit na řízení.“

„A já ti slibuju,“ dodala Anna, „že se ze mě nestane manekýna s kreditkou.“

„Cože?“

„Juanita je opravdu moc milá, ale ty ostatní... jde z nich trochu strach. Vážně.“

Martin se zasmál.

„A ještě jedna věc,“ pokračovala. „Prosím tě, nejezdi na žádné šílené výlety na raftu.“

Překvapeně se na ni podíval. „Jak o tom víš?“

„Juanita mi všechno řekla. Víš, jaký bych o tebe měla strach? Celou dobu, co bys byl pryč, bych nezamhouřila oka.“

„Tak v tom případě se můžeš uklidnit. Nikam mě nepozvali. A i kdyby jo, stejně bych asi nejel. Vždyť víš, že by to nebylo nic pro mě.“

„Za normálních okolností ne,“ povzdychla si. „Jen jsem měla takový pocit, že po dnešním večeru... se všechno změní.“ Pak se odmlčela a zadívala se na temnou vozovku.

15

Damon Darrell seděl u psacího stolu ve své dřevem obložené pracovně a psal e-mail. Podle toho, co mu řekl jeho architekt, byl stůl ručně vyřezávaný, měl obrovskou hodnotu a dokonale ladil s exotickými dřevěnými obklady stěn. Samozřejmě ho vybrala Juanita. Damonovi to všechno bylo úplně jedno. Měl až moc práce na to, aby mu na takových věcech záleželo. Pokud šlo o něj, vyhovoval by mu jakýkoli stůl, na který by se vešel jeho devatenáctipalcový notebook Vaio, telefon a pořádný hrnek kafe.

Napil se horkého nápoje a zaslechl za sebou tichý hlas. „Ťuk ťuk!“

Otočil se a málem se polil kávou. Juanita stála ve dveřích a neměla na sobě vůbec nic. Bylo jí skoro čtyřicet, ale díky osobnímu trenérovi a soukromému kuchaři měla stále tělo pětadvacetileté modelky. Štíhlé nohy, vnadné boky, dokonale tvarovaná prsa, kůže tak rovnoměrně kakaově hnědá, že vypadala jako nabarvená. Po letech manželství dokázala Damonovi krása jeho manželky ještě pořád vyrazit dech. Celý se rozzářil a zahleděl se na ni. „Asi se nemusím ptát, jestli už všichni odešli.“

Zavrtěla hlavou a rozpustile se usmála. „Už jsme tu jenom my dva,“ ujistila ho a smyslně si olízla rty.

Odpověděl toužebným zamručením. Než se s Juanitou oženil, a dokonce i poté se kolem něj vždycky točily ty nejkrásnější ženy. Když je člověk bohatý, slavný a vlivný, nemusí ani tak moc hledat – vnadné krasavice přijdou samy od sebe. Ale Damon až na několik vzácných výjimek všem svodům odolal. Juanitu od ostatních dam s krásnou tvářičkou odlišoval především její apetit. Ta žena prostě milovala sex. Ještě líp, milovala to, když se s ní divoce a drsně miloval právě on. Dokázal by vyjmenovat desítky zhrzených manželů, jejichž sexuální život upadl do nudného stereotypu anebo úplně přestal existovat. On tenhle problém rozhodně neměl, protože milovat se s Juanitou mu nikdy nemohlo zevšednět. Dneska si ale bohužel nemohla vybrat horší chvíli. Musel uskutečnit velmi důležitý telefonický hovor vyžadující naprostou diskrétnost. Měl volat ve dvě ráno, a přitom už bylo dvě deset. Věděl, že muž, který na telefonát čeká, z toho nebude nadšený.

Když spatřila zasmušilý výraz na jeho tváři, ramena jí smutně poklesla. Tenhle pohled, jenž jako by říkal Mám moc práce, znala až příliš dobře. „Ale vždyť jsou dvě hodiny po půlnoci,“ namítla nespokojeně. „Copak to nepočká do rána?“

„Bohužel ne. Je mi líto, zlato. Vynahradím ti to někdy jindy. Slibuju.“

Jiná žena by se na jejím místě mohla cítit odmítnutá a reagovat nevraživě, ale Juanita se jen smutně usmála a řekla: „Tak se nepřepracuj. Dobrou noc.“ Pak mu poslala vzdušný polibek a zavřela za sebou dveře. Tohle byla jedna z vlastností, kterých si na ní Damon vážil úplně nejvíc. Nepatřila mezi ty, jež samy nemají co na práci, a tak věčně soupeří o pozornost manžela s jeho zaměstnáním.

Noční telekonference, na kterou Damon čekal, shodou okolností neměla nic společného s jeho prací. O tom však Juanita nemusela vědět.

Nastražil uši a pozorně se zaposlouchal. Když zaslechl kroky stoupající po točitém schodišti nahoru k ložnici, vyskočil z křesla a zamkl dveře. Jediný důvod, proč je prve nechal odemčené, byl právě ten, že věděl, že mu Juanita přijde popřát dobrou noc. Neměl ani zdání, že bude v tak hravé náladě, zvlášť po dlouhém a náročném večírku. Zatímco čekal, až k němu nakoukne, vyřídil několik nedůležitých e-mailů a zkontroloval vývoj akciových trhů v zahraničí. Teď, když odešla spát a už mu nehrozilo další vyrušení, mohl konečně uskutečnit plánovaný hovor.

Vrátil se k počítači a klikl na ikonu s názvem WhispeX. Tenhle telekonferenční program si oblíbil, protože se od ostatních odlišoval jednou vymožeností. WhispeX používal šifrovací algoritmus, který podle slov jeho tvůrců nedokázala rozklíčovat ani CIA.

Na obrazovce se objevilo velké černé okno – dokud nebylo navázáno spojení, čekal počítač na videovstup z druhé strany. Vlevo dole bylo v okně vnořené okénko asi čtvrtinové velikosti, v němž viděl svůj vlastní obličej. Tlumené osvětlení v pracovně stačilo, ale Damon webovou kamerou trochu pohnul, aby se jeho obličej dostal do středu rámečku.

Pak si na hlavu nasadil soupravu sluchátek a mikrofonu a najel myší na postranní panel, kde bylo deset kontaktů, devět z nich označených jmény – byli mezi nimi Solomon, Kwame, Tobias i Carver. Jedna položka na seznamu se od ostatních lišila. Na prvním místě nebylo jméno, jen číslo a písmeno: 40A. Zvolil právě tenhle kontakt.

Spojuji, rozzářilo se na obrazovce a ze sluchátek se ozval tlumený zvuk napodobující vytáčení. Pak ustal a před Damonovýma očima se objevila přísná mužská tvář. Oholená hlava a pečlivě zastřižená bradka dávaly Oscaru Lennoxovi vzezření přísného muže, ale byly to jeho oči, jež se lidem hned na první pohled vryly do paměti. Pronikavé, šedé, pichlavé, jako by viděly až do hlubin lidské duše. Téměř nikdy nemrkaly. I z obrazovky počítače na Damona zíraly tak ostře, že ho dokázaly zneklidnit.

„Voláš pozdě, bratře,“ řekl hlubokým, klidným hlasem.

„Juanitin večírek se trochu protáhl,“ vysvětlil. „Omlouvám se.“

Oscar přikývl. „To je pochopitelné. A co ten adept?“

„Držel se dobře. Podle mého soudu líp, než se dalo čekat.“ Damona nepřekvapilo, že Oscar bez okolků přešel k jádru věci; nebyl to člověk, který by si potrpěl na zdvořilostní konverzaci. Nikdy nebyl nezdvořilý, ale na druhou stranu by se o něm těžko dalo říct, že je přátelský. Kdykoli promluvil, mluvil stručně a věcně, což bylo ve funkci, již zastával, velice praktické.

„A ostatní?“ zeptal se Oscar. „Shodli jste se všichni?“

„Ano,“ odpověděl.

Oscar nakrčil obočí. „I pan Lewis?“

Damon se zamračil. „Carver nesnese nikoho krom sebe sama. To přece sám víš. Ale ano, i on souhlasil s tím, abychom podnikli další krok.“

Oscar přimhouřil oči. „Opravdu? Pověz mi – co přesně říkal pan Lewis?“

„Proč? Vždyť říkám, i Carver souhlasil s tím, abychom pokračovali.“

Oscar neodpovídal. Jen na Damona zíral z obrazovky.

„Omlouvám se,“ zabručel Damon po chvíli. Tou dobou už sám litoval, že Oscarovi vůbec kladl nějakou otázku. Oscar Lennox nebyl jen osobním asistentem doktora Kasima, byl jeho mluvčím – jeho zástupcem pro okolní svět. Nemělo smysl s ním jednat jinak než s naprostou důvěrou a odevzdaností. „Nechtěl jsem se tě dotknout,“ dodal omluvně. „Jen nechci přijít o nadějného adepta kvůli názorům jednoho nezralého mladíka.“

Oscar se téměř neznatelně zamračil. „Ty možná názorům toho mladíka nepřikládáš moc velkou váhu, bratře,“ řekl pak pomalu, „ale doktor vnímá podezíravou povahu pana Lewise jako přínos pro naši bezpečnost. Tak tedy: máš jeho navštívenku?“

Damon přikývl a vytáhl ze zásuvky psacího stolu čtyři vizitky. Kwame, Tobias, Carver a Solomon napsali své osobní názory na adepta na rub svých vizitek a před tím, než se rozloučili a odjeli domů, mu je nenápadně podstrčili. Tuhle metodu tajného hlasování dodržovali vždycky. Bylo to nenápadité, ale prosté a rychlé.

Carverova vizitka byla mezi těmi ostatními patrná na první pohled – byla lesklá a doslova hýřila barvami. Damon ji otočil a nahlas přečetl, co na ni Carver napsal: „Bílý společník by mohl dělat potíže. Pozorně sledovat.“ Pak podržel vizitku před webovou kamerou, aby si Oscar mohl ověřit, že tam zmíněná slova skutečně stojí. „To je všechno. Víc toho nenapsal.“

Oscar se zamračil a na okamžik se odmlčel. Nakonec se znovu zadíval na Damona. „Jak víš, i Kasim má své pochybnosti o společníkovi pana Greye. Ty ne?“

„O nic nejde,“ řekl Damon. „Sám mám ve firmě pár bílých právníků. Prospívá to byznysu a dobře to vypadá.“

„Doktorovy pochybnosti pramení spíš z toho, že jsou ti dva přátelé.“

„Samozřejmě. Abych nic nezanedbal, nechal jsem pana Grossmana posledních několik dní sledovat – fyzicky i digitálně. Žádné varovné signály. Kromě toho, že spolu podnikají, je žádné silné vazby nespojují. Aspoň ne tak silné jako pouto, které mu chceme nabídnout my.“

Oscar přikývl. „To je dobře.“

„Je mladý, chytrý, sebevědomý a jeho budoucnost je po finanční stránce neomezená. Martin Grey je nejsilnějším kandidátem, na jakého jsme v poslední době narazili. Je to přesně ten typ člověka, kterého potřebujeme, abychom si udrželi to, co máme.“

Oscarova tvář na obrazovce Damona chvíli mlčky pozorovala, jako by se jeho pohled i na vzdálenost tří tisíc kilometrů dokázal propálit do jeho mysli. „Doktor Kasim důvěřuje tvým instinktům,“ řekl nakonec. „Můžeš pokračovat dle libosti.“

„Děkuju.“

„Ale varuju tě, bratře. Kasim nestojí o žádné přehmaty. Ne jako u toho posledního.“

Damon přikývl. „Rozumím.“

„Použij své nejlepší lidi. Všechno si raději prověř dvakrát. A pak pro jistotu ještě potřetí.“

„To udělám. Slibuju.“

„Doktor se těší na setkání s tím tvým panem Greyem,“ řekl Oscar beze stopy emocí v hlase. A tím byl šifrovaný videohovor u konce.

16

„Tak jaké to bylo?“ zeptal se Glen, sotva vešel do Martinovy kanceláře a rozvalil se v křesle. „Chci slyšet všechno, co se tam dělo!“

Martin odložil přepis soudního stání, který studoval. „Bylo to fajn. Dokonce moc fajn.“

Glen se zamračil. „No tak, nemůžeš říct trochu víc? Celé dopoledne jsem se těšil, co se dozvím.“

Po večírku u Damona, který se konal v pátek večer, čekal Martina klidný a nezáživný víkend. Jakmile se v pondělí ráno vrátil do kanceláře, všiml si nápadného nárůstu žádostí o konzultaci, což byl přímý důsledek jeho nedávného vítězství.

Jejich asistentky, Akiko a Meg, zvládaly záplavu příchozích hovorů poměrně snadno, takže se Martin a Glen mohli pustit do práce jako obvykle. Málokdy si dělali přestávky na oběd, ale kolem poledního se chod kanceláře obvykle trochu zklidnil. A právě tu chvíli si Glen vybral k tomu, aby Martina vyzpovídal ohledně pátečního večírku.

Martin rozhodil ruce. „Co chceš slyšet? Damonův dům byl úžasný. A jídlo bylo skvělé.“

„Ne, ne, ne. Kdo tam byl? Nějaký potenciální klient s bezednou peněženkou?“

Martin mu odrecitoval seznam hostů. Glen s každým jménem valil oči víc a víc. „I Solomon Aarons? Jaký je?“

„Báječný,“ odpověděl Martin upřímně. „Je to takový moudrý starý pán. Skoro by se dalo říct mudrc.“

Glen přikývl, chvíli mlčel a pak, jako kdyby mu najednou hlavou bleskla zásadní myšlenka, se zeširoka usmál. „Aha! Už to chápu.“

„A co?“

„Všichni lidé na tom večírku byli černí, co? Neříkej, že sis toho nevšiml.“

„Všiml. No a?“

„Copak to nechápeš? To bude nejspíš důvod, proč nás Damon nepozval. Byli bychom tam s Lisou jediní běloši.“

Martin už se nadechoval, aby mu jeho hypotézu vyvrátil, ale pak se zarazil. Až dosud si řeči, které se vedly v Damonově herně, a to, jak se Glenovi omluvil, že ho nemůže pozvat, nijak nespojoval. Aspoň ne vědomě. Ale teď, když to Glen vyslovil nahlas, to skutečně nešlo přehlédnout.

Glen jen pokrčil rameny. „Hele, já neříkám, že to Damon udělal naschvál nebo s nějakým zlým úmyslem. Nejspíš jenom nechtěl, abychom se tam cítili trapně. Nemyslíš?“

Martin trochu provinile přikývl. „No jo. Asi to tak bude.“

„A o čem sis se všemi těmi boháči povídal?“ vyzvídal Glen.

Martin zpozorněl. Ne že by se bál, že by se něco z toho, o čem se bavili, Glena mohlo nějak dotknout. Vlastně si byl skoro jistý, že by s většinou toho, co v Damonově herně zaznělo, souhlasil. Ale uvědomil si, že dal slib. Slíbil společnosti velmi mocných mužů, že se o tom, co si na večírku řekli, nebude šířit, a tenhle slib rozhodně nehodlal porušit. Už jenom proto, že věděl, jak dlouho Glen dokáže udržet tajemství.

„Bavili jsme se převážně o tom případu,“ řekl jakoby nic.

Glen se na něj pochybovačně zadíval. „Ale no tak! Všichni ti boháči pod jednou střechou... Určitě se bavili o více věcech než jen o tom tvém případu. Tak to vyklop.“

Jedna z věcí, které z Glena dělaly výborného advokáta, byla jeho vytrvalost. Jakmile se jednou do něčeho zakousl, kroutil se a škubal, dokud to neroztrhal na kusy. Martin si uvědomil, že pokud svého partnera nerozptýlí nějakým šťavnatým soustem, bude z něj tahat rozumy ještě několik týdnů. „No, když už se ptáš,“ řekl pomalu, „Tobias Stewart a Kwame Jones se nechali slyšet, že by pro nás možná měli nějakou práci.“

Glenovi se rozzářily oči, jako by mu bylo pět let a zrovna uviděl vánoční stromeček. „Bingo! Tak přesně tohle jsem chtěl slyšet.“

Martin se zasmál.

„Víš, co tohle znamená, kamaráde?“

„Nic si nemaluj,“ brzdil ho Martin. „Zatím to vůbec není jisté. Možná to byly jen plané řeči.“

„Každopádně musíme být připraveni, ne? Představ si, že by k nám do kanceláře přišlo nějaké velké zvíře a vidělo, jak to tu vypadá! Třeba by si to ti klienti ještě rozmysleli. Martine, no tak, je nejvyšší čas!“

Glen do Martina už přes rok hučel, aby si pořídili lepší kancelář, ale Martin trval na tom, že ještě počkají, dokud si nebudou úplně jistí, že se jejich firma skutečně vzmáhá. S tučným šekem na cestě a velmi reálnou šancí získat dva lukrativní zákazníky se skutečně zdálo, že ten čas nadešel. „Myslím, že máš pravdu,“ přikývl. „Zítra začneme hledat.“

„Jo!“ vykřikl Glen a spokojeně si plácli. „Damon Darrell je podle mě borec. Vždyť musel počítat s tím, že se něco takového stane, když tě pozve mezi svoje kamarády. A mluvíme tady o velkých zakázkách.“

Martin pokrčil rameny. „Je možné, že už si sám nabral až až.“

„No jasně,“ ušklíbl se Glen.

V tu chvíli se z reproduktoru na Martinově stole ozval hlas Akiko. „Na lince dvě čeká Damon Darrell.“

Martin a Glen se na sebe překvapeně podívali. Glen se ale hned rozzářil a mávl na Martina, aby to zvedl. „My o vlku a vlk na lince dvě.“

Martin se zadíval na blikající tlačítko s číslem 2 a váhal, jestli hovor přijímat, když proti němu sedí jeho společník. Pokud by Damon chtěl mluvit o něčem z toho, co si řekli v herně, mohla by z toho vzniknout nepříjemná situace.

„No tak,“ povzbuzoval ho Glen. „Přece nenecháš našeho dobrodince čekat.“

Zvedl sluchátko. „Zdravím, Damone! Jak se vede?“

„Martine, rád vás slyším. Doufám, že jste s manželkou prožili příjemný víkend.“ V pozadí bylo slyšet cinkání a šum restaurace.

„To ano,“ odpověděl. „A ještě jednou děkujeme za ten páteční večírek. Oba jsme se s Annou výborně bavili.“

„Poslyšte,“ řekl Damon a tón jeho hlasu se najednou úplně změnil. „Potřeboval bych vám položit jednu poměrně zvláštní otázku.“

Martin se odmlčel. Poměrně zvláštní – co tím tak mohl mít na mysli? Přece jenom se znali dost krátce na to, aby si navzájem dávali otázky na tělo. „Tak do toho,“ řekl nakonec váhavě.

„Nemáte vy nebo Anna náhodou rádi Stevieho Wondera?“

17

Druhý den večer seděl Technik na sedadle spolujezdce v dodávce zaparkované přes ulici naproti domu Martina Greye a pozoroval, co se kolem děje. Měl na sobě modré montérky se jmenovkou, na které byla jeho fotografie a jméno Curtis Goins. Podle nášivky na rameni byl zaměstnancem společnosti Cable Com. Stejné logo – spolu s dost vlezlým sloganem Vnášíme do vašeho života úsměv – bylo nalepené i na boku dodávky. Všechno bylo do posledního detailu vymyšleno tak, aby byl Technik pro běžného člověka neviditelný, aby splýval s okolím stejně jako poštovní schránka nebo lampa. I kdyby si ho nějaký naštvaný manžel, jehož poslali vynést smetí, anebo nějaká obtloustlá hospodyně na zdravotní procházce všimli, viděli by jen chlápka z kabelovky, který zrovna nemá co dělat. Tyhle nepozorné a nedovtipné obyvatele předměstí by ani ve snu nenapadlo, že před sebou mají muže ojedinělých schopností, skutečného kriminálního umělce.

Technik se podíval na hodinky – 18:33. Limuzína měla zpoždění. Pravda, byly to zatím jenom tři minuty, ale při tom, co se chystal podniknout, byla každá minuta navíc dobrá.

Klient ho ujistil, že Martin a jeho manželka budou mimo domov minimálně tři hodiny. Pro obyčejného zlodějíčka by to byla spousta času, ale Technik nebyl nikým podobným. Pojem zloděj se mu dokonce bytostně hnusil. Sám sebe za zloděje rozhodně nepovažoval. Zloději vyrážejí dveře a rozbíjejí okna, zatímco on ovládl delikátní umění otevřít jakýkoli zámek a vypnout libovolný poplašný systém. Zloději vykrádají cizí domy. Technik pečlivě prohledal domácnost do posledního koutu a dával si záležet, aby po sobě nezanechal jedinou stopu. Zloději odnášejí cennosti jako šperky a elektroniku. Technik o takové krámy neměl zájem. To, co hledal on, mělo mnohem větší hodnotu. Účetní záznamy, zdravotní dokumentace, účtenky, výpisy, kreditní karty, rodinné fotografie, klíče, dokonce i vlasové folikuly a ostříhané nehty, z nichž se dala získat DNA. Pomocí nejmodernější techniky dokázal naskenovat, okopírovat, stáhnout nebo vyfotografovat libovolné informace, které o dotyčné osobě našel – a dával si záležet na tom, aby našel opravdu všechno. Obvykle mu na to stačily dvě hodiny, ale pro případ, že by se něco stalo, třeba kdyby se během kopírování odporoučel disk počítače, si raději nechával časovou rezervu.

Limuzína konečně zastavila před vchodem domu Greyových. Technik se znovu podíval na hodinky: 18:35. Přišel tedy o cenných pět minut.

V klidu pozoroval uniformovaného řidiče, jak vybíhá po schodech a zvoní na zvonek. O chvíli později vyšli z domu Martin Grey a jeho manželka. Martin měl na sobě oblek a košili bez kravaty, Anna přiléhavé černé šaty. Technik oba poznal podle fotografií, které mu klient poslal e-mailem. Vypadali jako milí, poctiví lidé a podle všeho takoví opravdu byli. Neměl ani tušení, proč si klient objednal jeho návštěvu u Greyových, a ani to nechtěl vědět. Najali ho na to, aby odvedl svou práci, a na ničem jiném nezáleželo. Jen doufal, že už rychle nasednou a odjedou, aby mohl začít.

Jak je sledoval během těch pár kroků, které je dělily od limuzíny, stalo se něco nečekaného. Martin se zadíval přes ulici a jeho pohled padl přímo na Technika. Ten se jen usmál a kývl hlavou. Martin mu to přátelské gesto oplatil a nastoupil za svou manželkou do limuzíny.

Technik se zamračil na hodinky. 18:57. Běžně čekával celých patnáct minut poté, co lidé odjeli, než se začal dobývat do jejich domu – nestál o žádná nepříjemná překvapení, která by mohla zavinit taková banalita jako zapomenuté lístky nebo peněženka. Ale tentokrát si nemohl dovolit čekat tak dlouho, vždyť už promarnil čtvrt hodiny. Zatlačil prsty přesně na to správné místo ve vnitřním obkladu dveří u řidiče a tajná schránka se otevřela.

Kdyby se Greyovi vrátili dřív, musel podniknout všechno pro to, aby nic nepoznali. Měl přísně nařízeno, že jim nesmí zkřivit vlas na hlavě. Ale kdyby se nějakou nešťastnou shodou náhod prozradil, nezbývalo by mu než vzít věci do vlastních rukou.

Z tajné schránky ve dveřích vyndal pistoli ráže devět milimetrů a tlumič. Když ho šrouboval na hlaveň, pošimrala ho v nose vůně oleje.

Za svou jedenáctiletou kriminální kariéru se ani jednou nedostal do úzkých, což sám připisoval tomu, že důsledně dodržoval jedinou zásadu: nikdo se nikdy nesmí dozvědět, jak vypadá. Ani klienti, kteří s ním komunikovali telefonicky a e-mailem, ani jejich oběti. Nikdo.

Uložil pistoli s tlumičem do své brašny, nasadil si na hlavu kšiltovku s logem Cable Com, vyskočil z dodávky a klidnou chůzí vyrazil k domu Martina Greye.

18

„Nerad to říkám, ale voláš pozdě,“ řekl Martin Glenovi do telefonu. „Už jsme na cestě na ten koncert.“

„Sakra! Doufal jsem, že vás ještě zastihnu doma. Zítra v osm ráno musím být u soudu. Co budeme dělat?“

Martin a Anna seděli na prostorném zadním sedadle limuzíny. Když je Damon pozval na koncert Stevieho Wondera a nabídl jim možnost zajít pak do zákulisí a dát si skleničku se samotnou legendou, nedalo se odmítnout. A snad by to ani nebyl Damon, kdyby k tomu všemu nepřihodil další okázalé gesto a neposlal pro ně tenhle luxusní vůz. Minibar proti nim byl plný toho nejlepšího alkoholu a ve vaničce s ledem leželo několik lahví vychlazeného šampaňského značky Cristal. Kromě toho tu čekal stříbrný podnos s tygřími krevetami a menší křišťálová miska s kaviárem a na plazmové televizi běžely jako hudební předkrm klipy Stevieho Wondera. Než je Glen vyrušil, popíjeli šampaňské a zpívali si My Cherie Amour. Anna nejprve přemlouvala Martina, aby telefon nezvedal, ale když viděl, že volá Glen, začal v něm hlodat pocit viny. Najednou si uvědomil, že se sám vozí limuzínou, zatímco jeho kolega sedí v kanceláři a celý večer se připravuje na zítřejší stání. Glenovi snad ani nevadilo, že ho Damon zase nějak vynechal. Naděje, že Martinovo přátelství se slavným advokátem přinese prospěch celé firmě, zřejmě stačila na to, aby překonal případnou závist.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Forty Acres.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.