Věnováno A & A

Tento příběh je výtvorem fantazie. Jména, postavy, místa a události si autorka buď vymyslela, nebo je používá ve fiktivních souvislostech. Jakákoli podobnost s osobami žijícími nebo zesnulými, obchodními záležitostmi nebo dějištěm incidentů je čistě náhodná.

Copyright © 2014 by Mary Kyrychenko

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Translation © Tomáš Bíla, 2015

Original English title: THE GOOD GIRL

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form.

(Všechna práva vyhrazena.)

ISBN (MOBI) 978-80-7306-756-4

ISBN (ePub) 978-80-7306-776-2

EVE

PŘEDTÍM

Sedím u snídaně a upíjím z hrnku kakao; vtom zazvoní telefon. Jsem ponořená hluboko do svých myšlenek, zírám oknem na zahradu, na trávník, který teď, na začátku podzimu, pokrývá spadané listí. Většinou už je zetlelé, jen poslední otužilci ještě schlíple visí na větvích. Je pozdě odpoledne. Nebe je zatažené, teploty rychle klesly k deseti stupňům. Na tohle nejsem připravená, říkám si v duchu a marně přemýšlím, jak to zase tak rychle uteklo. Připadá mi, že to bylo teprve včera, kdy jsme vítali jaro, a pak, o několik hodin později, přišlo léto.

Telefon mě zaskočí; v první chvíli jsem si jistá, že zase někdo obtěžuje s prodejem zboží po telefonu, a tak se ani nenamáhám vstát. Vychutnávám si posledních pár hodin ticha, které mi zbývají, než James halasně vrazí do dveří a vtrhne do mého poklidného světa. Jestli něco opravdu nechci, tak ztrácet drahocenný čas posloucháním výhodných nabídek, které bych stejně stoprocentně odmítla.

Protivné zvonění utichá, ale za chvilku začíná znovu. Nakonec telefon zvednu, jenom abych ho umlčela.

„Haló?“ ozvu se otráveně. Stojím teď v kuchyni, bokem opřená o desku pultu, umístěného ve středu místnosti.

„Paní Dennettová?“ zeptá se ženský hlas. Chvíli uvažuju o tom, že bych jí mohla říct, že má asi špatné číslo, nebo ji rovnou utnout s tím, že o nic nemám zájem.

„Ano.“

„Paní Dennettová, já jsem Ayanna Jacksonová.“ To jméno už jsem někde slyšela. Nikdy jsem se s ní osobně nesetkala, ale v Miině životě už přes rok hraje ústřední roli. Kolikrát jsem ji slyšela říkat: Ayanna a já jsme tohle... Ayanna a já jsme támhleto... Teď mi vysvětluje, odkud Miu zná, že obě dvě vyučují na alternativní střední škole ve městě. „Doufám, že vás neruším,“ omlouvá se nakonec.

Zhluboka se nadechnu. „Ale ne, Ayanno, zrovna jsem se vrátila domů,“ zalžu.

Mii bude už za měsíc pětadvacet let. Jedenatřicátého října. Narodila se na Halloween, a tak mě napadá, že Ayanna možná volá právě kvůli tomu. Chce pro mou dceru potají připravit narozeninový večírek?

„Paní Dennettová, Mia dnes ráno nepřišla do práce,“ řekne Ayanna najednou.

Tak tohle jsem nečekala. Chvíli mi trvá, než se vzpamatuju a pochopím, proč mi to říká. „Tak to bude asi nemocná,“ odpovím; to první, co mě napadne, je, abych svou dceru nepotopila. Jestli nepřišla do práce ani se telefonicky neomluvila, určitě pro to bude mít nějaký dobrý důvod. Pravda, je svá, ale vždycky byla naprosto spolehlivá.

„Nevíte o ní nic?“

„Ne,“ řeknu s pocitem, že to není nic neobvyklého. Někdy uplynou celé dny, ne-li týdny, aniž bychom spolu mluvily. Od doby, kdy byl vynalezen e-mail, spolu nejčastěji komunikujeme tím, že si přeposíláme vtipy.

„Volala jsem jí domů, ale nebere telefon.“

„Nechala jste jí vzkaz?“

„Už několik.“

„A ona nezavolala zpátky?“

„Ne.“

Poslouchám ji jen napůl, zírám ven z okna, kde sousedovy děti z legrace třesou malým stromkem, aby jim zbývající lístky padaly na hlavu. Ty děti jsou jako moje hodiny: Když se objeví na zahradě, vím, že už skončila škola a odpoledne se chýlí ke konci. Když zmizí v domě, je na čase začít chystat večeři.

„Zkoušela jste její mobil?“

„Padá to rovnou do schránky.“

„A co…“

„Nechala jsem vzkaz.“

„Jste si jistá, že se ráno nikomu neomlouvala?“

„Nikdo o ní prý neslyšel.“

Začínám se obávat, aby z toho Mia neměla nějaký malér. Aby ji třeba nevyhodili z práce. A přitom mi teprve opožděně dochází, že možná už vlastně v maléru je.

„Doufám, že vám to nezpůsobilo moc velké potíže.“

Ayanna mi vysvětluje, že žáci, které měla Mia učit první hodinu, nikomu vůbec nic neřekli, takže až během druhé vyučovací hodiny se přišlo na to, že slečna Dennettová dnes nedorazila a nikdo za ni nesupluje. Ředitel osobně vyrazil do její třídy zjednat pořádek, než sekretářka sežene záskok, a zjistil, že na stěny v učebně někdo načmáral gangové graffiti – a to ještě navíc jejími předraženými pomůckami na výtvarnou výchovu, které si koupila za vlastní peníze, protože jí je sekretářka odmítla pořídit.

„Paní Dennettová, nepřipadá vám to zvláštní?“ ptá se Ayanna. „Tohle mi k Mii vůbec nesedí.“

„Víte, Ayanno, myslím, že pro to všechno určitě bude mít dobrý důvod.“

„Například?“ nadhodí.

„Obvolám nemocnice. Tam, kde bydlí, je jich hned několik...“

„To už jsem udělala.“

„Tak její kamarádky,“ navrhuju, ačkoli vlastně žádné její kamarádky neznám. Občas mezi řečí zmínila pár jmen, mluvila o Ayanně a o nějaké Lauren a potom taky o nějaké studentce ze Zimbabwe, která tu je na výměnném pobytu a má se vrátit zpátky domů, což je podle Mii strašně nefér. Ale nikoho z nich neznám a příjmení nebo telefonní čísla bych tedy zjišťovala jen těžko.

„To už jsem taky zkoušela.“

„Ona se ozve, Ayanno. Jsem si jistá, že to je jenom nějaké nedorozumění. Všechno se určitě vysvětlí.“

„Paní Dennettová,“ nedá se odbýt Ayanna a teprve teď mi to z tónu jejího hlasu dochází: Něco se stalo. Cítím, jak se mi svírá žaludek, a to první, co se mi vybaví, je doba, když jsem ji čekala, když v sedmém a osmém měsíci kopala a bušila do mého břicha takovou silou, že se mi pod kůží rýsovaly obrysy maličkých ručiček a nožiček. Přitáhnu si barovou stoličku, posadím se k pultu uprostřed kuchyně a pomyslím si, že než se naděju, Mii bude pětadvacet let, a přitom jsem ještě ani nepomyslela na to, co jí dám k narozeninám. Nezačala jsem plánovat oslavu ani jsem nenavrhla, abychom si všichni, James a Grace a Mia a já, vyrazili na večeři do nějaké lepší restaurace.

„A napadá vás něco, co bychom měly udělat?“ ptám se.

Na druhém konci se ozve tichý povzdech. „Doufala jsem, že se od vás dozvím, že je Mia u vás,“ přizná pak Ayanna.

GABE

PŘEDTÍM

Když přijíždím k domu v tudorovském slohu, už je venku tma. Z jeho oken se line světlo až na ulici, lemovanou stromy. Vevnitř vidím spoustu lidí, zřejmě čekají na mě. Je tu soudce, přechází sem a tam, a paní Dennettová sedí na krajíčku čalouněného křesla a upíjí ze sklenice něco, co vypadá jako alkohol. Jsou tu uniformovaní policisté a ještě jedna žena, bruneta, která vyhlédne z okna právě ve chvíli, kdy zaparkuju před domem, takže mě připraví o překvapivý příchod.

Dennettovi jsou jako kterákoli jiná rodina, žijící na chicagském Severním břehu, v řadě předměstí, táhnoucích se na sever od města podél Michiganského jezera. Jsou hrozně bohatí. Není divu, že ještě chvíli otálím za volantem, místo abych vyskočil a vyrazil k tomu honosnému domu s takovou důležitostí, která je mi přisuzována.

Vybaví se mi, co mi seržant říkal, když mi ten případ přiděloval: Snaž se to tentokrát neposrat.

Z bezpečí a tepla stařičkého auta si prohlížím rozlehlou vilu. Takhle zvenčí nevypadá tak velká, jak si ji představuju zevnitř, ale má všechen ten starosvětský šarm, který anglický tudorovský sloh může nabídnout: dřevěné obklady, úzká oka a vysokou, strmou střechu. Připadá mi jako nějaký středověký hrad.

Ačkoli mi bylo důrazně nařízeno, abych všechno držel pod pokličkou, měl bych se zřejmě cítit poctěný tím, že seržant tenhle prestižní případ přidělil právě mně. Ale z nějakého důvodu takový pocit rozhodně nemám.

Zamířím přes trávník ke vchodovým dveřím, vyjdu nahoru po dvou schůdcích a zaklepu. Je zima. Strčím si ruce do kapes, abych si je zahřál, než mi otevřou. Připadám si dost nevhodně oblečený – mám na sobě khaki kalhoty, tričko s límečkem a koženou bundu –, když mě ve dveřích uvítá jeden z nejvlivnějších smírčích soudců v okrese.

„Dobrý den, pane soudce,“ pozdravím a vklouznu dovnitř. Jednám mnohem autoritativněji, než jak se ve skutečnosti cítím, a dávám najevo sebevědomí, které si zřejmě někde v ústraní schovávám právě pro takovéhle příležitosti. Soudce Dennett je muž velký jak vzrůstem, tak i vlivem. Jestli tenhle případ podělám, můžu si hledat novou práci – a to v lepším případě. Paní Dennettová vstává z křesla. Co nejlaskavějším hlasem jí říkám: „Prosím, zůstaňte sedět,“ a mladší žena, podle předběžného šetření předpokládám, že to bude Grace Dennettová, mi přichází naproti, takže se s ní i se soudcem zastavíme ve dveřích do obývacího pokoje.

„Detektiv Gabe Hoffman,“ představím se bez okolků, bez úsměvu, bez toho, že bych jim podal ruku. Mladá žena kolem třicítky potvrdí mou domněnku, že je Grace Dennettová. Z dřívějška si vzpomínám, že je společnicí advokátní firmy Dalton & Meyers. Ale stačí mi jenom první dojem, abych se rozhodl, že ji nemám rád; obklopuje ji jakási aura nadřazenosti, shlíží na mě a na můj prostý oděv spatra a mluví s nepatrným cynickým podtónem, který mě vytáčí.

Pak promluví paní Dennettová. Její hlas se nese místností se zvučným britským přízvukem, ačkoli podle toho, co jsem si o ní zjistil, žije ve Spojených státech od svých osmnácti let. Zdá se, že je vyděšená. Takový je můj první dojem. Mluví vysokým hlasem a její prsty si pohrávají se vším, co je v dosahu. „Moje dcera je nezvěstná, detektive,“ vyhrkne. „Její přátelé o ní nic nevědí. Nemluvili s ní. Volala jsem jí na mobil, nechala jsem jí spoustu vzkazů.“ Slova se jí zadrhnou v hrdle, zoufale se brání slzám. „Jela jsem k ní domů, abych zjistila, jestli se jí něco nestalo,“ řekne a pak připustí: „Vážila jsem celou tu dlouhou cestu, ale domovník mě odmítl pustit dovnitř.“

Paní Dennettová je úchvatná žena. Nemůžu se ubránit pohledu na její dlouhé plavé vlasy, padající v nadýchaných vlnách přes nápadný náznak výstřihu v blůze, na které si nejvyšší knoflíček nechala rozepnutý. Už jsem ji viděl na fotografiích, jak stojí po boku svého manžela na schodech před budovou soudu. Ale fotografie se ani zdaleka nevyrovnají možnosti vidět Eve Dennettovou na vlastní oči.

„Kdy jste s ní mluvili naposledy?“ ptám se.

„Minulý týden,“ odpoví soudce.

„Ne, minulý týden ne, Jamesi,“ opraví ho Eve. Pak se odmlčí, protože ji manžel zpražil otráveným pohledem za to, že mu skočila do řeči. „Předminulý týden. Možná dokonce ještě týden předtím. Tak to s Miou máme. Někdy uplynou celé týdny, aniž bychom se setkali.“

„Takže tohle není zas tak neobvyklé?“ ptám se. „To, že se vám nějakou dobu neozývá.“

„Není,“ připustí paní Dennettová.

„A co vy, Grace?“

„Mluvily jsme spolu minulý týden. Jen krátký telefonát. Myslím, že to bylo ve středu. Možná ve čtvrtek. Ano, bylo to ve čtvrtek, protože mi volala, když jsem šla k soudu kvůli slyšení ohledně jednoho předběžného opatření.“ To přidává zřejmě jen proto, aby mi dala najevo, že je advokátka – jako by to nebylo dost jasné podle toho blejzru, co má na sobě, a kožené aktovky u jejích nohou.

„Něco výjimečného?“

„Ne, prostě celá Mia.“

„A to znamená?“

„Gabe,“ přeruší nás soudce.

„Detektiv Hoffman,“ opravím ho autoritativně. Jestli mu mám říkat Vaše Ctihodnosti, tak ho určitě neubude, když mi bude říkat detektive.

„Mia je velice nezávislá. Tancuje jenom tak, jak sama píská, abych tak řekl.“

„Takže je teoreticky možné, že vaše dcera je nezvěstná už od minulého čtvrtka?“

„Jedna její kamarádka s ní mluvila včera. Viděly se v práci.“

„V kolik hodin?“

„Já nevím... Asi ve tři.“

Podívám se na hodinky. „Takže je nezvěstná nějakých sedmadvacet hodin?“

„Je pravda, že ji nemůžete prohlásit za nezvěstnou, dokud neuplyne osmačtyřicet hodin?“ zeptá se paní Dennettová.

„Jistěže ne, Eve,“ odpoví její manžel ponižujícím tónem.

„Ne, madam,“ dodávám. Snažím se být k ní maximálně laskavý. Nelíbí se mi, jak s ní její vlastní manžel jedná. „Vlastně je to právě naopak. Prvních osmačtyřicet hodin bývá v případě nezvěstných osob nejdůležitější.“

Soudce mi znovu skočí do řeči. „Má dcera není nezvěstná osoba. Je nezodpovědná. Určitě právě dělá něco neslýchaně hloupého a nerozumného. Ale není nezvěstná.“

„Vaše Ctihodnosti, kdo byl poslední, kdo vaši dceru viděl před tím, než začala být…,“ jsem chytrák, a tak si musím přisadit, „…nezodpovědná?“

Místo něj mi odpoví paní Dennettová. „Žena jménem Ayanna Jacksonová. Jsou s Miou kolegyně.“

„Máte na ni telefonní číslo?“

„Napsala jsem si ho na kus papíru. Je v kuchyni.“ Kývnu na jednoho z uniformovaných policistů a ten se odebere do kuchyně, aby papír přinesl.

„Udělala Mia něco podobného už dřív?“

„Ne, to rozhodně ne.“

Ale řeč těla soudce i Grace Dennettové naznačují pravý opak.

„To není pravda, mami,“ řekne Grace káravě. Zadívám se na ni a čekám. Právníci se prostě rádi poslouchají. „Při pěti nebo šesti různých příležitostech Mia zmizela z domu. A pak strávila celou noc bůhvíkde a s bůhvíkým.“

Jo, pomyslím si v duchu, Grace Dennettová je mrcha. Má tmavé vlasy jako její otec. Výšku zdědila po matce, tělesnou konstituci po otci. To není zrovna nejlepší kombinace. Někdo by mohl říct, že připomíná přesýpací hodiny. I já bych se k tomu možná připojil, kdybych ji měl rád. Ale takhle bych klidně řekl, že je prostě tlustá.

„To je něco úplně jiného. Tehdy chodila na střední. Byla trochu naivní a divoká, ale...“

„Eve, nepokoušej se v tom vidět víc, než v tom doopravdy je,“ varuje ji soudce Dennett.

„Nepije vaše dcera?“ ptám se.

„Moc ne,“ ujišťuje mě paní Dennettová.

„Kolik ty toho vlastně víš o tom, co Mia dělá, Eve? Vždyť vy dvě se spolu skoro nebavíte.“

Eve Dennettová zvedne ruku k obličeji, aby se vysmrkala, a já jsem na chvíli tak ohromen velikostí kamene v jejím prstenu, že skoro nevnímám, jak se James Dennett rozčiluje, proč jeho manželka musela hned volat Eddiemu – jen pro úplnost, stejně tak mě ohromuje, že si soudce s mým šéfem tyká, že mu dokonce říká jeho přezdívkou – a nepočkala, než on se vrátí domů. Soudce Dennett je prostě přesvědčený o tom, že si jeho dcera někam vyrazila, aby si užívala života, a že není důvod do celé věci zatahovat úřady.

„Takže podle vás zmizení vaší dcery není případ pro policii?“ ptám se.

„Rozhodně ne. Tohle je věc, kterou si musíme vyřešit v rodině.“

„Jak je na tom Mia s pracovní morálkou?“

„Prosím?“ vyhrkne soudce, na čele mu naskočí hluboké vrásky a chvíli to trvá, než se zase uklidní.

„Její pracovní morálka... Nemění často pracovní místa? Stalo se už někdy, že by prostě nedorazila do práce? Neomlouvá se často, že je nemocná, ačkoli jí nic není?“

„To nevím. Má zaměstnání. Dostává plat. Stará se sama o sebe. Já se na nic neptám.“

„Paní Dennettová?“

„Ona svou práci miluje. Je z ní úplně nadšená. Vždycky toužila po tom, aby se stala učitelkou.“

Mia učí výtvarnou výchovu. Na střední. Zapíšu si to do notesu, abych nezapomněl.

Soudce se zajímá, jestli to podle mě má nějaký význam.

„Možná,“ odpovím odměřeně.

„A jaký?“

„Vaše Ctihodnosti, jenom se snažím pochopit vaši dceru. Udělat si obrázek o tom, co je za člověka. To je všechno.“

Paní Dennettová má slzy na krajíčku. Modré oči má celé oteklé a zarudlé, ale pořád se snaží malé kapky otírat dřív, než se jí skutálejí po tváři. „Myslíte, že se Mii mohlo něco stát?“

A není to náhodou přesně to, proč jste si mě sem zavolali? ptám se v duchu. Vy si myslíte, že se Mii něco stalo. Ale místo toho řeknu: „Můj názor je, že bychom teď měli začít jednat, a pokud se později ukáže, že to všechno bylo jen jedno velké nedorozumění, určitě bude na místě poděkovat Bohu za to, že jsme se mýlili. Jsem si jistý, že vaše dcera bude v pořádku, ale velmi nerad bych nad celou tou věcí mávl rukou dřív, než ji prošetřím.“ Sám bych si totiž pořádně odskákal, kdyby – kdyby – v pořádku nebyla.

„Jak dlouho už Mia žije samostatně?“ zajímám se.

„Za měsíc to bude sedm let,“ vyhrkne paní Dennettová bez váhání.

To mě trochu zarazí. „Vy si to počítáte? Na dny?“

„Odstěhovala se v den svých osmnáctých narozenin. Nemohla se dočkat, až se osamostatní.“

„Nebudu vyzvídat,“ omlouvám se, ale pravda je, že ani nemusím. Sám se nemůžu dočkat, až odsud vypadnu. „A kde žije teď?“

„Má byt ve městě,“ informuje mě soudce. „Kousek od křižovatky Clark a Addison.“

Jsem velký fanda Chicago Cubs, takže mě to hned začne zajímat. Stačí pouhá zmínka o křižovatce, na které stojí jejich domovské hřiště, a nastražím uši jako hladové štěně. „Wrigleyville. To je pěkná čtvrť. A bezpečná.“

„Dám vám adresu,“ nabídne se paní Dennettová.

„Rád bych se tam porozhlédl, pokud vám to nebude vadit. Zkontroluju, jestli tam nejsou rozbité zámky nebo okna, jestli nikde nejsou známky násilného vniknutí.“

„Myslíte, že se jí někdo vloupal do bytu?“ zeptá se paní Dennettová rozechvělým hlasem.

Snažím se ji uklidnit. „Jen to tam zkontroluju, paní Dennettová. Je v tom domě portýr?“

„Ne.“

„Bezpečnostní systém? Kamery?“

„Jak to máme vědět?“ zabručí soudce.

„Nikdy jste u ní nebyli na návštěvě?“ zeptám se dřív, než se stačím zarazit. Chvíli počkám na odpověď, ale je mi jasné, že žádnou nedostanu.

EVE

POTOM

Zapnu jí kabát, přetáhnu jí přes hlavu kapuci a společně vyrazíme ven do neustávajícího ledového větru. „Teď si musíme pospíšit,“ řeknu a ona přikývne, aniž by se ptala proč. Poryvy větru nás málem povalí na zem, než přeběhneme k Jamesovu SUV, zaparkovanému jen pár metrů od vchodu. Když ji chytám za loket, jediné, co vím jistě, je to, že jestli některá z nás uklouzne, půjdeme k zemi obě. Ulice je čtyři dny po Vánocích jako kluziště. Dělám, co můžu, abych ji chránila před chladem a vytrvalým větrem, ačkoli jsem menší než ona a vím, že ji ochránit nemůžu.

„Příští týden sem pojedeme zase,“ říkám Mii, když nastupuje do auta, a snažím se překřičet práskání dveří a cvakání bezpečnostních pásů. Rádio nám řve do uší a motor vozu se v tomhle mrazivém dni zmítá ve smrtelné křeči. Mia se ošívá a já prosím Jamese, aby rádio vypnul. Mia na zadním sedadle sedí tiše jako pěna, dívá se z okénka a pozoruje auta, jsou tři, která kolem nás krouží jako hladoví žraloci. Jejich řidiči jsou bezohlední a dotěrní. Jeden z nich zvedá k oku fotoaparát a blesk nás všechny na okamžik oslepí.

„Kde jsou sakra policajti, když je člověk potřebuje?“ stěžuje si James jen tak do pléna a pak mačká klakson, dokud si Mia ustrašeně nezakryje uši dlaněmi. Další záblesky fotoaparátů. Auta číhají na parkovišti s nastartovanými motory a šedý kouř z jejich výfuků dělá šedý den ještě šedivějším.

Mia zvedne hlavu a všimne si, že se na ni dívám. „Slyšela jsi mě, Mio?“ zeptám se klidným hlasem. Zavrtí hlavou a já úplně jasně slyším tu otrávenou myšlenku, která se jí honí hlavou: Chloe, jmenuju se Chloe. Zírá na mě svýma modrýma očima, zírá do těch mých, zarudlých a zvlhlých slzami, které jen stěží zadržuju – to se mi od doby, kdy se Mia vrátila, stává docela často, ačkoli James je vždycky po ruce, aby mi připomněl, ať jsem zticha. Snažím se v tom všem vyznat, nasazuju nucený, ale přitom zcela upřímný úsměv, a hlavou mi zní nevyřčená slova: Nemůžu uvěřit tomu, že jsi doma. Dávám si pozor, abych Mii dala na sedačce dost prostoru; nevím sice, kolik ho potřebuje, ale snažím se, abych ji rozhodně neutiskovala. Že je nemocná, je znát na každém gestu, každém pohybu, každém postoji; všímám si, že už z ní nevyzařuje ta sebedůvěra, na jakou jsem u ní byla zvyklá. Chápu, že se jí stalo něco strašlivého.

Ale stejně mi vrtá hlavou, jestlipak ona cítí, že se něco stalo mně?

Mia odvrací hlavu. „Příští týden pojedeme za doktorkou Rhodesovou znova,“ opakuju a ona mlčky přikývne. „V úterý.“

„V kolik hodin?“ zeptá se James.

„V jednu.“

Podívá se do diáře v telefonu a oznámí mi, že to s Miou budeme muset zvládnout samy. Prý má soudní jednání, které nemůže přesunout. A kromě toho říká, že na to určitě stačím sama. Ujistím ho, že samozřejmě, ale pak se k němu předkloním a pošeptám mu do ucha: „Ona tě teď potřebuje. Jsi její otec.“ Připomínám mu, že jsme se o tom už bavili, na něčem jsme se domluvili a on něco slíbil. Říká, že udělá, co bude v jeho silách, ale já o tom už teď pochybuju. Cítím, že je přesvědčený o tom, že by se rodinné krize jako tahle měly podřídit jeho nabitému pracovnímu programu.

Mia ze zadního sedadla pozoruje svět ubíhající kolem, zatímco jedeme po I-94 z města. Je pátek, bude půl čtvrté, o víkendu bude Nový rok a na silnicích panuje chaos. Musíme zastavit a čekat, pak pomalu popojíždíme a nakonec jedeme po dálnici padesátkou. James na to nemá nervy. Dívá se do zpětného zrcátka a čeká, kdy se zase objeví paparazzi.

„Tak Mio,“ naváže hovor, aby si ukrátil dlouhou chvíli, „ta cvokařka říká, že jsi ztratila paměť.“

„Ach, Jamesi,“ prosím ho, „teď ne.“

Můj manžel ale není ochotný čekat. Chce se hned dobrat podstaty věci. Je to sotva týden, co se Mia vrátila domů, bydlí teď s námi (s Jamesem a se mnou), protože nemůže být sama. Vzpomínám si na Štědrý den, kdy se před naším domem objevilo to stařičké vínové auto a s ním Mia. Vzpomínám si, jak James, téměř vždycky odtažitý, vyšel vstupními dveřmi a jako první ji přivítal, vzal tu vychrtlou dívku do náručí na zasněžené příjezdové cestě, jako by to byl on, a ne já, kdo se celé ty dlouhé děsivé měsíce trápil.

Ale netrvalo dlouho, než ten okamžik úlevy upadl v zapomnění, než se Mia, aniž by si to uvědomovala, stala pro Jamese přítěží, jen dalším z případů v jeho věčně se rozrůstajícím portfoliu, a ne naší dcerou.

„Tak kdy?“

„Později, prosím. A kromě toho, ta žena je odbornice, Jamesi,“ připomínám mu. „Psychiatrička. Ne cvokařka.“

„Tak fajn, Mio, ta psychiatrička říká, že jsi ztratila paměť,“ opraví se, ale Mia na to stejně nereaguje. James se na ni zadívá ve zpětném zrcátku, jeho tmavě hnědé oči se vpíjejí do jejích. Kratičkou chvíli se snaží jeho pohled snášet, ale pak sklopí oči na své ruce a začne se zabývat malým stroupkem. „Chceš mi k tomu něco říct?“ zeptá se James.

„Mně řekla to samé,“ odpoví Mia a já si vzpomínám, jak jsme s Jamesem seděli proti doktorce v její pochmurné kanceláři. Miu poslala do čekárny, aby si tam listovala ve starých módních časopisech, a nám dvěma pak odříkala téměř slovníkovou definici akutní stresové reakce, zatímco já musela myslet na ty chudáky veterány z Vietnamu.

James si povzdychne. Cítím, že v jeho očích je tohle všechno nesmysl. Nedokáže pochopit, že takhle může vypadat ztráta paměti. „Tak jak to vlastně funguje? Pamatuješ si, že jsem tvůj otec a tohle je tvoje matka, ale myslíš si, že se jmenuješ Chloe? Víš, kolik let ti je, kde bydlíš a že máš sestru, ale nemáš ani ponětí, kdo je Colin Thatcher? A skutečně vůbec netušíš, kde jsi byla poslední tři měsíce?“

Vložím se do toho a na její obhajobu prohlásím: „Jmenuje se to selektivní amnézie, Jamesi.“

„Takže mi chceš říct, že si vybírá jednotlivé věci, které si bude nebo nebude pamatovat?“

„Mia nic takového nedělá. To všechno působí její podvědomí nebo nevědomí nebo něco takového. To ukládá bolestivé vzpomínky někam, kde na ně nenarazí. Není to nic, co by se rozhodla udělat. Je to jen projev toho, jak se s tím její tělo snaží vyrovnat.“

„Vyrovnat? S čím?“

„Se vším, co se stalo, Jamesi.“

Chce prostě vědět, jak to dát do pořádku. Ale zrovna v tom mu moc poradit nemůžu. „Bude to chtít čas, řekla bych. A terapii. A léky. A hypnózu.“

Posměšně si odfrkne, protože hypnóza je pro něj stejný humbuk jako amnézie. „Jaké léky?“

„Antidepresiva, Jamesi,“ odpovím s vážnou tváří. Pak se otočím k Mii a pohladím ji po hřbetu ruky. „Možná se jí paměť vrátí a všechno zas bude v pořádku.“ Chvíli ji mlčky obdivuju, je skoro jako můj zrcadlový obraz, jen vyšší a mladší a, na rozdíl ode mě, ještě dlouhé roky vzdálená od vrásek a šedin, které se v mých špinavě blonďatých vlasech už objevují.

„Jak jí antidepresiva pomůžou s tím, aby se jí vrátila paměť?“

„Nepomůžou. Ale bude se po nich cítit líp.“

James vždycky mluví naprosto upřímně. To je jedna z jeho nejhorších vlastností. „Sakra, Eve, jestli si na nic nevzpomíná, tak z čeho by se měla cítit špatně?“ zeptá se a oba se začneme dívat ven z okének, na auta kolem nás, protože tenhle rozhovor je u konce.

GABE

PŘEDTÍM

Střední škola, kde Mia Dennettová učí, stojí na severozápadě Chicaga v oblasti známé jako Severní centrum. Je to relativně dobrá čtvrť, je nedaleko od jejího bytu, s převážně bělošskou populací a průměrným měsíčním nájmem přes tisíc dolarů. To všechno mluví v její prospěch. Kdyby pracovala v Englewoodu, nebyl bych si tak jistý. Cílem školy je poskytovat vzdělání těm dětem, které z jiných středních škol vyhodili. Nabízí profesní vzdělání, počítačové kroužky, praktickou výuku a podobně, to všechno v malých kolektivech. A do toho přišla Mia Dennettová, učitelka výtvarné výchovy, s odhodláním oživit tady netradiční metody výuky, které se z tradičních středních škol vytratily, povzbudit ty, kteří potřebují víc času na matematiku a fyziku, a k smrti unudit šestnáctileté parchanty, kterým je všechno úplně jedno.

Ayanna Jacksonová mě přivítá ve sborovně. Musel jsem na ni čekat dobrých patnáct minut, protože zrovna učila, a tak jsem se poskládal na jednu z těch malých nepohodlných plastových židliček a čekal. Něco takového mi vůbec nesvědčí. Už dávno nemám vysportovanou postavu z mládí, ačkoli si o sobě rád myslím, že těch pár kilo navíc dokážu dobře nosit. Sekretářka ze mě celou dobu nespustila oči, jako by si myslela, že jsem student, kterého poslali na kobereček k řediteli. To je něco, co si ještě až příliš dobře pamatuju z vlastních studentských let.

„Vy se snažíte najít Miu,“ řekne, když se představím jako detektiv Gabe Hoffman. Řeknu, že ano. Je to už skoro čtyři dny, co ji někdo naposledy viděl, a tak už byla oficiálně prohlášena za nezvěstnou, jakkoli je to soudci proti srsti. Psalo se o tom v novinách, bylo to v televizi a každý den ráno, když lezu z postele, si v duchu říkám, že dneska bude ten den, kdy Miu Dennettovou najdu a stanu se hrdinou.

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„V úterý.“

„Kde?“

„Tady.“

Jdeme do učebny a Ayanna – prosí mě, abych jí neříkal slečno Jacksonová – mě usadí na další malou plastovou židličku, tentokrát připevněnou k podrápanému, různými klikyháky pokreslenému stolku.

„Jak dlouho se s Miou znáte?“

Posadí se za katedru do pohodlného koženého křesla a já si najednou připadám jako malý kluk, ačkoli jsem o hlavu vyšší než ona. Překříží své dlouhé nohy a v rozparku černé sukně se jí zabělá stehno. „Tři roky. Od té doby, co tady nastoupila.“

„Vychází se všemi dobře? Se studenty? S ostatními učiteli?“

„Není tu nikdo, s kým by nevycházela,“ řekne upřímně.

Potom mi vypráví o tom, jak se poznaly. O tom, jak se tu Mia poprvé objevila, jak z ní vyzařovala přirozená elegance, jak snadno našla společnou řeč se studenty, protože se dokázala chovat, jako by taky vyrůstala na chicagských ulicích. I o tom, jak organizovala benefiční akce, aby škola mohla pro studenty z nemajetných rodin nakoupit potřebné pomůcky. „Nikdy byste do ní neřekl, že je z rodiny Dennettových.“

Podle slečny Jacksonové na škole tohohle typu většina učitelů moc dlouho nevydrží. Při současné situaci na trhu práce bývají alternativní školy jediným druhem ústavu, který nabízí volná pracovní místa, a tak sem často zamíří čerství absolventi pedagogických oborů, kteří zas rychle odcházejí, jakmile se jim naskytne něco jiného. Ale Mia byla jiná. „Bylo na ní vidět, že je tady spokojená.“

„Něco vám ukážu,“ řekne Ayanna a vytáhne z pořadače na stole svazek papírů. Pak přistoupí blíž a posadí se ke mně do lavice. Položí papíry na stůl přede mě; to první, co vidím, je ukázkový příklad nečitelného rukopisu, ještě horšího, než je můj vlastní. „Dnes ráno studenti pracovali na svých esejích za uplynulý týden,“ vysvětlí mi Ayanna, zatímco se snažím z listů něco vyčíst. Jediné, co vidím na první pohled, je to, že se tu často opakuje jméno slečna Dennettová.

„Děláme tyhle zápisy každý týden. A tentokrát zadání pro žáky znělo: co byste se sebou chtěli udělat, až ukončíte střední školu.“ Chvíli o tom přemýšlím a těkám po papírech od jedné slečny Dennettové k druhé. „Ale devadesát procent studentů nemyslí na nic jiného než na Miu,“ dodá pak Ayanna a já jí na hlase slyším, že ani ona sama na tom není o nic líp.

„Měla Mia s některými studenty potíže?“ zeptám se jen pro jistotu. Odpověď znám ještě dřív, než Ayanna zavrtí hlavou.

„Co přítel?“ pokračuju.

„Měla někoho,“ připustí, „asi by se dal považovat za přítele. Jmenuje se Jason, dál nevím. Příjmení neznám. Nic vážného. Chodili spolu pár týdnů, možná měsíc, víc ne.“ Poznamenám si to. Dennettovi se o příteli nezmínili. Je možné, že by o něm vůbec nevěděli? Samozřejmě, možné to je. Začínám se učit, že pokud jde o rodinu Dennettových, je možné úplně všechno.

„Víte, jak se s ním spojit?“

„Je architekt,“ řekne. „Nějaká firma na Wabash Avenue. V pátek večer tam za ním jezdila. Na křižovatku Wabash a..., já nevím, asi Wacker? Bylo to někde u řeky.“ To mi připadá jako hledání jehly v kupce sena, ale stejně si to poznamenám. Co kdyby mi nakonec nezbylo nic lepšího?

Skutečnost, že Mia Dennettová má tajuplného přítele, je pro mě skvělá zpráva. Takový přítel zpravidla mívá v podobných případech prsty. Najít Jasona, jsem si skoro jistý, že bych rovnou našel i Miu. Anebo to, co z ní zbylo. Když uvážím, že už o sobě nedala vědět čtyři dny, začínám si myslet, že tenhle příběh možná nebude mít šťastný konec. Jason pracuje někde u řeky Chicago – to není dobré. Bůh ví, kolik těl se z té řeky každoročně vytahuje. Navíc je to architekt, takže je chytrý a dokáže řešit problémy. Třeba jak se beze svědků zbavit pětapadesátikilového těla, aniž by si toho někdo všiml.

„Jestli spolu Mia a Jason chodili,“ zauvažuju nahlas, „není to zvláštní, že se po ní neshání on?“

„Myslíte, že v tom má prsty?“

Pokrčím rameny. „Jen vím, že kdybych já měl holku, která by se mi čtyři dny neozvala, začal bych si o ni asi dělat starosti.“

„To asi ano,“ připustí, pak vstane a začne stírat tabuli. Na její černé sukni ulpívá jemný poprašek křídy. „A nevolal Dennettovým?“

„Pokud vím, pan a paní Dennettovi o žádném příteli nevědí. Domnívají se, že Mia žila sama.“

„Mia si s rodiči nebyla moc blízká. Jsou mezi nimi určité... ideologické rozpory.“

„To jsem pochopil.“

„A myslím, že zrovna tohle byla jedna z věcí, o kterou by se s nimi nepodělila.“

To už trochu odbíháme, a tak se snažím Ayannu navést zpátky k tématu. „Ale vy jste si s Miou blízká byla.“ Souhlasí. „Dalo by se říct, že se vám se vším svěřovala?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Co vám řekla o tom Jasonovi?“

Ayanna se znovu posadí, tentokrát na okraj katedry. Zadívá se na hodiny na stěně, opráší si ruce. Chvíli o mé otázce uvažuje. „Nemělo to budoucnost,“ řekne pak, jako by se snažila hledat ta správná slova. „Mia si s muži moc často nezačíná, nikdy neměla vážnou známost. Nechce se vázat. Je dost nezávislá, možná je jí to až trochu na škodu.“

„A Jason na ni... naléhal? Chtěl něco víc?“

Zavrtí hlavou. „Ne, to bych neřekla. Jen prostě... není ten pravý. Nezářily jí oči, když o něm mluvila. Nepovídala o něm v jednom kuse, jak to holky dělají, když mají pocit, že našly toho pravého. Vždycky jsem ji musela pobízet, aby mi o něm něco řekla, a i pak to bylo jako dívat se na dokumentární film: byli jsme na večeři, šli jsme do kina... A taky vím, že hodně pracoval, což Miu rozčilovalo – často rušil rande nebo přišel pozdě. Mia se jeho programu nechtěla podřizovat. Na první měsíc to bylo dost různých rozporů, aby bylo jasné, že jim to nevydrží.“

„Takže je možné, že se s ním Mia chystala rozejít?“

„To nevím.“

„Ale úplně šťastná s ním nebyla.“

„Ani bych netvrdila, že s ním šťastná nebyla,“ míní Ayanna. „Jenom si nemyslím, že by jí na něm kdovíjak záleželo.“

„A podle toho, co víte, máte pocit, že to Jason cítil stejně?“ Říká, že neví; Mia prý působila celkem nezaujatě, když o něm byla řeč. Její vyprávění bylo bez emocí, spíš jenom seznam toho, co spolu prožili, obecný popis – výška, váha, barva vlasů a očí – příjmení nevyslovila. Kromě toho se nikdy nezmínila o tom, že by se políbili, ani o takovém tom příjemném mravenčení – tak tomu říkala Ayanna, ne já – když někdo potká svého vysněného prince. Zdálo se, že ji zklamalo, když ji Jason nechal čekat – což se podle Ayanny stávalo celkem často –, ale přesto nebyla nijak zvlášť nadšená, když si plánovali další noční rande dole na nábřeží.

„Takže byste řekla, že neměla zájem?“ zeptám se. „O Jasona? O jejich vztah? O celou tu záležitost?“

„Mia s ním prostě trávila čas a čekala, jestli se neobjeví něco lepšího.“

„Hádali se?“

„O ničem takovém nevím.“

„Ale kdyby spolu měli nějaké problémy, Mia by se vám svěřila,“ konstatuju.

„Myslím, že ano,“ odpoví a její tmavé oči posmutní.

Kdesi v dálce zazvoní a z chodby sem dolehne dusot nohou. Ayanna Jacksonová vstane, což považuju za výzvu k odchodu. Řeknu, že se zase ozvu, a dám jí svou vizitku pro případ, že by si ještě na něco vzpomněla.

EVE

POTOM

Jsem na půli cesty dolů ze schodů, když si jich všimnu – novináři na chodníku před naším domem. Stojí tam, klepou se zimou, kamery a mikrofony v pohotovosti; Tammy Palmerová z místní televize ve světle hnědém baloňáku a kozačkách přešlapuje na našem trávníku. Stojí zády ke mně, zatímco nějaký chlap na prstech odpočítává: tři... dva... – a když na Tammy ukáže prstem, skoro ji slyším, jak začíná žvanit do kamery. Stojím před domem Mii Dennettové...

Není to poprvé, co se tu objevili. Teď už jich tady bývá míň, zřejmě se někteří z nich přesunuli k zajímavějším tématům, třeba ke sňatkům párů stejného pohlaví nebo k špatnému stavu ekonomiky. Ale několik dní poté, co se Mia vrátila, tu snad i přespávali, jak dychtivě toužili po jediném snímku té ubohé oběti, po jediné útržkovité informaci, ze které by se dal vykřesat chytlavý titulek. Jezdili za námi po celém městě, až nám nezbylo nic jiného než Miu zamknout doma.

Od té doby před naším domem často parkovala neznámá auta. Novináři z různých bulvárních časopisů vykukovali z okének s fotoaparáty a teleobjektivy a pokoušeli se udělat si z Mii svou dojnou krávu. Zatáhnu závěsy.

Mia sedí v kuchyni u stolu. Mlčky scházím po schodech a chvíli pozoruju svou dceru v jejím vlastním světě, než jej naruším svou přítomností. Má na sobě děravé džíny a modrý rolák, který určitě zdůrazní barvu jejích očí. Dlouhé vlasy, ještě mokré ze sprchy, jí ve vlnách padají na ramena. Překvapuje mě, že má na nohou tlusté vlněné ponožky, a taky že v dlaních svírá šálek kávy.

Slyší mé kroky a ohlíží se. Ano, říkám si v duchu, díky tomu roláku její oči skutečně vyniknou.

„Ty piješ kafe,“ konstatuju a podle neurčitého výrazu její tváře hned s jistotou vím, že jsem řekla něco nevhodného.

„Já ho nepiju?“

Už týden kolem ní chodím po špičkách, pořád se hlídám, abych neřekla nic, co by ji mohlo zaskočit, a ze všech sil – někdy až přehnaně – se snažím, aby se tu cítila jako doma. Jako bych se rozhodla, že je mým posláním kompenzovat Jamesovu apatii i Miin zmatek. A pak, když bych to nejmíň čekala, během úplně banálního rozhovoru udělám takovou chybu.

Mia kafe nepije. Zkrátka jí kofein nevyhovuje. Bývá po něm neklidná. Ale když ji vidím, jak upíjí ze svého šálku, zcela strnulá, téměř bez života, říkám si – doufám –, že trocha kofeinu by ji mohla povzbudit. Kdo je vlastně tahle ospalá mladá žena, říkám si v duchu, protože sice poznávám její tvář, ale řeč jejího těla, tón hlasu i to znepokojivé mlčení, které ji uzavírá jako ulita, mi připadají naprosto cizí.

Chtěla bych se jí zeptat na milion věcí. Ale neptám se. Zapřísahala jsem se, že ji prostě nechám na pokoji. James už na ní vyzvídal dost za nás oba. Ráda přenechám výslechy profesionálům, doktorce Rhodesové a detektivu Hoffmanovi, a tomu, kdo nikdy neví, kdy přestat – Jamesovi. Je to moje dcera, ale teď je mi najednou úplně cizí. Je to Mia, a přitom to není Mia. Vypadá jako ona, ale nosí ponožky a pije kafe a uprostřed noci se probouzí s pláčem. Rychleji zareaguje, když ji oslovím „Chloe“, než když používám její pravé jméno. Zdá se být prázdná; když je vzhůru, vypadá, že spí, a když má spát, leží s očima otevřenýma dokořán. Když jsem včera večer v kuchyni pustila drtič odpadu, vyletěla leknutím snad metr vysoko a potom odešla do svého pokoje. Celé hodiny jsme ji neviděli, a když jsem se jí pak zeptala, co dělala, řekla Já nevím. Mia, kterou jsem znala, by nikdy nevydržela tak dlouho nečinně sedět.

„Zdá se, že dneska bude hezky,“ prohodím, ale ona neodpoví. Venku je skutečně pěkně, svítí slunce, ale to bývá v lednu často klamné; jsem si jistá, že země zůstává pořád promrzlá.

„Něco bych ti chtěla ukázat,“ řeknu a odvedu ji z kuchyně do obývacího pokoje, kde jsem místo jedné vzácné reprodukce pověsila její vlastní dílo – to bylo v listopadu, když jsem si byla téměř jistá, že je po smrti. Je to malba olejovými pastely, pitoreskní toskánská vesnička, kterou dělala podle fotografie poté, co jsme tu oblast před několika lety navštívili. Vrstvila barvy přes sebe, až vytvořila dramatický pohled na celou vesnici – na plátně zachycený okamžik, jako by se najednou zastavil čas. Pozoruju ji, jak se na ten obrázek dívá, a v duchu si říkám: Kdyby se tak dalo všechno zaznamenat a zachovat stejně snadno jako tahle krajinka. „To jsi malovala ty,“ oznámím jí nakonec.

Ví to. Tohle si pamatuje. Vybavuje si den, kdy se posadila k jídelnímu stolu s olejovými pastely a tou fotografií. Uprosila svého otce, aby jí pořídil malířský stojan, ačkoli si tehdy byl jistý, že její zájem o výtvarné umění nebude mít dlouhé trvání. Když byl obraz hotový, všichni jsme ho vychválili až do nebes, ale pak skončil v komoře mezi starými kostýmy na Halloween a kolečkovými bruslemi, kde jsem ho později našla, když jsem na žádost detektiva hledala Miiny fotografie.

„Vzpomínáš si na tu dovolenou v Toskánsku?“ ptám se.

Přistoupí blíž a přejede konečky prstů po tom krásném obraze. Je o hlavu vyšší než já, ale najednou mám zase pocit, že je to malá holka – ptáče, které si ještě není jisté, jestli se udrží na nohách.

„Pršelo,“ odpoví, aniž by odtrhla oči od svého výtvoru.

Přikývnu. „To ano. Pršelo,“ řeknu a jsem šťastná, že si vzpomíná. Pravda, pršelo nám tehdy jen jediný den, po zbytek pobytu jsme měli nádherné počasí.

Chtěla bych jí říct, že jsem ten její obraz pověsila na stěnu v obýváku, když jsem si o ni dělala starosti. Byla jsem tehdy bez sebe hrůzou. Celé měsíce jsem noc co noc ležela v posteli, nemohla jsem spát a hlavou se mi honily ty nejhrůznější představy. Co s ní je? Co se jí stalo? Co když se jí nic nestalo, ale už ji nikdy neuvidíme? Co když je mrtvá, ale my se to nikdy nedozvíme? Co když je mrtvá a my se to dozvíme, až nás jednou detektiv požádá, abychom identifikovali tělo?

Chtěla bych jí říct, že jsem o svátcích pověsila na krb jednu vánoční ponožku i za ni, že jsem jí – jenom kdyby náhodou – nakoupila dárky, zabalila je a dala pod stromeček. Chtěla bych, aby věděla, že jsem každou noc nechávala svítit světlo na verandě a že jsem jí za tu dobu snad milionkrát – jenom kdyby náhodou – volala na mobil. Jenom kdyby to náhodou pomilionté nespadlo do hlasové schránky. Ale stejně jsem znovu a znovu poslouchala nahranou zprávu, tatáž slova, tentýž tón – Ahoj, tady Mia. Nechte mi zprávu! – a znovu a znovu si vychutnávala to, že slyším její hlas. Říkala jsem si: Co kdyby to měla být poslední slova mé dcery, která kdy uslyším? Co kdyby?

Její pohled je prázdný, tvář bez emocí. Má tu nejčistší, nejdokonalejší krémovou pleť, kterou jsem kdy viděla, ale poslední dobou je bledá jako stěna. Nedívá se na mě, když na ni mluvím; upírá oči někam vedle, anebo hledí přímo skrze mě někam do dálky a nikdy se mi nepodívá do očí. Většinu času ale zírá do země, na špičky svých nohou, na ruce, složené v klíně – kamkoli, jen aby se nemusela nikomu podívat do očí.

A teď, když stojí v obýváku, najednou zbledne ještě víc. Stane se to během vteřiny: Sluneční světlo, které do pokoje proniká skrz zatažené záclony, ještě víc zvýrazňuje to, jak se celá narovná a pak svěsí ramena, když jí ruka v jediném rychlém pohybu klesne od plátna s toskánskou vesničkou k jejímu bříšku. Brada jí spadne na prsa, najednou ztěžka dýchá. Položím jí ruku na hubená – až příliš hubená, cítím každou kost – záda a čekám. Ale nečekám dlouho, jsem netrpělivá. „Mio, zlato,“ zajímám se, ale to už mi říká, že je v pořádku, že jí nic není. Jsem si jistá, že to způsobila ta káva.

„Co se stalo?“

Pokrčí rameny. Dlaň si pořád tiskne k bříšku a mně je jasné, že se necítí dobře. Jako by její tělo zavelelo k ústupu. „Jsem unavená, to je všechno. Jenom si potřebuju na chvilku lehnout,“ řekne a já se v duchu rozhoduju, že než se probudí, odstraním z celého domu každičký zdroj kofeinu.

GABE

PŘEDTÍM

„Vás není zrovna snadné najít,“ říkám, když mě vítá na svém pracovišti. Je to spíš kóje než kancelář, ale přepážky, které ji oddělují, jsou o něco vyšší než v klasických „open-space“, takže vytvářejí iluzi určitého soukromí. Je tu jen jedno křeslo – jeho –, a tak zůstanu stát ve vchodu a opatrně se opírám o lehkou boční stěnu.

„Ani jsem nevěděl, že mě někdo hledá.“

Můj první dojem z něj: namyšlený idiot. Zrovna jako já před pár lety, než jsem si uvědomil, že si sebe sama považuju o trochu víc, než je obecně zdrávo. Je to urostlý chlap s hlubokým hlasem, ačkoli není nijak zvlášť vysoký. Jsem si jistý, že pravidelně posiluje, pije proteinové nápoje, možná bere i steroidy. Až budu moct, zapíšu si to všechno do svého zápisníku, ale teď to dělat nebudu. Nerad bych se u toho nechal přistihnout; taky by mi mohl pěkně upravit vizáž.

„Znáte Miu Dennettovou?“ zeptám se.

„To záleží.“ Otočí se i s křeslem zády ke mně a dál píše e-mail.

„Na čem?“

„Na tom, kdo se ptá.“

Tak na tuhle hru opravdu nemám náladu. „Já,“ odseknu a šetřím si trumfy na později.

„A vy jste kdo?“

„Ten, co ji hledá,“ odpovím stručně.

Přestože tomu chlapci nebude víc než pětadvacet, vidím v něm sebe sama; právě absolvoval vysokou a žije v přesvědčení, že se celý svět točí kolem něj. „Když to říkáte...“ Mně teď ovšem už táhne na padesátku a zrovna dneska ráno jsem si všiml prvních šedivých vlasů. Jsem si jistý, že za ně vděčím soudci Dennettovi.

Pořád píše ten e-mail. No a co? říkám si. Prostě je mu úplně ukradené, že tady stojím a čekám, až si s ním budu moct promluvit. Nakouknu mu přes rameno. Píše někomu, kdo má mailovou adresu dago82, a jde o vysokoškolské ragby. Moje matka je Italka – po ní mám ty černé vlasy a tmavé oči, které tak přitahují ženy – a tak to dago můžu brát jako urážku vůči svým krajanům, ačkoli jsem v Itálii nikdy nebyl a italsky nerozumím jedinému slovu. Jen si hledám další důvod, proč toho člověka nemít rád. „Koukám, že dneska máte hodně práce,“ poznamenám a zdá se, že ho dost štve, že si čtu jeho e-mail. Hned na obrazovce příslušné okno zavře.

„Kdo sakra jste?“ zeptá se znovu.

Sáhnu do zadní kapsy a vytáhnu tu nablýskanou placku, kterou mám tak rád. „Detektiv Gabe Hoffman.“ Tohle očividně nečekal. Usměju se. Bože, jak já tuhle práci miluju.

Dělá hloupého. „Stalo se Mii něco?“

„Už to tak vypadá.“

Čeká, jestli budu pokračovat. Mlčím, jen abych ho naštval. „Tak co provedla?“

„Kdy jste ji naposledy viděl?“

„To už je nějaká doba... Týden, anebo tak.“

„A kdy jste s ní naposledy mluvil?“

„To nevím. Minulý týden. V úterý večer, aspoň myslím.“

„Myslíte?“ zeptám se. Podívá se do diáře. Ano, bylo to v úterý večer. „Ale to jste se neviděli?“

„Ne. Měli jsme se sejít, ale musel jsem to zrušit. Práce, víte.“

„Jasně.“

„Co se jí stalo?“

„Takže jste s ní od minulého úterka nemluvil?“

„Ne.“

„Je to normální? Že jste spolu skoro celý týden nemluvili?“

„Volal jsem jí,“ přizná se. „Ve středu, možná ve čtvrtek. Neozvala se. Tak jsem si říkal, že se asi naštvala.“

„A proč by se na vás měla zlobit? Dal jste jí k tomu snad nějaký důvod?“

Pokrčí rameny. Pak sáhne po láhvi vody na stole a napije se. „V úterý večer jsem zrušil schůzku, na které jsme se domluvili. Musel jsem zůstat v práci. Do telefonu byla taková úsečná, víte? Bylo mi jasné, že se zlobí. Ale nemohl jsem jinak. Tak jsem si pak říkal, že se mnou naschvál nechce mluvit... Nevím.“

„Jaké jste měli plány?“

„Myslíte v to úterý večer?“

„Jo.“

„Měli jsme se sejít v jednom baru v Uptownu. Mia už tam seděla, když jsem jí volal. Řekl jsem jí, že to nestíhám.“

„A ona se naštvala?“

„Šťastná z toho rozhodně nebyla.“

„Takže jste v úterý v noci byl tady a pracoval?“

„Asi do tří hodin ráno.“

„A máte někoho, kdo by vám to potvrdil?“

„No jo, šéfovou. Dávali jsme dohromady nějaké návrhy na schůzku s klientem ve čtvrtek. Půl noci jsme se tady potkávali. Jsem snad z něčeho podezřelý?“

„K tomu se dostaneme,“ odpovím prostě a zaznamenávám přitom náš rozhovor zvláštním těsnopisem, který kromě mě nikdo jiný nerozluští. „Kam jste šel včera, když jste odešel z práce?“

„Domů, člověče. Vždyť to bylo uprostřed noci.“

„Máte alibi?“

„Alibi?“ Začíná se kroutit. „Já nevím. Jel jsem taxíkem.“

„Máte účet?“

„Ne.“

„A máte v domě vrátného? Někoho, kdo by mohl potvrdit, v kolik hodin jste domů dorazil?“

„Jsou tam kamery,“ řekne a pak se zeptá: „Kde je sakra Mia?“

Už po setkání s Ayannou Jacksonovou jsem si nechal vyjet záznam o hovorech z Miina telefonu. Zjistil jsem, že téměř denně volala jistému Jasonu Beckerovi, kterého jsem vystopoval v jedné architektonické kanceláři v Chicago Loop. Zastavil jsem se za ním, abych zjistil, kolik toho ví o Miině zmizení, a jak jsem před ním vyslovil její jméno, hned bylo jasné, že jsem na správném místě. Viděl jsem to na něm na první pohled: žárlivost. Byl přesvědčený, že já jsem její druhý.

„Je nezvěstná,“ řekl jsem a pokoušel jsem se odhadnout jeho reakci.

„Nezvěstná?“

„Jo. Pryč. Od úterka ji nikdo neviděl.“

„A vy si myslíte, že s tím mám něco společného?“

Trochu mi hýbe žlučí, že se víc strachuje o to, jestli ho z něčeho nepodezírám, než o holý život své přítelkyně. „Jo,“ zalžu, „myslím, že byste v tom mohl mít prsty.“ Pravda je taková, že jestli má alibi tak neprůstřelné, jak se teď tváří, můžu na něj zapomenout a vrátit se zase na úplný začátek.

„Mám si shánět advokáta?“

„Máte pocit, že ho potřebujete?“

„Jak jsem vám řekl, byl jsem v práci. V úterý večer jsem Miu vůbec neviděl. Zeptejte se šéfky.“

„To udělám,“ ujistím ho, ačkoli se mu právě v tu chvíli po tváři mihne výraz, který jako by mě prosil, ať to nedělám.

Jasonovi kolegové nás nenápadně poslouchají. Zpomalují, když jdou kolem jeho kóje, zdržují se v naší blízkosti a předstírají, že si spolu povídají. Je mi to jedno. Jemu ne. Může se z toho vzteknout. Dělá si starosti o svou pověst. Vychutnávám si, jak se kroutí na židli a je čím dál nedůtklivější. „Potřebujete ještě něco?“ zeptá se, aby to celé urychlil. Chce, abych už konečně vypadl.

„Potřeboval bych vědět něco víc o tom úterním večeru. V kolik hodin jste jí do baru volal. Podívejte se do telefonu. Promluvím si s vaší šéfovou, aby mi potvrdila, že jste tu byl, a taky s ostrahou, aby mi řekli, v kolik jste odcházel. Od vás budu potřebovat záznamy bezpečnostní kamery v domě, abych věděl, v kolik jste tam dorazil. Jestli nemáte problém s tím, že si tohle všechno prověřím, tak jsme v pohodě. Jestli chcete, abych si nejdřív sehnal soudní příkaz...“

„To mi chcete vyhrožovat?“

„Ne,“ zalžu znovu. „Jenom vám předkládám možnosti.“

Souhlasí s tím, že mi poskytne všechny informace, které po něm chci, a dokonce mě seznámí se svou nadřízenou, ženou ve středních letech, která na rozdíl od něj sídlí v kanceláři nepochopitelných rozměrů s prosklenou stěnou, nabízející výhled na řeku Chicago. „Jasone,“ řeknu mu poté, co mě jeho šéfová ujistí, že onu noc skutečně proseděl v práci, „uděláme všechno, co bude v našich silách, abychom Miu našli.“ Jason se zatváří nezúčastněně.

COLIN

PŘEDTÍM

Nic na tom není. Podmáznu jednoho chlápka, aby v práci seděl o pár hodin dýl, než by se mu líbilo. Sleduju ji do baru a posadím se tak, abych na ni viděl, aniž by si mě všimla. Čekám na ten telefonát, a když se i ona dozví, že z dnešního rande nic nebude, vyrazím.

Moc toho o ní nevím. Viděl jsem jednu fotku – rozmazanou fotku pořízenou ze zaparkovaného auta, přičemž se mezi objektivem a dívkou pohybovalo několik dalších lidí, takže její tvář byla zakroužkovaná červenou propiskou. Na zadní straně fotografie je jméno Mia Dennettová a adresa. Dostal jsem ji asi před týdnem. Nikdy dřív jsem nic takového nedělal. Okrást, to ano. Zmlátit, to taky. Ale unést, to ještě nikdy. Jenže potřebuju ty prachy.

Posledních pár dní jsem ji sledoval. Vím, kam chodí nakupovat, kam nosí oblečení do čistírny, kde pracuje. Nikdy jsem s ní nemluvil. Nepoznal bych zvuk jejího hlasu. Nevím, jakou má barvu očí, ani jak se tváří, když je vyděšená. Ale to všechno zjistím.

Nesu si pivo, ale nepiju ho. Nemůžu si dovolit, abych se opil. Dneska večer ne. Ale nechci na sebe upozorňovat, tak jsem si objednal pivo, abych tu nechodil s prázdnýma rukama. Když dotelefonuje, je očividně naštvaná. Šla si ten hovor vyřídit ven a teď se vrací dovnitř celá rozčilená. Uvažuje o tom, že hned odejde, ale pak se rozhodne dopít. Najde v kabelce propisku a něco si čmárá na ubrousek, zatímco na pódiu vedle baru nějaký pitomec čte svoje nemožné básně.

Snažím se na to nemyslet. Nemyslet na to, že je krásná. Radši budu myslet na ty prachy. Ty prachy potřebuju. Nemůže to být tak těžké. Pár hodin, a všechno to bude za námi.

„To je dobré,“ řeknu a kývnu hlavou k tomu ubrousku. Nic lepšího mě nenapadá. O malování nevím vůbec nic.

Když se zastavím u jejího stolku, zpočátku se chová dost odtažitě. Nechce se mnou mít nic společného. O to je to pro mě snazší. Sotva odtrhne oči od svého ubrousku, přestože její kresbu hořící svíčky pochválím. Chce, abych ji nechal na pokoji.

„Díky,“ řekne, aniž by se na mě podívala.

„Tak trochu abstraktní, ne?“

Nejspíš jsem se netrefil. „Chcete říct, že to vypadá blbě?“

Jiný člověk by se na mém místě rozesmál. Řekl by, že si jen dělal legraci, a pak by ji utloukl komplimenty. Ale já ne. U ní ne.

Vklouznu k jejímu stolku. Být to kdokoli jiný, kdykoli jindy, neudělal bych to. Za normálních okolností bych se k jejímu stolku vůbec ani nepřiblížil – proč bych se taky měl dávat do řeči s holkou, která už tak vypadá pěkně naštvaná? Oduševnělé poznámky a flirtování rád přenechám někomu jinému. „Neřekl jsem, že vypadá blbě.“

Položí dlaň na svůj složený kabát. „Zrovna jsem na odchodu,“ řekne, kopne do sebe zbytek pití a odloží prázdnou sklenku na stůl. „Stolek je váš.“

„Připomíná to Moneta,“ nenechám se odradit. „Ten přece maloval všechny možné abstraktní obrazy, ne?“

Říkám to z dobrého důvodu.

Zadívá se na mě. Poprvé, tím jsem si jistý. Usměju se. V duchu přemýšlím, jestli pro ni to, co vidí, bude dostatečný důvod, aby zas sundala tu ruku z kabátu. Když znovu promluví, její hlas už nezní tak odměřeně, jako by si uvědomila, že byla až zbytečně nepříjemná. Možná to nebude zas taková mrcha. Možná je jenom vyvedená z míry. „Monet byl impresionista,“ řekne. „Abstraktní umění, to by sedělo spíš na Picassa. Nebo na Kandinského. Na Jacksona Pollocka.“ Ta jména jsem nikdy neslyšel. Pořád se má k odchodu. Nelámu si s tím hlavu. Jestli se rozhodne odejít, prostě ji budu sledovat domů. Vím, kde bydlí. A mám spoustu času.

Ale stejně to aspoň zkusím.

Natáhnu ruku po ubrousku, který zmuchlala a hodila do popelníku. Oklepu z něj popel a rozložím ho. „Nevypadá to blbě,“ řeknu a strčím si její výtvor do zadní kapsy kalhot.

To jí stačí, aby se začala rozhlížet po servírkách; uvažuje o tom, že si dá ještě jeden drink. „Chcete si to nechat?“ zeptá se.

„Jo.“

Zasměje se. „To kdybych se jednoho dne měla stát slavnou malířkou?“

Lidé si rádi připadají důležití. A zrovna ona se tím nechává snadno ovládat.

Řekne mi, že se jmenuje Mia. Já řeknu, že jsem Owen. Když se mě zeptá na příjmení, odmlčím se tak dlouze, že stačí dodat: „Netušila jsem, že to bude tak těžká otázka.“ Namluvím jí, že mí rodiče žijí v Toledu a že pracuju jako bankovní úředník. Nic z toho není pravda. Ona sama mi toho o sobě moc neřekne. Bavíme se o neosobních věcech – o bouračce na Ryanově dálnici, o tom, jak nedávno vykolejil nákladní vlak, o blížícím se světovém šampionátu. Pak mi navrhne, abychom si povídali o něčem veselejším. Není to snadné. Objedná si další sklenku, pak ještě jednu. Čím víc toho má v sobě, tím je otevřenější. Přizná mi, že jí její přítel odřekl rande. Vypráví mi o něm, že spolu chodí od konce srpna a že by mohla na prstech jedné ruky spočítat všechny schůzky, na které přišel včas. Hledá u mě sympatie, ale nic takového jí nenabízím. To bych ani nebyl já.

Po nějaké době se k ní v kóji přisunu blíž. Chvilkami se jeden druhého dotýkáme, pod stolem do sebe narážíme nohama, aniž by to byl záměr.

Snažím se na to nemyslet. Na to, co přijde pak. Snažím se nemyslet na to, jak ji vylákám do auta, ani na to, jak ji předám Dalmarovi. Poslouchám ji, jak mele páté přes deváté, vlastně ani nevím, o čem zrovna mluví, protože mám v hlavě jenom ty peníze. Kolik problémů mi ten balík vyřeší! Tohle – sedět s nějakou ženskou v baru, do kterého bych nikdy nevstoupil, a brát rukojmí kvůli výkupnému – normálně nedělám. Ale když se na mě podívá, usměju se na ni, a když mě pohladí po hřbetu ruky, neucuknu, protože jednu věc vím jistě: Tahle holka by docela dobře mohla změnit celý můj život.

EVE

POTOM

Prohlížím si album Miiných dětských fotografií, když mě to trkne: Ve druhé třídě měla imaginární kamarádku jménem Chloe.

Je to tam, na zažloutlých stránkách alba, napsané mou vlastní rukou, modrým inkoustem na okraji listu, vmáčknuté mezi první zlomeninu a záludnou chřipku, se kterou skončila na týden v nemocnici. Jméno Chloe zčásti zakrývá školní fotografie ze třetí třídy, ale nic jiného to být nemůže.

Dívám se na fotku ze třetí třídy, na tu rozzářenou, nevinnou dívčí tvář, která měla ještě léta čas, než přijdou rovnátka, akné a Colin Thatcher. V úsměvu jí chybělo pár zubů a kolem hlavy se jí jako svatozář kroutily neposedné kadeře slámově nazlátlých vlasů. Tvář měla tehdy posetou pihami, které se později vytratily, a vlasy o několik odstínů světlejší. Na té fotce měla bílou blůzičku, a nic bych za to nedala, že na nohou měla růžové legíny, které podědila po Grace.

Stránky alba jsou plné momentek: ráno po Štědrém večeru, když byly Mii dva roky a Grace sedm a obě si oblékly nová, úplně stejná pyžama. První den ve škole. Oslavy narozenin.

Sedím ve svém snídaňovém koutku, prohlížím si album, vzpomínám na plínky a kojenecké lahvičky a nejradši bych vrátila čas, abych to mohla prožít ještě jednou. Vytočím číslo doktorky Rhodesové. Kupodivu to hned zvedne.

Když jí vyprávím o Miině imaginární kamarádce, hned se pustí do psychologické analýzy. „Často se stává, paní Dennettová, že si děti imaginárními kamarády kompenzují nedostatek skutečných přátel. Promítají do těchto fiktivních osob vlastnosti a charakterové rysy, které by si samy přály mít, takže pokud je dítě například stydlivé, jeho imaginární kamarád je velmi společenský, pokud je nemotorné, vysní si zdatného sportovce a podobně. Mít imaginární kamarádku nemusí nutně znamenat nějaký psychologický problém, pokud ovšem fiktivní osoba zmizí, když dítě vyroste.“

„Paní doktorko,“ pokračuju, „Mia své imaginární kamarádce dala jméno Chloe.“

Na okamžik se odmlčí. „To je zajímavé,“ podotkne pak. Na to nemám co říct.

Jméno Chloe se pro mě stane posedlostí. Celé dopoledne hledám na internetu, co se o něm dá zjistit. Je to jméno řeckého původu a znamená mladý výhonek nebo poupě – výklad se lišil podle toho, na které stránce jsem jméno našla, ale v podstatě šlo pokaždé o totéž. Letos patří mezi oblíbená dívčí jména, ačkoli v roce 1990 bylo ve Spojených státech na 212. místě, mezi Alejandrou a Marií. V současnosti prý v celé zemi žije přibližně 10 500 nositelek toho jména; někdy se píše s přehlasovaným e (skoro dvacet minut jsem strávila hledáním významu těch dvou teček nad posledním písmenem, a když jsem konečně našla vysvětlení – znak jenom zdůrazňuje rozdíl mezi samohláskami o a e – došlo mi, že to bylo plýtvání časem), někdy bez přehlásky. Zajímalo by mě, jak ho asi píše Mia, ale nemám odvahu se jí na to zeptat. Ale proč přišla zrovna na jméno Chloe? Možná ho vyčetla z rodného listu některé z panenek Cabbage Patch Kids, které jsme jí kupovali, když byla malá. Najdu si firmu na internetu a dozvím se, že letos do sbírky přibydou panenky nových barev pleti – moka a latté –, ale nenacházím ani zmínku o modelu jménem Chloe. Tak snad nějaká spolužačka, se kterou tehdy chodila do školy...

Zapátrám po slavných lidech se jménem Chloe. Candice Bergenová i Olivia Newton-Johnová říkají svým dcerám Chloe. Je to vlastní jméno spisovatelky Toni Morrisonové, ačkoli pochybuju, že by Mia ve druhé třídě četla Milovanou. Pak tu je Chloë Sevigneyová (s přehláskou) a Chloe Webbová (bez ní), ale když bylo Mii osm let, ta první byla ještě moc mladá a ta druhá moc stará na to, aby mou dceru nějak zaujaly.

Mohla bych se jí zeptat. Mohla bych vyběhnout po schodech, zaklepat na dveře její ložnice a zeptat se jí. Tak by to udělal James. Chtěl by té věci přijít na kloub. Taky bych tomu chtěla přijít na kloub, ale nechci v Mii vyvolat pocit, že jsem zradila její důvěru. Před lety bych se obrátila na Jamese, aby mi poradil, pomohl. Ale teď už je to dávno jinak.

Zvednu telefon, vytočím číslo a za pár vteřin uslyším laskavý, přátelský hlas.

„Eve,“ řekne a já se hned trochu uklidním.

„Ahoj, Gabe.“

COLIN

PŘEDTÍM

Vedu ji do bytu ve věžáku v Kenmore. Jedeme výtahem do sedmého patra. Když procházíme chodbou ke dveřím na samotném konci, ve vzduchu visí pach moči a z bytů kolem se line hlasitá hudba. Otevřu dveře; uvnitř je tma, svítí jen malá lampička v kuchyni. Přejdu po parketách v obýváku a rozsvítím lampu za pohovkou. Stíny zmizí a nahradí je obsah mého skromného příbytku – časopisy Sports Illustrated, skříň zastavěná sbírkou bot, papírový talířek s nakousnutým bagelem na stolku. Mlčky pozoruju, jak se rozhlíží a soudí mě. Je ticho. Někdo ze sousedů dnes vařil něco indického, z chodby sem proniká omamná vůně kari.

„Není ti nic?“ zeptá se, protože jí vadí to tíživé ticho. Nejspíš má pocit, že to celé byl omyl a že by měla jít domů.

Přistoupím k ní a přejedu jí dlaní po dlouhých vlasech, jemně je promnu mezi prsty. Zírám na ni, jako bych si ji stavěl na piedestal, a vidím jí na očích, že by tu přece jen, byť jenom na chvilku, chtěla zůstat. Je to něco, co už dlouho nezažila. Zapomněla, jaké to je, když na ni někdo takhle hledí. Políbí mě a myšlenky na odchod jsou ty tam.

Přitisknu své rty k jejím způsobem, který je pro mě nový a zároveň důvěrně známý. Chovám se sebejistě; dělal jsem to už tisíckrát. To ji uklidňuje. Kdybych byl rozpačitý, zdráhal se udělat první krok, měla by čas na rozmyšlenou. Ale takhle to všechno jde příliš rychle.

A pak, stejně rychle, jako to začalo, je po všem. Rozmyslím si to, odtáhnu se od ní a ona se ptá: „Co je?“ Ztěžka dýchá. „Co se stalo?“ naléhá a snaží se ke mně znovu přivinout. Ruce jí sklouznou k přezce mého pásku, opilé prsty se nemotorně pokoušejí ji rozepnout.

„To není dobrý nápad,“ řeknu a otočím se k ní zády.

„Proč?“ zeptá se skoro plačtivě. Ze zoufalství mě zatahá za košili. Ustoupím mimo její dosah. A pak čekám, až jí to pomalu dojde – byla odmítnuta. Je jí trapně. Přitiskne si dlaně na tváře, jako by chtěla skrýt, že se červená.

Posadí se na područku křesla a zhluboka dýchá. Celá místnost se s ní točí. Poznám to z výrazu její tváře. Není zvyklá na to, že by ji někdo odmítl. Upraví si zmačkanou blůzu, projede si vlasy zpocenýma rukama, stydí se.

Nevím, jak dlouho to trvá.

„Prostě to není dobrý nápad,“ řeknu nakonec a podlehnu momentálnímu nutkání uklidit ty boty. Začnu je házet do skříně, jeden pár za druhým. Narážejí do zadní stěny a zůstávají ležet na hromádce. Pak skříň zavřu a nechám ten nepořádek tam, kde na něj neuvidím.

A pak se v ní probudí rozhořčení. „Proč jsi mě sem bral? To jsi mě sem dotáhl jen proto, abys mě takhle ponížil?“

Vybavím si, jak jsme seděli na baru. Vybavím si vlastní hlad, když jsem se k ní nakláněl a šeptal jí do ucha: „Pojďme se odsud vypařit.“ Řekl jsem jí, že bydlím jen kousek odtamtud. Celou cestu jsme skoro běželi.

Zírám na ni. „Není to dobrý nápad,“ řeknu znovu. Vstane a sáhne po kabelce. Někdo je na chodbě, hlasitě se směje dost zlověstným smíchem. Zkusí pár kroků, zavrávorá.

„Kam jdeš?“ zeptám se a zastoupím jí vstupní dveře. Teď už ji odsud nepustím.

„Domů,“ řekne.

„Jsi namol.“

„No a?“ odsekne bojovně a opře se o záda křesla, aby udržela rovnováhu.

„Nepustím tě domů,“ povím jí. Ne když jsem takhle blízko, říkám si v duchu, ale nahlas dodám: „Ne v tomhle stavu.“

Usměje se a řekne, že to je ode mě pěkné. Myslí si, že si o ni dělám starosti. Ani netuší, jak moc se plete.

Vůbec mi na ní nezáleží.

GABE

POTOM

Když vejdu do kanceláře, Grace a Mia Dennettovy už čekají u mého stolu, zády ke dveřím. Grace sedí jako na trní. Vezme ze stolu propisku a štítivě, přes rukáv své halenky, z ní sundá ožvýkané víčko. Upravím si kašmírovou vázanku a projdu kolem nich; cestou slyším, jak Grace mumlá něco o „vzhledu“ a „nepatřičnosti“ a „trochu o sebe dbát“. Předpokládám, že mluví o mně, ale pak slyším, jak říká, že Miiny kudrnaté vlasy už celé týdny neviděly fén a pod očima má hotové pytle. Její oblečení je pomačkané a visí na ní, jako by to byla dvanáctiletá holka, kterou rodiče vystrojili do něčeho, do čeho ještě úplně nedorostla. Neusmívá se. „To je ironie, viď?“ poznamená Grace. „Co bych dneska dala za to, aby sis na mě otevřela pusu, řekla mi, že jsem kráva, sebestředná husa nebo cokoli z těch mnoha jmen, která jsi pro mě měla v dobách před Colinem Thatcherem...“

Ale Mia jen zírá před sebe.

„Dobré ráno,“ pozdravím, ale Grace mě uštěpačně pobídne: „Tak můžeme začít? Mám dneska dost nabitý program.“

„Samozřejmě,“ přikývnu a pomalu, s bohorovným klidem si do kafe vysypu nejdřív jeden, pak druhý cukr. „Doufal jsem, že si budu moct promluvit s Miou, že mi třeba řekne něco nového.“

„Nechápu, k čemu by to bylo dobré,“ namítne Grace. Pak mi připomene tu amnézii. „Nevzpomíná si na nic, co se s ní dělo.“

Ráno jsem si Miu předvolal na stanici v naději, že její paměť třeba trochu rozhýbáme; že si třeba vzpomene na něco, co jí Colin Thatcher na té chatě řekl a co by nám mohlo pomoct při vyšetřování. Její matka se necítila dobře, a tak s ní jako gardedámu poslala starší sestru. Grace mě však ani na okamžik nenechává na pochybách: Radši by celé dopoledne strávila v zubařském křesle než tady s Miou a se mnou

„Chtěl bych se pokusit její paměť trochu rozhýbat. Připravil jsem na to pár obrázků.“

Obrátí oči v sloup a spustí: „Vážně, detektive? Budete jí ukazovat fotky podezřelých? Všichni víme, jak Colin Thatcher vypadá. Viděli jsme ty obrázky. Mia je viděla taky. Myslíte, že ho nedokáže identifikovat?“

„Ne, žádné fotky podezřelých,“ ujistím ji, sáhnu do zásuvky stolu a najdu v ní pod několika spisy to, co hledám. Nakloní se přes stůl, aby se podívala, co to mám, ale z pohledu na kancelářský blok o moc moudřejší nebude. Kroužková vazba, neutrální obálka, ani slova „vyrobeno z recyklovaného papíru“ nic neprozrazují. Zato Mia jako by si na okamžik vzpomněla na něco důležitého – něco, co by nedokázala vyjádřit slovy, ale nějak to prochází její myslí i tělem. Vlna poznání ale odeznívá stejně rychle, jako se objevila. Vidím to na řeči jejího těla – je strnulejší, naklání se dopředu a její ruce se naslepo natahují po bloku. Chce si ho vzít. „Poznáváte to?“ zeptám se dřív, než by jí Grace stačila položit tutéž otázku.

Mia podrží blok v ruce. Neotevírá ho, jen přejede dlaní přes titulní stranu. Nic neříká, až teprve po dobré minutě potřese hlavou. Je to pryč. Propadne se zpátky do křesla, blok si položí do klína a ruce nechá volně klesnout podél těla.

Grace jí poznámkový blok obratem sebere. Otevře ho a spatří spoustu Miiných črt. Eve mi jednou řekla, že Mia s sebou neustále nosila blok a kreslila si do něj, co ji zrovna zaujalo, od bezdomovců na lavičkách v parku až po auto stojící před vlakovým nádražím. Je to prý její obdoba deníku – kreslí si tam místa, která navštívila, a věci, které viděla. Stačí si prolistovat pár stránek: stromy, spousta stromů, jezero obklopené stromy, útulný srub, který jsme pochopitelně všichni viděli na fotografiích, a vychrtlé mourovaté kotě, vyhřívající se ve slunečních paprscích. Nic z toho Grace očividně nezarazí, dokud se nedostane ke kresbě Colina Thatchera, která jako by na ni doslova vyskočila z papíru. Je ukrytá někde uprostřed bloku, nenápadně schovaná mezi stromy a zasněženou chaloupkou.

Vypadá na tom obrázku celý umolousaný, vlnité vlasy hrozně rozcuchané. Vousy, rozedrané džíny a mikina s kapucí překračují hranice nevzhledného a jsou přímo hnusné. Mia ho namalovala jako statného muže, vysokého a mohutného, ale soustředila se hlavně na jeho oči. Tam si dala záležet, stínovala a prokreslovala tužkou, dokud nevytvořila obrázek očí tak živých, že teď Grace málem nutí uhýbat pohledem.

„Tohle jsi namalovala ty sama, víš?“ oznámí Mii a nutí ji, aby se na kresbu podívala. Vrazí jí poznámkový blok zpátky do klína. Colin sedí se zkříženýma nohama na podlaze u kamen, zády k ohni. Mia přejede rukou po papíře a tu a tam kresbu trochu rozmaže. Pak se překvapeně zadívá na konečky svých prstů, promne zbytky tuhy mezi palcem a ukazováčkem.

„Vybavuje se vám v téhle souvislosti něco?“ zeptám se a usrknu kafe.

„Tohle je...,“ Mia zaváhá, „...on?“

„Pokud tím on myslíš toho parchanta, co tě unesl, tak jo,“ řekne Grace, „je to on.“

Tiše si povzdechnu. „Tohle je Colin Thatcher.“ Ukážu jí fotografii. Ne tu z policejní databáze, kterou už párkrát viděla, ale docela pěknou fotku, na které je upravený a oblečený ve svátečním. Mia těká očima sem a tam, jako by se snažila si všechno pospojovat. Vlnité vlasy. Statná postava. Tmavé oči. Drsná, rozpraskaná pleť. To, jak má ruce založené na prsou, jak jeho tvář vzbuzuje dojem, že by udělala úplně cokoli, aby zamaskovala úsměv. „Máte na kreslení talent,“ dodám.

„Tohle jsem kreslila já?“ zeptá se Mia.

Přikývnu. „Našli jsme ten blok ve srubu spolu s vašimi a Colinovými věcmi. Předpokládám, že patřil vám.“

„Ty sis ho s sebou vezla do Minnesoty?“ zeptá se Grace.

Mia pokrčí rameny. Oči upírá na obraz Colina Thatchera. Na otázku své sestry samozřejmě neodpovídá, protože neví. Grace ví, že Mia neví, ale stejně se ptá. Hlavou jí vrtá totéž co mně: Tenhle úchyl ji unese do nějakého srubu uprostřed lesa v Minnesotě a ona myslí na to, aby s sebou měla svůj skicář?

„Co ještě jste si vezla s sebou?“

„Nevím,“ zašeptá hlasem na pokraji slyšitelnosti.

„No, a co dalšího jste tam našli?“ uhodí Grace tentokrát na mě.

Dívám se na Miu, pozoruju její mimoverbální komunikaci: to, jak se kreseb na papíře pořád zlehka dotýká konečky prstů, i to, jak ji pomalu, tiše přemáhá frustrace. Kdykoli se pokusí to vzdát a poznámkový blok odstrčit, hned se k němu zas vrací, jako kdyby svou vlastní hlavu prosila: mysli, jen mysli. „Nic zvláštního.“

Grace se rozčílí. „Co tím myslíte? Oblečení, jídlo, zbraně – pistole, bomby, nože – stojan na plátna a sadu akvarelů? Jestli chcete slyšet můj názor,“ vyhrkne a vyškubne poznámkový blok Mii z rukou, „tak tohle není normální. Únosce obvykle nedovoluje své oběti, aby kreslila usvědčující důkazy do laciného sešitu z recyklovaného papíru.“ Otočí se k Mii a řekne, co už nás napadlo snad všechny: „Jestli tam seděl tak dlouho, že jsi ho stačila nakreslit, Mio, tak proč ses nepokusila utéct?“

Zírá na Grace s nečitelným výrazem ve tváři. Grace si povzdechne, úplně vyčerpaná, a zadívá se na Miu, jako by ji sama nejraději zavřela do blázince. Jako by vůbec nebyla v kontaktu s realitou, nechápala, kde je, ani z jakého důvodu se tu ocitla. Jako by ji nejraději sama vzala po hlavě tupým předmětem, aby ji přivedla zpátky k rozumu.

Postavím se na její obranu a uvažuju nahlas: „Možná byla vyděšená. Možná nebylo kam utéct. Ten srub je na samotě uprostřed divoké přírody a severní Minnesota vypadá v zimě jako město duchů. Neměla by se kde ukrýt. Nejspíš by ji našel, znovu by ji chytil – a pak co? Co by s ní udělal?“

Grace otráveně zapadne do křesla a listuje si poznámkovým blokem, prohlíží si obrázky holých stromů a nekonečný sníh, malebné jezero obklopené hustými lesy a... málem to přeskočila, ale vrací se k tomu a obrací stránku nazpátek takovou silou, že ji vytrhne z kroužkové vazby. „Tohle je vánoční stromek?“ zeptá se nevěřícně, oči upřené na nostalgickou kresbu u vnitřního okraje stránky. Při zvuku trhaného papíru Mia úplně nadskočí.

Když vidím, jak ji to vyděsilo, položím svou dlaň na krátkou chvilku na její ruku, abych ji uklidnil. „No jo,“ zasměju se, ačkoli v tom není ani stopa po veselí. „Jo, to by asi stálo za zmínku, že? Našli jsme tam vánoční stromek. Celkem roztomilé, jestli chcete znát můj názor.“

COLIN

PŘEDTÍM

Už se jí zavírají oči, ale vtom zazvoní telefon. Řekla mi nejmíň stokrát, že musí jít. Ujistil jsem ji, že nemusí.

Musel jsem sebrat všechno svoje sebeovládání, abych ji od sebe odtrhl. Abych se otočil zády k jejím roztouženým očím a přinutil se zapomenout na to, že by mezi námi něco mohlo být. Ale klátit holku, kterou má člověk unést, to prostě není správný.

Nějak se mi podařilo ji přesvědčit, aby zůstala. Má pocit, že to je pro její vlastní dobro. Slíbil jsem jí, že až vystřízliví, doprovodím ji dolů a zavolám jí taxíka. Očividně mi to uvěřila.

Když zazvoní telefon, nic to s ní neudělá. Dívá se na mě, jako by si byla jistá, že to bude nějaká ženská. Kdo jiný by mi volal uprostřed noci? Už budou skoro dvě hodiny ráno, a když jdu do kuchyně, abych to zvedl, vidím, jak vstává z pohovky. Snaží se překonat letargii, která ji teď ovládla.

„Všechno klape?“ ujišťuje se Dalmar. Nevím o něm vlastně nic jiného než to, že je tady ve městě nový a černější než cokoli, co jsem kdy viděl. Už jsem pro něj něco dělal – krádeže, přepadení, ale ještě nikdy únos.

„Ano,“ řeknu tiše a vykouknu ze dveří, abych ji zkontroloval. Váhavě postává uprostřed pokoje a čeká, až zavěsím. Zacouvám zpátky. Ustoupím od ní, co nejdál to jde. Pak ze zásuvky pomalu a opatrně vytáhnu poloautomatickou pistoli.

„Ve čtvrt na tři,“ říká mi. Vím, kde se sejdeme – v jednom temném zákoutí v podjezdu, kde se takhle pozdě v noci potulují jedině bezdomovci. Podívám se na hodinky. Mám zaparkovat za šedou dodávkou. Vezmou si holku a nechají tam peníze. Takhle snadné to je. Ani nemusím vystupovat z auta.

„Ve čtvrt na tři,“ ujišťuju ho. Ta Dennettová má sotva pětapadesát kilo, a navíc se právě potácí mezi opilostí a pořádným bolehlavem. Bude to brnkačka.

Když se vrátím do obýváku, hned spustí, že už by měla vyrazit domů. Jde ke vstupním dveřím, ale já ji jednou rukou vezmu kolem pasu a zastavím ji. Odtáhnu ji ode dveří. Cítím na paži její holou kůži. „Nikam nepůjdeš.“

„Ne, vážně,“ řekne. „Ráno musím do práce.“

Zasměje se. Jako kdyby to bylo legrační. Jako kdyby to celé byla nějaká hra.

Ale je tu ta pistole. Všimne si jí. A v tu chvíli se všechno změní. V tom okamžiku jí něco dojde. Její mysl zaregistruje pistoli a pochopí, k čemu to všechno směřuje. Otevře pusu, ale vyjde z ní jenom: „Oh.“ A je to vlastně spíš dozvuk myšlenky, protože hned potom se zeptá: „Na co to máš?“ Ustoupí o pár kroků zpátky a narazí do pohovky.

„Musíš jít se mnou,“ řeknu a znovu se k ní přiblížím.

„Kam?“ zeptá se. Když ji chci chytit, ucukne přede mnou. Stejně ji chytím a pevně ji k sobě přitisknu.

„Nedělej si to těžší, než to je.“

„Co chceš s tou pistolí?“ vyštěkne na mě. Je klidnější, než bych čekal. Dělá si starosti. Ale nekřičí. Nepláče. Upřeně zírá na tu pistoli.

„Prostě musíš jít se mnou.“ Přitáhnu si ji za loket. Chvěje se. Chce se mi vytrhnout. Ale já ji držím pevně a zkroutím jí ruku. Vykřikne bolestí. Vrhne na mě vzteklý pohled – naštvalo ji, že jsem jí ublížil. Řekne, ať ji hned pustím, ať na ni nesahám. Slyším v jejím hlase nadřazenost, která mě strašně vytáčí. Jako by si myslela, že to tady šéfuje ona.

Pokouší se mi vyškubnout, ale zjišťuje, že to nezvládne. Nepustím ji.

„Sklapni,“ syknu a sevřu její zápěstí ještě pevněji, ačkoli vím, že ji to bolí. Tlak mých prstů jí zanechává na kůži rudé skvrny.

„Tohle je omyl,“ vykřikne. „Tohle je všechno nějaké nedorozumění.“ Je zvláštním způsobem klidná, oči nespouští z pistole. Ani nevím, kolikrát už jsem podobné řeči slyšel. Každá takzvaná oběť mi tvrdí, že to je nějaké nedorozumění.

„Sklapni,“ odseknu stejně úsečně, jen ještě rázněji. Zatlačím ji zády ke stěně, ačkoli při tom převrhneme lampu. Spadne na zem a narazí na parkety se zlověstným zaduněním. Žárovka praskne. Ale lampě se nic nestane.

Držím ji. Říkám jí, ať sklapne. Říkám jí to pořád dokola. Aby už sakra sklapla.

„Fajn,“ řekne nakonec, jako by to bylo její dobrovolné rozhodnutí. Jako by v tomhle směru měla co rozhodovat. Vzdorovitě přikývne. Půjde se mnou. Nespouští ze mě oči. Je unavená, ale soustředí se. Je krásná. Aspoň myslím. Má pěkné modré oči. Ale pak tyhle myšlenky vypudím z hlavy. Nemůžu myslet na takové hovadiny. Teď rozhodně ne. Ne dřív, než ji předám Dalmarovi. Musím to dotáhnout do konce. Skončit s tím dřív, než začnu sám o sobě pochybovat.

Přitisknu jí pistoli k hlavě a říkám jí, jak to bude probíhat. Půjde se mnou. Jestli bude křičet, stisknu spoušť. Je to jednoduché.

Ale ona křičet nebude. To je mi už dávno jasné.

„Moje věci,“ hlesne, když překračujeme kabelku, kterou si odložila, když jsme sem před několika hodinami přišli a pokoušeli se jeden druhého svlékat.

„Zapomeň na nějaký blbý krámy,“ syknu, vytlačím ji do chodby a zabouchnu dveře.

Venku je zima. Od jezera vane ledový vítr, který jí čechrá vlasy. Celá se klepe. Jednou rukou ji pevně držím kolem pasu. Ne proto, abych ji zahřál. Je mi úplně jedno, jestli je jí zima. Jenom nechci, aby mi vzala roha. Tisknu ji k sobě tak pevně, že se svým levým bokem tře o můj pravý bok; čas od času o sebe zavadíme nohama a málem upadneme. Jdeme rychle, pospícháme k autu zaparkovanému na Ainslie.

„Dělej,“ pobízím ji každou chvíli, ačkoli oba víme, že jsem to já, kdo nás oba zpomaluje. Ohlížím se, kontroluju, jestli nás nikdo nesleduje. Ona upřeně zírá do země, aby jí do očí nešlehal ostrý vítr. Její kabát zůstal v bytě. Naskočila jí husí kůže; tenká blůza zdaleka nestačí na studenou říjnovou noc. Na ulici není kromě nás ani noha.

Otevřu jí dvířka a ona nastoupí. Nezdržuju se s pásem; nastartuju a rozjedu se, pak se na Ainslie otočím a vyrazím jednosměrkou v protisměru.

Ulice jsou téměř prázdné. Jedu dost rychle – vím, že bych neměl, ale chci to už mít za sebou. Ona mlčí, dýchá klidně, je podivně smířená. Ale koutkem oka vidím, jak se chvěje. Těžko říct, jestli zimou, nebo strachem. Co se jí asi honí hlavou? Nesmlouvá se mnou. Krčí se na sedadle spolujezdce a sleduje noční město.

Zanedlouho přijedeme k dodávce a Dalmarovi muži ji vytáhnou ven, budou ji osahávat svýma špinavýma rukama. Dalmar má vznětlivou povahu. Nevím, co s touhle holkou mají v plánu. Výkupné. To jediné vím. Držet ji kvůli výkupnému, dokud její tatík nevyplázne slušnou sumičku. Těžko říct, co s ní udělají, až zaplatí. Zabijou ji? Pošlou ji domů? Pochybuju. A i kdyby jo, neudělají to dřív, než si s ní Dalmar i jeho muži trochu zašpásují, aby z toho taky něco měli.

Moje myšlenky se rozbíhají do tisíce různých směrů. Najednou mě napadne, co budu dělat, jestli na mě přijdou. Pak to všechno bude úplně zbytečné. Za únos se dává až třicet let. Vím to. Zjišťoval jsem si to. Od té doby, co si mě Dalmar najal, jsem na to musel myslet každý den. Ale myslet na to je jedna věc a udělat to je věc úplně jiná. Teď jsem tady, mám tu holku v autě a myslím na třicet let za mřížemi.

Nedívá se na mě. Když zastavím na červenou, upřeně se na ni zahledím. Zírá přímo před sebe a já vím, že mě nevidí. Taky vím, že na sobě cítí můj pohled. Zadržuje dech. Brání se slzám. Držím volant jednou rukou, druhou mám položenou v klíně a držím v ní pistoli.

Aby bylo jasno, na té holce mi vůbec nesejde. Ani trochu. Jen si říkám, co se asi stane, až se doma rozkřikne, že jsem v tom měl prsty. Až se moje jméno začne spojovat s únosem/vraždou. Protože tak by to dopadlo. Dalmar si dá záležet, aby to nepadlo na něj. Navlíkl to na mě. Takže jestli to nevyjde, budu mu dělat obětního beránka. To já budu mít hlavu na špalku, já budu mít kolem krku oprátku.

Padne zelená. Sjedu na Michiganskou. Pár opilých puberťáků stojí na zastávce a čekají na noční autobus. Z dlouhé chvíle dělají pitomosti. Jeden z nich zavrávorá a udělá pár kroků do silnice. Strhnu volant, ale stejně ho málem srazím. „Idiote,“ zamumlám polohlasně a ve zpětném zrcátku zahlédnu jeho vztyčený prostředníček.

Zvažuju svůj záložní plán. Vždycky mám záložní plán pro případ, že by šlo do tuhého. Jen jsem ho zatím nikdy nemusel použít. Zkontroluju stav nádrže. Přinejmenším na to, abychom se dostali z města, mám benzinu dost.

Měl bych odbočit na Wacker. Podle hodin na palubce je 2:12. Dalmar a jeho lidé jsou na místě a čekají. Mohl to udělat sám, ale neudělal. Dalmar si nikdy nechce ušpinit ruce. Najde si někoho, nějakou ztracenou existenci, jako jsem já, aby za něj odvedla špinavou práci a on se mohl jen dívat. Takže v případě, že by něco šlo do háje, zůstane čistý. Nikde se nenajdou jeho otisky prstů, nikdo ho nebude moct identifikovat. Nechá nás ostatní, jeho operativce, jak říká – jako bychom byli nějaká zasraná CIA –, abychom si všechno vyžrali za něj.

V té dodávce budou aspoň čtyři, čtyři hromotluci, kteří se chystají zkrotit tuhle holku, co vedle mě klidně sedí, místo aby bojovala o holý život.

Ruka mi na volantu klouže. Potím se jako prase. Otřu si dlaně o džíny, pak pěstí uhodím do volantu a ta holka tiše vyjekne.

Měl bych odbočit na Wacker, ale neudělám to. Jedu dál.

Vím, že to je pitomost. Vím, kolik věcí by se mohlo podělat. Ale stejně to udělám. Kouknu se do zpětného zrcátka, abych se ujistil, že nás nikdo nesleduje. A pak šlápnu na plyn. Sjedu po Michiganské na Ontario, a než na hodinách naskočí 2:15, jsem na Devadesátce.

Té holce neřeknu nic, protože nemám, co bych jí řekl, aby mi uvěřila.

Ani nevím, ve kterém okamžiku se to stane. Asi zhruba ve chvíli, kdy město zůstane za našimi zády, kdy se silueta mrakodrapů v centru začne rozplývat ve tmě, kdy domy mizí v dálce. Zavrtí sebou na sedadle a začne být neklidná. Těká očima sem a tam – dívá se z bočního okénka, ohlíží se za mizejícím městem. Jako kdyby jí v hlavě někdo přehodil výhybku a ona si konečně uvědomila, co se vlastně děje. „Kam to jedeme?“ zeptá se a v jejím hlase zní hysterie. Pokerová tvář ustoupila vytřeštěným očím a zarudlým tvářím. Vidím to ve světle luceren, které míjíme a které zhruba jednou za pět vteřin vrhnou nažloutlé světlo do jejího obličeje.

Začne mě prosit, abych ji pustil, ale já jí hned řeknu, ať drží zobák. Nechci to poslouchat. Teď už pláče. Ve vodárně se konečně pustili do práce a po tvářích se jí kutálejí slzy jako hrachy. Škemrá, znovu se ptá: Kam jedeme? A já zvednu pistoli. Nevydržím dýl poslouchat ten její hlas, plačtivý a ječivý. Potřebuju, aby zmlkla. Namířím na ni pistoli a řeknu jí, ať drží hubu. A ona to udělá. Zmlkne, ale pořád pláče. Otírá si nos do příliš krátkého rukávu, zatímco nás vůz unáší ven z města, na předměstí, kde domy rychle ustupují stromům a podél dálnice se táhne kolejiště příměstského rychlovlaku.

EVE

POTOM

Mia sedí u stolu v kuchyni a v ruce svírá úřední obálku z konopného papíru, na kterou kdosi typicky mužským tiskacím písmem napsal její jméno.

Vařím večeři pro ni a pro sebe. Vedle běží televize, aby tu nebylo takové ticho, aby nás tolik netížilo naše mlčení. Mia jako by si to ani neuvědomovala, ale mě to v posledních dnech úplně ničí, a tak se pořád snažím mluvit, jen abych to naprosté ticho zaplašila.

„Dáš si do toho salátu kuřecí maso?“ zeptám se a ona jen pokrčí rameny. „Celozrnné pečivo, nebo bílé?“ dotazuju se dál, ale ani tentokrát mi neodpoví.

„Udělám to kuře,“ řeknu. „Táta si ho určitě dá.“ Ale obě víme, že James na večeři doma nebude.

„Co to je?“ zajímám se, když vidím, jak se soustředí na obálku.

„Co je co?“ zeptá se.

„Ta obálka.“

„Aha,“ hlesne. „Obálka.“

Postavím na sporák pánev; nechtěně s ní prásknu. Mia sebou trhne a já se rychle omlouvám a v duchu se stydím. „Promiň, zlato. Nechtěla jsem tě vystrašit,“ omlouvám se a jí to chvíli trvá, než se zas uklidní, než se na pánev přestane dívat s obavami.

Pak řekne, že nechápe, proč se tak leká.

Rozpovídá se, že dřív mívala ráda soumrak, že ráda pozorovala, jak se svět venku mění. Popisuje mi to: jak se světla pouličních lamp a rozsvícená okna mihotala ve tmě. Prý se jí líbila anonymita toho okamžiku a všechny možnosti, které se nabízely, když se slunce ukládalo k spánku. Ale teď ji prý temnota děsí a bojí se všech těch bezejmenných věcí za záclonami.

Mia nikdy nebyla žádný strašpytel. Chodila v noci po městě a cítila se naprosto v bezpečí. Svěřuje se mi, že často hledala útěchu v ohlušujícím hukotu dopravy, v nepříjemném troubení klaksonů a jekotu sirén, které neutichaly ani v časných ranních hodinách. Ale teď stačí prskání pánve a ona hned zneklidní.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hodná holka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.