Copyright © Stephen King, 1996

Illustrations © Mark Geyer, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE GREEN MILE

Translation © Milan Žáček, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-612-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-611-6 (mobi)

Obsah

Úvod

Předmluva jako dopis

ČÁST PRVNÍ  DVĚ MRTVÉ HOLČIČKY

ČÁST DRUHÁ  MYŠÁK NA MÍLI

ČÁST TŘETÍ  COFFEYHO RUCE

ČÁST ČTVRTÁ  HROZNÁ SMRT EDUARDA DELACROIXE

ČÁST PÁTÁ  NOČNÍ CESTA

ČÁST ŠESTÁ  COFFEY NA MÍLI

Autorův doslov

Úvod

Procházím cykly nespavosti – tato skutečnost nepřekvapí lidi, kteří četli román líčící dobrodružství Ralpha Robertse –, a tak se pro případy, kdy v noci spánek nechce přijít, snažím mít po ruce nějaké příběhy. Jak tak ležím ve tmě, vyprávím si je, sepisuji si je v duchu stejně, jako bych je psal na psacím stroji nebo na počítači, často se vracím a měním slova, přidávám myšlenky, mažu celé věty, vymýšlím rozhovory. Každou noc postupuji znovu od začátku, a než usnu, dostanu se vždycky o kousek dál. Pátou nebo šestou noc už obvykle umím celé pasáže textu nazpaměť. Nejspíš to zní trochu bláznivě, ale dokáže vás to zklidnit… a procesí oveček si jako prostředek k ukrácení dlouhé chvíle může trhnout.

Tyto příběhy se nakonec rozpadnou, stejně jako se rozpadne knížka po mnoha opakovaných čteních. („Už to vyhoď a kup si nový, Stephene,“ říkala někdy moje matka s podrážděným pohledem na můj milovaný komiks nebo paperback. „Vždyť je z toho salát.“) Pak nastává čas poohlédnout se po novém příběhu a při návalech nespavosti doufám, že se brzy vynoří nějaký čerstvý, protože bezesné hodiny umějí být pěkně dlouhé.

V roce 1992 nebo 1993 jsem po nocích rozvíjel příběh s názvem „Co ošálí oko“. Byl o muži v cele smrti – obrovitém černochovi –, který s blížící se popravou propadne zájmu o eskamotérské kousky. Příběh měl v první osobě vyprávět letitý prověřený vězeň, který odděleními věznice tlačí vozík s knihami a který také prodává cigarety, různé cetky a drobnosti jako vlasová tonika a letadélka z voskovaného papíru. Na konci příběhu, těsně před popravou, jsem chtěl, aby ten obrovitý vězeň, Luke Coffey, vlastním přičiněním zmizel.

Byl to dobrý námět, ale příběh ne a ne fungovat. Zkoušel jsem jej pojmout snad desítkami různých způsobů, ale stále to nebylo ono. Dal jsem vypravěči myšáka, který jezdil na jeho vozíku, neboť jsem si myslel, že tím příběhu pomohu, ale nepomohl jsem. Nejlepší na něm byl úvod: „Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Evans Notch… a bylo tam samozřejmě i elektrické křeslo – to, jemuž vězni říkali Jiskřidlo.“ Měl jsem pocit, že úvod funguje, ale nefungovalo nic jiného. Nakonec jsem Lukea Coffeyho a jeho mizející mince vyměnil za příběh o planetě, kde se lidé za deště z nějakého důvodu měnili v kanibaly… – a ten se mi pořád líbí, takže od něj ruce pryč, slyšíte?!

Asi o půldruhého roku později mi nápad s celou smrti opět vytanul na mysli, jenže tentokrát v jiném pojetí – co kdyby, uvažoval jsem, nebyl ten obr začínající kouzelník, ale nějaký léčitel, prosťáček odsouzený za vraždy, které nejenže nespáchal, ale kterým se dokonce pokoušel zabránit?

Došel jsem k závěru, že tento příběh je na hraní si před spaním až příliš dobrý, ačkoliv jsem jej za tmy doopravdy začal rozvíjet, a v duchu jsem si téměř slovo od slova rekonstruoval úvodní odstavec a promyslel první kapitolu, načež jsem se pustil do psaní. Vypravěčem už nebyl prověřený dlouhodobý vězeň, ale dozorce v cele smrti, z Lukea Coffeyho se stal John Coffey (s uctivým odkazem na Williama Faulknera, jehož ježíšovská postava se jmenuje Joe Christmas) a z myšáka se stal… prostě pan Cinkal.

Od samého začátku jsem věděl, že je to dobrý příběh, ale také to byl příběh, který se mi psal neskutečně obtížně. V mém životě měly místo věci, které mi připadaly snazší – třeba scénář k televizní minisérii Osvícení –, a Zelené míle jsem se držel jen s vypětím sil. Měl jsem pocit, jako bych vytvářel svět takřka na zelené louce, protože o životě v celách smrti na americkém Jihu v období velké hospodářské krize jsem skoro nic nevěděl. To bych samozřejmě mohl napravit zkoumáním historických pramenů, ale cítil jsem, že zkoumání by dokázalo zničit křehký pocit úžasu, který jsem ve svém příběhu nacházel – něco ve mně od samého začátku vědělo, že nechci vytvářet skutečnost, ale mýtus. Takže jsem odhodlaně kráčel za svým, vršil slova a doufal v nějaké vzplanutí, zjevení, jakýkoliv všední zázrak.

Toho jsem se dočkal ve faxu od Ralpha Vicinanzy, agenta starajícího se o prodej práv k mým dílům do zahraničí, který nedávno mluvil s jedním britským nakladatelstvím o formátu románů na pokračování, v němž před sto lety psával Charles Dickens. Ralph se mě zeptal – lhostejným tónem člověka, který neočekává, že by z takového nápadu mohlo něco vzejít –, zda by mě nezajímalo něco takového vyzkoušet. Páni, jak já po tom skočil! Okamžitě jsem pochopil, že kdybych na takový projekt kývl, musel bych dopsat Zelenou míli. S pocitem, jaký mohl mít římský voják, který zapaluje most přes Rubikon, jsem tedy Ralphovi zavolal a požádal ho, aby projekt domluvil. Stalo se – a zbytek znáte. John Coffey, Paul Edgecombe, Kruťas Howell, Percy Wetmore…, ti všichni se zhostili svých rolí a vdechli příběhu život. Bylo to přímo nehorázně bezva.

Zelená míle se dočkala jakéhosi magického přijetí, které jsem ani v nejmenším neočekával; vlastně jsem si myslel, že by mohla skončit jako komerční propadák. Čtenářská odezva byla skvělá, a tentokrát se přidala i většina kritiků. Myslím, že příznivého přijetí se této knize dostalo z velké části díky citlivým připomínkám mé manželky, a za značným podílem komerčního úspěchu Zelené míle stojí i tvrdá práce lidí v nakladatelství Dutton Signet.

Avšak sama zkušenost je jen a jen moje. Psal jsem jako šílený, potřeboval jsem dodržet bláznivý harmonogram vydávání a současně jsem se snažil každou knihu vytvořit tak, aby měla svůj vlastní minivrchol, doufal jsem, že do sebe všechno zapadne, a zároveň jsem věděl, že budu nahraný, když tomu tak nebude. Párkrát mě napadlo, jestli se stejně cítil i Charles Dickens, jestli také jen doufal, že se otázky nadnesené v ději dočkají odpovědí, a myslím, že cítil. Naštěstí pro starého dobrého Charlese dostal od Boha do vínku přece jen o trochu víc než já, pokud jde o talent.

Vzpomínám si, jak jsem si několikrát pomyslel, že v textu musím zanechávat příšernou hromadu anachronismů, ale nakonec se ukázalo, že je jich kupodivu jen hrstka. Přesně jsem se nakonec trefil i u „košilatého komiksu“ s Pepkem námořníkem a Olivií; po vydání šesté části mi někdo poslal kopii právě takového komiksu, který vyšel někdy kolem roku 1927. V jednom nezapomenutelném okénku Wimpy dává Olivii pěkně do těla a zároveň pojídá hamburger. Bože, na lidskou představivost vážně nic nemá, co?

Po úspěšném vydání všech dílů Zelené míle se hodně debatovalo, jak – nebo zda – by měla vyjít i v podobě kompletního románu. Publikování po částech bylo mně i některým čtenářům poněkud proti srsti, protože na paperback měla Zelená míle dost vysokou cenu; celkem to bylo asi devatenáct dolarů za všech šest pokračování (o hodně méně, pokud jste je koupili ve slevě). Z tohoto důvodu se vydání v dárkovém boxu nikdy nejevilo jako ideální řešení. Ideálním řešením se jevilo toto vydání, kompletní vydání za příčetnější cenu. Tak tady ji máte, z větší části tak, jak vyšla poprvé (přece jen jsem pozměnil jednu scénu, kdy Percy Wetmore, spoutaný ve svěrací kazajce, zvedá ruku, aby si otřel pot z tváře).

Někdy v budoucnu bych chtěl Zelenou míli zcela přepsat, přetavit ji do románu, kterým v tomto formátu tak úplně být nemůže, a vydat ji znovu. Do té doby nám bude muset stačit tato verze. Jsem rád, že se líbila tolika čtenářům. A, víte, nakonec se ukázalo, že jako příběh před usnutím byla opravdu docela dobrá.

Stephen King,

Bangor, stát Maine,

6. února 1997

Předmluva jako dopis

27. října 1995

Milý věrný čtenáři,

život je vrtkavý podnik. Příběh začínající v knížce existuje v této podobě díky nahodilé poznámce, kterou utrousil jistý realitní makléř, s nímž jsem se osobně nikdy nesetkal. Došlo k tomu před rokem na Long Islandu. Ralph Vicinanza, můj dávný přítel a obchodní partner (který především prodává práva na zahraniční vydání různých knih a povídek), si tam právě pronajímal dům. Makléř poznamenal, že dům „vypadá, jako by vypadl z nějakého příběhu od Charlese Dickense“.

A tuto poznámku měl Ralph stále na mysli, když ve svém domě přivítal prvního hosta, britského nakladatele Malcolma Edwardse. Edwardsovi ji tlumočil, a v té souvislosti se začali bavit o Dickensovi. Edwards se zmínil, že Dickens vydal řadu svých románů na pokračování, buď ve formě vkládaných příloh do časopisů, nebo samostatně, v podobě sešitů. Některé z těchto románů, dodal Edwards, Dickens psal a revidoval těsně před plánovaným vydáním; Charles Dickens byl romanopisec, který zjevně neměl strach z uzávěrek.

Dickensovy romány na pokračování byly nesmírně populární; vlastně do té míry, že jeden z nich dokonce způsobil v Baltimoru tragédii. Na přístavním molu se shromáždila početná skupina Dickensových fanoušků, kteří se nemohli dočkat příjezdu anglické lodě s výtisky posledního dílu Starožitníkova krámu. Podle vyprávění spadlo několik nedočkavých čtenářů ve strkanici do vody a utopilo se.

Myslím, že Ralph ani Malcolm nechtěli, aby někdo utonul, ale zajímalo je, co by se stalo, kdyby se vydávání románu na pokračování vyzkoušelo i v dnešní době. Ani jeden si bezprostředně neuvědomoval, že k něčemu takovému došlo (nic nového pod sluncem se vskutku neděje) už minimálně ve dvou případech. Tom Wolfe vydal první verzi románu Ohňostroj marnosti v seriálové podobě v časopise Rolling Stone a Michael McDowell (autor románů The Amulet, Gilded Needles, The Elementals a scénáře k filmu Beetlejuice) publikoval román s názvem Blackwater na pokračování v několika útlých brožovaných knížkách. Tento román – hororový příběh o jižanské rodině, jejíž příslušníci si z generace na generaci předávají odpornou schopnost proměny v aligátory – nepatřil k vrcholu McDowellovy tvorby, ale přesto pro nakladatelství Avon Books znamenal slušný úspěch.

Oba muži tedy spekulovali o tom, co by se mohlo stát, kdyby se nějaký autor populární beletrie pokusil v dnešní době vydávat román v sešitové podobě – v malých paperbackových vydáních, která by se mohla prodávat za jednu dvě libry v Británii nebo třeba za tři dolary ve Spojených státech (kde se dnes většina paperbacků prodává za 6,99 nebo 7,99 dolaru). Zajímavě zaexperimentovat by v tomto duchu mohl někdo, jako je Stephen King, nadhodil Malcolm, a poté se rozhovor stočil k jiným tématům.

Ralph na ten nápad víceméně zapomněl, ale znovu si jej vybavil na podzim roku 1995 po návratu z frankfurtského knižního veletrhu, mezinárodní obchodní přehlídky, kde zahraniční agenti jako Ralph každý den svádějí líté boje. Nápad na seriálové sešitové vydávání mi předestřel spolu s řadou jiných záležitostí, z nichž jsem většinu automaticky zavrhl.

Nápad s románem na pokračování však mezi ně nepatřil; na rozdíl od rozhovoru pro japonskou mutaci Playboye nebo plně hrazeného turné po pobaltských republikách vykřísl v mé představivosti jasnou jiskru. Nemyslím si, že jsem moderní Dickens – pokud někdo takový existuje, je to nejspíš John Irving nebo Salman Rushdie –, ale vždycky se mi líbily příběhy vyprávěné po epizodách. S tímto formátem jsem se poprvé setkal v časopise The Saturday Evening Post a zalíbil se mi, protože konec každé epizody dělal z čtenáře účastníka na takřka stejné úrovni, jako je spisovatel – měl celý týden na to, aby se pokusil vymyslet následující zvrat. Také mi připadalo, že člověk takové příběhy čte a prožívá intenzivněji, protože jsou dávkovány. Nemůže je hltat, ani kdyby chtěl (a dobré příběhy se hltají).

Nejlepší na tom bylo, že u nás doma jsme je často četli nahlas – můj bratr David četl jeden večer, já druhý, na moji matku přišla řada třetí večer a potom se štafeta opět vracela k bratrovi. Byla to vzácná příležitost užívat si psané dílo tak, jak jsme si užívali filmy, na které jsme chodili do kina, a seriály (Rawhide, Bonanza, Route 66), jež jsme společně sledovali v televizi; bývaly rodinnou událostí. Až o mnoho let později jsem zjistil, že Dickensovy romány si rodiny v jeho době užívaly prakticky stejným způsobem, a jediný rozdíl spočíval v tom, že jejich muka nad osudy Pipa, Olivera a Davida Copperfielda trvala léta, nikoliv jen pár měsíců (i ty nejdelší seriály v Postu jen zřídkakdy přesáhly osm pokračování).

Na tom nápadu se mi zamlouvala ještě jedna věc, lákadlo, které podle mě umí plně ocenit pouze autor napínavých a strašidelných příběhů; v díle vydávaném po částech získává spisovatel nad čtenářem převahu, již si za jiných okolností nemůže užívat – jednoduše řečeno, věrný čtenáři, nemůžeš přeskakovat, abys zjistil, jak to všechno dopadne.

Stále si pamatuji, jak jsem jednou, když mi bylo nějakých dvanáct let, vešel do obývacího pokoje a uviděl matku v jejím oblíbeném houpacím křesle, jak nakukuje na konec paperbackového vydání jedné detektivky od Agathy Christie, zatímco držela prst na místě kolem 50. stránky, kam ve skutečnosti dočetla. Šokovalo mě to a hned jsem jí to řekl (nezapomeň, že mi bylo dvanáct, což je věk, kdy si chlapci začínají poprvé neurčitě uvědomovat, že vědí všechno na světě), a nadhodil jsem, že číst konec detektivky dřív, než se k němu poctivě dočtete, je stejné, jako když vyjíte bílou náplň zevnitř sušenek Oreo, které pak zahodíte. Zasmála se tím svým nádherným bezstarostným smíchem a řekla, že to tak možná je, ale že tomu pokušení prostě nemohla odolat. Podléhat pokušení bylo něco, co jsem chápal; sám jsem také, i ve dvanácti, lecčemu podlehl. Ale tady, konečně, máme na takové svody zábavný lék. Dokud se v knihkupectvích neobjeví poslední díl, nikdo nebude vědět, jak Zelená míle dopadne…, a to možná včetně mě.

Ačkoliv to rozhodně nemohl tušit, Ralph Vicinanza pronesl zmínku o románu na pokračování ve chvíli, která pro mě představovala rozhodující psychologický okamžik. Pohrával jsem si s námětem na téma, které, jak jsem vždycky tušil, dříve či později zpracuji; bylo to téma elektrického křesla. „Jiskřidlo“ mě fascinovalo od prvního filmu s Jamesem Cagneym, který jsem kdy viděl, a první povídky z cel smrti, které jsem kdy četl (v knize s názvem Dvacet tisíc let v Sing Singu, napsané ředitelem věznice Lewisem E. Lawesem), rozdmýchávaly tu temnější stránku mé představivosti. Jaké by to bylo, ptal jsem se v duchu, ubírat se těch posledních čtyřicet kroků k elektrickému křeslu s vědomím, že tam zemřete? A jaké to vlastně je, být mužem, který musí odsouzence připoutat… nebo který musí pustit elektřinu? Co takové povolání člověku vezme? A, což je ještě strašidelnější představa, co mu třeba dodá?

Během uplynulých dvaceti či třiceti let jsem zkoušel, vždycky jen nezávazně, tyto hrubé představy rozpracovávat v řadě různých situací. Z vězeňského prostředí jsem napsal jednu úspěšnou novelu (Ritu Hayworthovou a vykoupení z věznice Shawshank) a jaksi jsem dospěl k přesvědčení, že tím je pro mě tato věc uzavřena, když tu o sobě dal vědět onen nový pohled. Líbila se mi na něm spousta aspektů, ale ze všeho nejvíc ten v zásadě slušný vypravěčský hlas; decentní, upřímný, možná trochu vyjevený, ten snad nejlepší vypravěčský hlas, jaký může vzejít z pera Stephena Kinga. Tak jsem se pustil do práce, ale jen opatrně, jaksi škobrtavě. Většinu druhé kapitoly jsem napsal během dešťové přestávky při baseballovém zápase ve Fenway Parku!

Když mi Ralph zavolal, měl jsem poznámkový blok plný narychlo napsaných stránek Zelené míle a uvědomoval jsem si, že píšu román, ačkoli bych si měl uklidit pracovní stůl předtím, než se pustím do oprav v knize, kterou už jsem měl napsánu (Beznaděj, můj věrný čtenáři, už brzy si ji budeš moci přečíst). Ve fázi, v níž jsem se ocitl u Míle, mám obvykle jen dvě možnosti: knihu odložit (a nejspíš už ji nikdy nevzít do ruky), nebo pustit k vodě všechno ostatní a zarputile se na ni vrhnout.

Ralph navrhl případnou třetí alternativu: příběh, který by se dal psát stejně, jako by se četl – na pokračování. A líbil se mi i ten riskantní rozměr: V práci selžu, neodvedu ji, a najednou mi půjde po krku asi milion čtenářů. Nikdo tohle nezná líp než já, s výjimkou mé sekretářky Juliann Eugleyové; každý týden dostáváme desítky rozezlených dopisů s důraznými žádostmi o další knihu z cyklu Temná věž (trpělivost, Rolandovi přívrženci; ještě zhruba rok a vaše čekání bude u konce, slibuji). V jednom takovém dopise byla polaroidová fotografie plyšového medvídka spoutaného řetězy se vzkazem vystříhaným z novinových nadpisů a titulních stránek časopisů: OKAMŽITĚ VYDEJ NOVÝ DÍL TEMNÉ VĚŽE, NEBO TEN MEDVÍDEK ZEMŘE. Pověsil jsem si jej v pracovně, abych si připomínal svou odpovědnost i to, jak je skvělé, když lidem doopravdy – alespoň trochu – záleží na výplodech něčí fantazie.

V každém případě jsem se rozhodl vydat Zelenou míli v sérii malých paperbacků, ve stylu devatenáctého století, a doufám, že mi napíšeš, (a) jestli se ti příběh líbil, a (b) jestli se ti líbil ten zřídka používaný, ale poměrně zábavný způsob jeho zprostředkování. Psaní příběhu zcela jistě dodal silný impulz, ačkoliv v tomto okamžiku (jednoho deštivého večera v říjnu roku 1995) není ještě zdaleka dokončený, ba ani v hrubé verzi, a výsledek zůstává poněkud nejasný. Ale i to tvoří součást vzrušení, které v této záležitosti cítím – v této fázi se ženu hustou mlhou s pedálem sešlápnutým až k podlaze.

Ze všeho nejvíc chci však vyjádřit naději, že pokud sis při čtení užil byť jen z poloviny tolik zábavy, kolik jsem si jí já užil při psaní, budeme oba spokojení. Užij si to…, a co kdyby sis knížku četl nahlas s někým známým? Když nic jiného, ukrátíš si čas, v němž čekáš, než se na novinovém stánku nebo ve tvém místním knihkupectví objeví další pokračování.

Do té doby tě zdravím – a buďte na sebe hodní.

Stephen King

ČÁST PRVNÍ

DVĚ MRTVÉ HOLČIČKY

1

Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Cold Mountain. A bylo tam samozřejmě i to elektrické křeslo.

Vězni o něm žertovali, tak jako lidé vždycky žertují o věcech, které je děsí, ale před kterými nelze utéci. Říkali mu Jiskřidlo, nebo také Odšťavovač. Trousili vtipy o účtu za elektřinu, a jak by na něm na Den díkůvzdání mohl ředitel Moores připravit večeři, když je jeho manželka Melinda tak nemocná, že už nezvládne ani vařit.

Avšak ty, kdo se do křesla opravdu museli posadit, humor rychle přecházel. Během svého působení v Cold Mountain jsem řídil osmasedmdesát poprav (v tomto čísle se nikdy nepletu; budu si je pamatovat i na smrtelné posteli) a myslím, že většině z oněch mužů pravda o tom, co že se s nimi vlastně děje, docházela až v okamžiku, kdy jsme jim připínali kotníky k bytelným nohám dubového křesla. Tehdy jim docházelo (viděli jste jim to na očích, takové to mrazivé zděšení), že jejich nohy dospěly na konec své životní cesty. Sice v nich dosud proudila krev, stále měly pevné svaly, ale přesto s nimi bylo amen; už se nikdy neměly vydat na dlouhý špacír ani tancovat s dívkou při oslavě konané na počest dostavby stodoly. Oběti Jiskřidla docházely k vědomí vlastní smrti od kotníků nahoru. Když dořekly svá neučesaná a povětšinou nesouvislá poslední slova, na hlavu jim sklouzl černý hedvábný pytel. Měl sloužit jim, ale já si vždycky myslel, že naopak slouží nám, abychom nemohli sledovat ten úděsný příval úzkostného úžasu, jenž se lidem na křesle vkrádá do očí, když si uvědomí, že umřou s ohnutými koleny.

V Cold Mountain nebyly speciální cely smrti, ale celý blok E, odloučený od čtyř ostatních bloků, asi o čtvrtinové velikosti, vystavěný z cihel místo dřeva, s příšernou plechovou střechou, která se na letním slunci blyštěla jako nepříčetná oční bulva. Uvnitř bylo šest cel, tři na každé straně široké středové chodby, každá skoro dvakrát tak velká jako cely ve zbývajících čtyřech blocích. A byly to samotky. Na vězení poskytovaly skvělé ubytování (zvláště ve třicátých letech), ale vězni by je vyměnili za cely v kterékoliv z ostatních čtyř budov. Moc rádi by je vyměnili, to mi věřte.

Za dobu mého působení na pozici hlavního dozorce v bloku se nikdy nestalo, že by bylo všech šest cel obsazeno současně – díkybohu za ty drobné dary. Maximum byli čtyři vězni, mix černochů a bělochů (v Cold Mountain se na segregaci odsouzenců na smrt nehrálo), a tehdy to bylo peklo. Jednou z odsouzených byla i Beverly McCallová. Byla černá jako pikové eso a krásná jako hřích, který jste se nikdy neodvážili spáchat. Šest let snášela od svého manžela bití, ale ani jeden den nesnesla, že jí zahýbá. Toho večera, kdy zjistila, že je jí nevěrný, si na nebohého Lestera McCalla, pro přátele (a nejspíš i pro tu kromobyčejně krátkodobou milenku) známého jako Sekáč, počkala na vrcholu schodiště do bytu nad jeho holičstvím. Čekala, dokud si částečně nesvlékl svrchník, a poté mu vyvrhla ty jeho nevěrnické vnitřnosti na štramácky dvoubarevné polobotky. Použila k tomu jednu ze Sekáčových vlastních břitev. O dvě noci dříve, než měla usednout do Jiskřidla, si mě přivolala do cely. A řekla mi, že ji ve snu navštívil její africký duchovní otec. Ten jí přikázal, aby odvrhla otrocké jméno a zemřela pod svým svobodným jménem Matuomi. Tak znělo její poslední přání, aby byl její příkaz k popravě přečten se jménem Beverly Matuomi. Myslím, že duchovní otec jí nedal žádné křestní jméno ani neurčil, čím by je mohla nahradit. Souhlasil jsem, přání jsem jí splnil. Na postu vrchního bachaře jsem se za ta léta naučil přání odsouzencům na smrt nikdy neodpírat, pokud to nebylo nevyhnutelně nutné. V případě Beverly Matuomi na tom vůbec nezáleželo. Následujícího dne kolem třetí odpoledne zavolal guvernér, že jí trest smrti mění na doživotní pobyt za mřížemi ve věznici pro ženy v Grassy Valley – Údolí bez jedinýho údu, jak jsme tehdy říkali. Povím vám, že mi bylo potěšením sledovat, jak Beverlyina kulaťoučká zadnice nemíří kolem dozorcovského stolku doprava, ale doleva.

O nějakých pětatřicet let později – muselo to být minimálně pětatřicet – jsem si jejího jména všiml v novinách na stránce nekrologů pod fotografií černošky s vyzáblou tváří, hřívou bílých vlasů a brýlemi s falešnými drahokamy na rámečku. Byla to Beverly. Posledních deset let života strávila podle nekrologu na svobodě a prakticky bez cizí pomoci zachránila knihovnu v městečku Raines Falls. Také vyučovala v nedělní škole a lidé ji v tom zapadákově měli hodně rádi. KHIHOVNICE UMÍRÁ NA INFARKT, oznamoval titulek a pod ním bylo menším písmem, skoro jen jako přípodotek, uvedeno: Odpykala si více než dvě desítky let ve vězení za vraždu. Jen ty oči, široké a planoucí oči za brýlemi s falešnými drahokamy, byly stejné. Byly to oči ženy, která by v případě naléhavé nutnosti ani po sedmdesátce neváhala vytáhnout břitvu z modré sklenice s dezinfekčním prostředkem. Vrahy poznáte, i když se nakonec promění ve staré knihovnice v ospalých městečkách. Poznáte je přinejmenším tehdy, pokud jste na ně dohlíželi ve věznici tak dlouho jako já. O povaze své práce jsem zapochyboval pouze jedinkrát v životě. A myslím, že právě proto píšu tyto řádky.

Široká chodba uprostřed bloku E byla potažena linoleem barvy unavených, přestárlých limetek, takže to, čemu se v jiných věznicích říkalo Poslední míle, byla v Cold Mountain míle Zelená. Myslím, že na délku měla od začátku do konce šedesát dlouhých kroků a táhla se z jihu na sever. Na začátku byla izolační cela. Na konci rozcestí ve tvaru písmene T. Cesta doleva znamenala život – pokud jste tomu, co se odehrávalo na vězeňském dvoře, říkali život, a řada lidí tomu tak říkala; řada lidí jej žila dlouhá léta, bez zjevných nežádoucích účinků. Zloději, žháři a sexuální zločinci, všichni tam vedli řeči, všichni se tam procházeli a uzavírali drobné kšefty.

Ale odbočka vpravo – to bylo něco jiného. Nejprve jste vstoupili do mé kanceláře (kde měl koberec také zelenou barvu, což jsem měl v úmyslu změnit, ale nedostal jsem se k tomu) a přešli k mému stolu, lemovanému z levé strany americkou vlajkou a z pravé vlajkou našeho státu. Na protější straně byly dvoje dveře. Jedny vedly na malou toaletu, kterou jsem používal já a dozorci z bloku E (někdy dokonce i ředitel Moores); druhé dveře se otevíraly do jakési skladištní místnosti. Tam člověk končil, když se musel projít po Zelené míli.

Byla to jen taková dvířka – když jsem jimi procházel, musel jsem se sehnout, a John Coffey se jimi dokonce musel protáhnout vsedě. Vycházelo se z nich na malou podestu, z níž se po třech betonových schůdcích sestupovalo na prkennou podlahu. Byla to ubohá, nevytápěná místnost s plechovou střechou, stejnou, jaká byla na bloku, s nímž sousedila. V zimě tam bývalo tak chladno, že jste viděli, jak se vám před ústy sráží pára, v létě tam bylo horko k zalknutí. Při popravě Elmera Manfreda – k níž, pokud se nepletu, došlo v červenci nebo srpnu 1930 – nám v ní omdlelo hned devět svědků.

Na levé straně skladiště – opět – čekal život. Nářadí (všechno uzamčené v rámech křižovaných řetězy, jako by tam nebyly rýče a krumpáče, ale karabiny), sypké materiály, pytle se semeny určenými na jarní osev vězeňských zahrad, krabice s toaletním papírem, palety s plechy pro vězeňskou galvanovnu…, a dokonce i pytle s vápnem na vytyčování baseballového a fotbalového hřiště – vězni sportovali na takzvané Pastvině a na podzimní odpoledne se celá Cold Mountain vždycky hodně těšila.

Na pravé straně – opět – čekala smrt. Samo velké Jiskřidlo, trůnící na plošině z fošen v jihovýchodním koutě místnosti, na mohutných dubových nohách, se širokými dubovými područkami, do nichž se vstřebával pot desítek vyděšených mužů během posledních několika minut jejich života, a plechová čepička, obvykle elegantně zavěšená na opěradle křesla, připomínající helmu nějakého robotického dítěte z kresleného seriálu o Bucku Rogersovi. Vybíhala z ní šňůra, která za křeslem mizela v utěsněném otvoru ve škvárobetonové stěně. Po straně stál plechový kýbl. Když jste se do něj podívali, uviděli jste kulatou mycí houbu, zastřiženou tak, aby přesně zapadla do čepičky. Před popravami se namáčela ve slané vodě, aby lépe vedla výboj stejnosměrného proudu, jenž procházel šňůrou a houbou do odsouzencova mozku.

2

Rok 1932 byl rokem Johna Coffeyho. Podrobnosti budou v novinách, jsou tam stále k dispozici pro každého, kdo by si je chtěl vyhledat – pro někoho, kdo má víc energie než jeden stařičký muž dožívající v jistém georgijském pečovatelském domě. Vzpomínám si, že byl tehdy teplý podzim; opravdu hodně teplý. V říjnu bylo téměř jako v srpnu a Melinda, ředitelova manželka, skončila na nějakou dobu v nemocnici v Indianole. Byl to podzim, kdy jsem dostal ten nejhorší zánět močových cest v životě, ne tak vážný, abych sám skončil v nemocnici, ale dost hrozný na to, abych si přál zemřít pokaždé, když jsem šel na malou. Byl to podzim Delacroixe, drobného, připlešatělého Francouze s myšákem, který k nám přišel už v létě a předváděl ten roztomilý trik s cívkou. Hlavně to však byl podzim, kdy se v bloku E objevil John Coffey, odsouzený na smrt za znásilnění a vraždu dvojčat Detterickových.

Na každé směně bylo v bloku asi pět dozorců, ale hodně z nich fluktuovalo. Dean Stanton, Harry Terwilliger a Brutus Howell (chlapi mu říkali Kruťas, ale byl to jen vtip, protože pokud nemusel, Brutus by navzdory své velikosti neublížil ani mouše) už nejsou mezi živými, stejně jako Percy Wetmore, který se krutostí vyznačoval doopravdy…, nemluvě o jeho hlouposti. V bloku E, kde byla surová povaha zbytečná, a někdy i vyloženě nebezpečná, neměl Percy co pohledávat, ale přiženil se do guvernérovy rodiny, a tak mezi námi setrvával.

Coffeyho uvedl do bloku právě Percy Wetmore za údajně tradičního skandování: „Mrtvej přichází! Mrtvej k nám přichází!“

Říjen neříjen, bylo stále horko jako u rozpálených bran pekla. Otevřely se dveře na dvůr, jimiž se dovnitř vhrnul příval oslnivého světla a také ten největší chlap, jakého jsem v životě viděl, s výjimkou několika basketbalistů, kteří jsou občas vidět v „centru společenských aktivit“ tohoto domu pro zbloudilé seniláky, kde jsem skončil. Měl řetězy na rukou a táhly se mu i přes mohutnou sudovitou hruď; kotníky mu spoutávaly okovy a mezi nimi vlekl řetěz, který při pohybu po limetkově zelené chodbě mezi celami cinkal jako sypající se mince. Percy Wetmore mu kráčel po jednom boku, hubený malý Harry Terwilliger se ubíral po druhém a oba vypadali jako děti promenující se se zajatým medvědem. Vedle Coffeyho vypadal jako kluk i Brutus Howell – a Brutus měřil přes metr osmdesát a byl rozložitý jako hrom. Brutus – bývalý křídelní útočník, který hrál i za Louisianskou státní univerzitu, než vyletěl u zkoušek a vrátil se domů do kopců.

John Coffey byl černoch, podobně jako většina chlapů, kteří přišli na chvíli pobýt do bloku E, než zemřeli v klíně Jiskřidla, a měřil dva metry a tři centimetry. Nebyl však tak mrštný jako televizní basketbalisté – nicméně měl široká ramena a mohutný hrudník, který mu ze všech stran lemovaly svaly. Oblékli ho do toho největšího džínového mundúru, jaký ve skladu našli, ale záložky kalhot mu i tak sahaly jen do poloviny vyrýsovaných a zjizvených lýtek. Halenu měl rozepnutou až pod hrudník, a rukávy mu dosáhly jen na předloktí. V jedné obrovité ruce třímal čepici, což bylo jedině dobře; kdyby ji měl nasazenu na té své holé mahagonové kulaté hlavě, vypadala by na něm jako čepice, jakou nosí opice doprovázející flašinetáře; jen byla modrá, nikoliv červená. Působil dojmem člověka, který by dokázal přervat řetězy stejně snadno, jako trháte stužky na vánočním dárku, ale když jste se mu podívali do tváře, poznali jste, že nic takového dělat nebude. Nebyla natvrdlá – ačkoliv Percy si to myslel a zanedlouho měl Coffeymu říkat blboun –, ale ztracená. Neustále se rozhlížel, jako by chtěl zjistit, kde se to ocitl. Možná dokonce, kdo vlastně je. Ze všeho nejdřív jsem si pomyslel, že vypadá jako černý Samson…, jen poté, co ho Dalila oholila dohladka jako svou drobnou věrolomnou ručku a zbavila ho veškeré síly.

„Mrtvej přichází!“ hlaholil Percy a zatahal kolohnáta za želízko, jako by doopravdy věřil, že by jím dokázal pohnout, kdyby se Coffey rozhodl, že o vlastní vůli už nikam nepůjde. Harry nic neříkal, ale tvářil se rozpačitě. „Mrtvej –“

„To by stačilo,“ řekl jsem. Byl jsem právě v Coffeyho budoucí cele, seděl jsem u něho na kavalci. Samozřejmě jsem věděl, že přijde, byl jsem tam, abych ho přivítal a postaral se o něj, ale dokud jsem ho nespatřil, neměl jsem ponětí o jeho závratné velikosti. Percy mi věnoval pohled, kterým sděloval, že všichni víme, jaký jsem vůl (přirozeně kromě toho velkého trouby, který umí jen znásilňovat a vraždit holčičky), ale nic neřekl.

Všichni tři se zastavili přede dveřmi cely, odsunutými na kolejnici. Kývl jsem na Harryho a ten se zeptal: „Vážně tam s ním chceš být, šéfíku?“ Nestávalo se často, aby v hlase Harryho Terwilligera zaznívala nervozita – stál po mém boku, když před šesti či sedmi lety došlo k nepokojům, a ani jednou nezakolísal, a to ani když začaly kolovat zvěsti, že někteří vzbouřenci snad mají zbraně –, ale v této chvíli promluvil s jistou nervozitou.

„Budeš mi dělat potíže, obře?“ zeptal jsem se, usazený na kavalci, a snažil se netvářit ani neznít tak mizerně, jak jsem se cítil – zánět močových cest, o němž jsem se už zmínil, ještě nebyl tak hrozný, jak se nakonec projevil, ale mohu říci, že žádná idylka to nebyla.

Coffey pomalu zavrtěl hlavou – jednou doleva, jednou doprava, pak vrátil hlavu přesně doprostřed. Jakmile na mně spočinul pohledem, už jej ze mě neodtrhl.

Harry držel v jedné ruce psací podložku s Coffeyho záznamy. „Dej mu to,“ řekl jsem Harrymu. „Dej mu to do ruky.“

Harry tak učinil. Ten velký moula podložku převzal jako náměsíčník.

„Teď mi to přines, obře,“ řekl jsem a Coffey zachřestil řetězy a přinesl mi ji. Aby mohl vstoupit do cely, musel sklopit hlavu.

Změřil jsem si ho pohledem, hlavně proto, abych se ujistil, že jeho výška je nezpochybnitelný fakt, ne jen nějaký zrakový klam. Bylo to tak: Měřil něco přes dva metry. Měl udanou váhu 127 kilogramů, ale myslím, že to byl jen odhad; musel vážit 145 kilo, možná až 160. Do kolonky „jizvy a poznávací znamení“ naškrábal Magnusson, náš starý dobrý odsouzený pomocník na registračním, lopotným tiskacím písmem: Ve velkém počtu.

Vzhlédl jsem. Coffey se trochu posunul a mně se naskytl výhled na Harryho stojícího na druhé straně chodby před Delacroixovou celou – Francouz byl při Coffeyho příchodu jediným dalším vězněm v bloku E. Del byl mužík s pleškou a ustaraným výrazem účetního, který ví, že se každou chvíli přijde na jeho zpronevěru. Na rameni mu seděl ochočený myšák.

Ve dveřích cely, která v té chvíli začala patřit Johnu Coffeymu, se opíral Percy Wetmore. Ze speciálně vyrobeného pouzdra si už vytáhl ořechovcový obušek a poklepával si jím do dlaně, jak to dělává člověk s hračkou, kterou chce co nejdřív použít. A já ho tam najednou nemohl vystát. Možná to bylo tím netypickým vedrem, možná za to mohl zánět, při němž jsem měl celý podbřišek v jednom ohni takovým způsobem, že jsem ani nemohl vydržet svědění flanelového spodního prádla, možná za to mohlo vědomí, že mi státní orgány poslaly na popravu slaboduchého černocha a Percy ho chtěl očividně nejprve trochu naklepat. Nejspíš za to mohla souhra všech těchto věcí. Ale ať to bylo jakkoliv, na chvilku jsem přestal brát ohled na Percyho politické konexe.

„Percy,“ řekl jsem. „Na marodce je v plným proudu stěhování.“

„To má na starosti Bill Dodge –“

„Já vím,“ přerušil jsem ho. „Běž mu ale pomoct.“

„To není moje práce,“ opáčil Percy. „Moje práce je tenhle mamtluk.“ Slovem „mamtluk“ Percy žertovně označoval všechny kolohnáty – byla to kombinace slov mamlas a hromotluk. Obry neměl rád. Nebyl sice hubený jako Harry Terwilliger, ale byl dost malý. Působil jako nervózní bojový kohoutek, který rád vyvolává rvačky, zvlášť když mu situace hraje do karet. A měl marnivou slabost pro své vlasy. Skoro pořád se jich musel nějak dotýkat.

„Tak jsi svoji práci už udělal,“ řekl jsem. „Odejdi na marodku.“

Trochu vyšpulil dolní ret. Bill Dodge se svými muži tam stěhovali krabice a hromady ložního prádla, dokonce i postele; celá marodka se přemísťovala do nové dřevěné budovy na západní straně věznice. Byla to práce ve vedru, manipulace s těžkými věcmi. Percy Wetmore o něco takového nestál.

„Mají tam tolik chlapů, kolik potřebujou,“ řekl.

„Tak jim tam do toho běž kecat,“ opáčil jsem už zvýšeným hlasem. Všiml jsem si, že Percy sebou škubl a k ničemu se nemá. Kdyby guvernér poručil řediteli Mooresovi, aby mě vyhodil za to, že jsem se Percymu odvážil šlápnout na kuří oko, kým by mě Hal Moores asi tak nahradil? Percym? Směšná představa. „Vlastně je mi jedno, co budeš dělat, Percy, jen odsud na chvilku vypadni.“

Měl jsem pocit, že se po mně ožene obuškem a s Coffeym, který tam celou dobu stál jako ty největší stojací hodiny na světě, budeme v pěkné kaši. Ale pak si Percy vrazil pendrek zpátky do svého ručně vyráběného pouzdra – zatraceně pošetilého a marnivého krámu – a začal se chodbou šourat z bloku. Nepamatuji si, který dozorce toho dne seděl na službě u stolu – myslím, že to byl jeden z fluktuantů –, ale Percymu se nejspíš nelíbilo, jak se na něj podíval, protože cestou kolem zavrčel: „Přestaň se tou zasranou držkou tak křenit, nebo ti pomůžu.“ Zarachotily klíče, ze dvora vtrhl dovnitř příval slunečního světla a potom byl Percy Wetmore pryč, alespoň na chvíli. Delacroixův myšák přebíhal Francouzovi z jednoho ramene na druhé a poškubával tenoučkými vousky.

„Zastavte se, pane Cinkale,“ řekl Delacroix a myšák mu zůstal stát na levém rameni, jako by pokynu porozuměl. „Buďte pěkně v klidu a zticha.“ S Delacroixovým zpěvným cajunským přízvukem mi všechna tato slova zněla poněkud exoticky a cize.

„Běž si lehnout, Dele,“ přikázal jsem mu odměřeně. „Odpočiň si. Ani tobě do tohohle nic není.“

Vykonal, co jsem od něho chtěl. Znásilnil jednu mladou dívku a zabil ji. Její tělo potom pohodil za činžák, kde bydlela, polil je petrolejem a nakonec zapálil s poněkud slaboduchou nadějí, že tak zahladí stopy svého zločinu. Oheň se ale rozšířil na celý dům, zcela jej zachvátil a připravil o život šest dalších lidí, mezi nimiž byly i dvě děti. Byl to jediný zločin, který v sobě nosil, a teď už z něho byl jen slušně vystupující muž s ustaranou tváří, lysou lebkou se zbytkem dlouhých vlasů, které mu vzadu padaly přes límec haleny. Zanedlouho se měl jít posadit do Jiskřidla a Jiskřidlo s ním mělo udělat krátký proces…, ale to, co ho přimělo provést tu příšernost, bylo už pryč – a Del tu teď jen ležel na kavalci a nechával si běhat po rukou svého maličkého pištícího společníka. Svým způsobem je tohle na tom to nejhorší; Jiskřidlo nikdy nespálí to, co v sobě mají, a neuloží to ke spánku ani jed, který se jim v dnešní době vstřikuje do žil. Jen jim to vyklouzne z těla, přeskočí na někoho jiného a my nakonec zabíjíme jen prázdné skořápky, které vlastně už ani nejsou naživu.

Upřel jsem pozornost na obra.

„Když Harrymu dovolím, aby ti sundal řetězy, budeš hodnej?“

Přikývl. Pohnul hlavou podobně, jako když jí vrtěl: dolů, nahoru, zpátky do středu. Díval se na mě těma svýma zvláštníma očima. Zračil se v nich jakýsi klid, ale byl to klid, kterému jsem se zdráhal důvěřovat. Kývl jsem prstem na Harryho a ten vstoupil do cely a odemkl řetězy. Už na něm nebyl patrný strach, ani když poklekl mezi Coffeyho mohutné nohy, aby mu odemkl okovy u kotníků, a to mě trochu upokojilo. Nervozitu v Harrym probouzel Percy, a Harryho instinktům jsem důvěřoval. Důvěřoval jsem instinktům všech svých stabilních dozorců z bloku E, všech kromě Percyho.

Pro nováčky v našem bloku mám vždycky připravenu řeč na uvítanou, ale u Coffeyho jsem zaváhal, protože mi připadal nenormální, a to nejen svou velikostí.

Když Harry ustoupil (Coffey se během celého ceremoniálu odemykání ani nepohnul, zachovával klid jako statný peršeronský kůň), vzhlédl jsem ke svému novému svěřenci, poklepal palcem na podložku a zeptal se ho: „Umíš mluvit, obře?“

„Ano, pane, šéfe, umím.“ Hovořil hlubokým a tichým hrčivým hlasem. Připomínal mi čerstvě seřízený motor traktoru. Neprotahoval slova, jak je na americkém Jihu zvykem, ale jak jsem si všiml později, tak nějak po jižansku skládal věty. Jako by z Jihu pocházel, ale nepatřil do něj. Neznělo to negramotně, ale zároveň to neznělo ani vzdělaně. V řeči, jako ve spoustě jiných věcí, mi byl záhadou. Hlavně mě ale znepokojovaly jeho oči – a v nich jakási klidná nepřítomnost, jako by se vznášel kdesi hodně, hodně daleko.

„Jmenuješ se John Coffey.“

„Ano, pane, šéfe, když zaměníte dvě hlásky, je to jako ‚kafe‘.“

„Ty trochu rozumíš gramatice? Umíš číst a psát?“

„Jenom svý jméno, šéfe,“ upřesnil zcela nevzrušeně.

Povzdechl jsem si a potom mu přednesl zkrácenou verzi své uvítací řeči. Už jsem došel k závěru, že s ním nebudou potíže. V tom jsem měl i neměl pravdu.

„Jmenuju se Paul Edgecombe,“ řekl jsem. „Jsem tady v bloku E hlavní dozorce – vrchní bachař. Když ode mě budeš něco chtít, jmenovitě si mě vyžádej. Když tu nebudu, vyžádej si tohohle druhého pána – jmenuje se Harry Terwilliger. Nebo si vyžádej pana Stantona nebo pana Howella. Rozumíš tomu?“

Coffey přikývl.

„Jenom neočekávej, že to, co chceš, dostaneš, pokud sami neurčíme, že to doopravdy potřebuješ – tohle není hotel. Pořád si rozumíme?“

Opět přikývl.

„Tohle je klidné místo, obře – ne jako zbytek věznice. Jsi tady jenom ty a tamhle Delacroix. Nebudeš pracovat; většinou budeš jenom sedět. Budeš mít příležitost přemýšlet o hodně věcech.“ Na většinu z nich bude toho času až příliš, ale to jsem nepodotkl. „Někdy pouštíme rádio, když je všechno, jak má být. Máš rád rádio?“

Přikývl, ale pochybovačně, jako by si nebyl jistý, co je rádio zač. Později jsem zjistil, že to byla, svým způsobem, pravda; Coffey věci poznával, když se s nimi znovu setkával, ale mezitím na ně zapomínal. Znal postavy ze seriálu Naše milá neděle, ale měl jen velice mlhavé ponětí, co dělaly v minulé epizodě.

„Když se budeš slušně chovat, budeš dostávat pravidelně najíst a nikdy neskončíš v izolaci tady na opačném konci ani nebudeš muset nosit takový ten plášť, co se zapíná vzadu. Odpoledne od čtyř do šesti budeš mít možnost jít na dvůr, kromě sobot, kdy tam zbytek osazenstva věznice hraje fotbal. V neděli odpoledne budeš mít návštěvy, pokud za tebou bude chtít někdo přijít. Máš někoho takového, Coffey?“

Zavrtěl hlavou. „Nikoho nemám, šéfe,“ odpověděl.

„Tak to platí pro tvého advokáta.“

„Myslím, že toho už nikdy neuvidím,“ řekl. „Toho mi jenom půjčili. Myslím, že by se tady v kopcích nevyznal.“

Soustředěně jsem se na něj zadíval, jestli se nesnaží vtipkovat, ale zdálo se, že ne. A ve skutečnosti jsem to neočekával. Lidé jako John Coffey si v té době nemohli podávat odvolání; strávili den u soudu a potom na ně všichni zapomínali, dokud si v novinách nevšimli krátké noticky, že ten a ten chlapík dostal kolem půlnoci ránu proudem. Ale muž s manželkou, dětmi nebo přáteli, na které se mohl těšit v neděli odpoledne, by se dal snáz ovládat, pokud by se zdálo, že by s jeho ovládáním mohly být potíže. Tady to však nehrozilo, což bylo dobře. Protože to byl opravdu zatracený kus chlapa.

Trochu jsem si na kavalci poposedl, ale pak jsem došel k závěru, že bych svým dolním partiím trochu ulevil, kdybych vstal, a to jsem i udělal. Uctivě přede mnou zacouval a sepjal před sebou ruce.

„Může to tady pro tebe být lehké, nebo těžké, obře, záleží jen a jen na tobě. Chci ti ale říct, že bys nám tu život ztrpčovat nemusel, protože nakonec to vždycky vyjde nastejno. Budeme s tebou jednat tak dobře, jak si zasloužíš. Máš nějaké otázky?“

„Necháváte tu po večerce rozsvíceno?“ zeptal se ihned, jako by jen čekal na příležitost.

Udiveně jsem na něj zamrkal. Od nováčků v bloku E jsem dostával spoustu zvláštních otázek – jednou padl i dotaz, jak velká má moje manželka prsa –, ale takovouhle nikdy.

Coffey se trochu rozpačitě usmíval, jako by věděl, že ho budeme mít za blázna, ale nemohl si pomoci. „Protože ve tmě někdy mívám strach,“ dodal na vysvětlenou. „Když jsem na cizím místě.“

Podíval jsem se na něj – na tu závratnou masu jeho těla – a pocítil zvláštní dojetí. Víte, tihle lidé vás umějí dojmout; nevídáte je při tom nejhorším, kdy ze sebe vytloukají své hrůzy jako ďáblové v kovárně.

„Ano, celou noc je tu docela vidět,“ řekl jsem. „Od devíti do páté ranní svítí na Míli polovina světel.“ Potom mi došlo, že nemůže tušit, o čem to vlastně mluvím – nepoznal by rozdíl mezi Zelenou mílí a mississippským bahnem –, a tak jsem mu to vysvětlil. „Tedy na chodbě.“

Úlevně přikývl. Možná ani nevěděl, co je chodba, ale viděl dvousetwattové žárovky pod drátěnými kryty.

Pak jsem udělal něco, co jsem s žádným vězněm nikdy předtím neudělal – nabídl jsem mu ruku. Ani dnes nevím proč. Možná proto, že se zeptal na ta světla. Povím vám, že Harry Terwilliger nevěřícně zamrkal. Coffey mi ruku stiskl s překvapivou jemností, i když mi celá dlaň prakticky zmizela v jeho sevření, a bylo to. Lapil jsem další můru. Bylo mezi námi jasno.

Vyšel jsem z cely. Harry zatáhl po kolejnici dveře a zamkl oba zámky. Coffey ještě chvíli setrvával na místě, jako by nevěděl, co má dělat, a potom se posadil na kavalec, sevřel si mezi koleny své obrovité ruce a sklopil hlavu jako zarmoucený nebo modlící se člověk. Potom něco pronesl tím svým zvláštním, ne tak úplně jižanským hlasem. Slyšel jsem to naprosto jasně, a ačkoliv mi tehdy nebylo příliš známo, co provedl – nemusíte vědět, co kdo provedl, abyste ho mohli živit a starat se o něj, dokud nepřijde chvíle, aby splatil své dluhy –, zamrazilo mě.

„Nemohl jsem si pomoct, šéfe,“ řekl. „Zkoušel jsem to vzít zpátky, ale už bylo pozdě.“

3

„Budeš to teď mít s Percym docela krušný,“ poznamenal Harry, když jsme se ubírali chodbou zpátky do mé kanceláře. Za stolem seděl Dean Stanton, svým způsobem můj druhý podřízený – ale ve skutečnosti jsme si na něco takového nehráli, což byl stav, kterému by Percy Wetmore okamžitě učinil přítrž –, a doplňoval do karet nové informace; na takovou práci jsem si já vlastně nikdy pořádně nedokázal najít čas. Při našem příchodu sotva vzhlédl, jen si bříškem palce přizvedl brejličky, a opět se pohroužil do papírů.

„S tím smradem to mám krušný ode dne, kdy sem přišel,“ odpověděl jsem a opatrně si odtáhl kalhoty z rozkroku a sykl. „Slyšel jsi, co řval, když sem vedl toho velkýho hejhulu?“

„Aby ne,“ opáčil Harry. „Vždyť jsem tam byl s váma.“

„Já byl na hajzlíku a slyšel jsem to taky,“ podotkl Dean. Přitáhl si list papíru, přidržel jej proti světlu, abych viděl, že je na něm vedle strojového záznamu i otisk od hrnku s kávou, a potom jej hodil do koše. „,Mrtvej přichází.‘ Tohle musel číst v jednom z těch časopisů, co má tak rád.“

A nejspíš to tak bylo. Percy Wetmore byl vášnivý čtenář plátků jako Argosy, Stag a Men’s Adventure. V každém čísle byla podle všeho nějaká vězeňská povídka a Percy je hltal s takřka badatelským zaujetím. Jako by se snažil zjistit, jak se má chovat, a myslel si, že potřebné informace najde právě v takových časopisech. Nastoupil k nám krátce poté, co jsme vyřídili Anthonyho Raye, vraha se sekerou; a prozatím se přímo neúčastnil žádné popravy, ačkoliv byl jedné svědkem z místnosti, odkud se pouštěla elektřina.

„Zná lidi,“ řekl Harry. „Má kontakty. Budeš muset vysvětlovat, proč jsi ho poslal z bloku, a ještě víc budeš muset vysvětlovat, proč jsi po něm chtěl pořádnou práci.“

„To neočekávám,“ odpověděl jsem a byla to pravda… Doufal jsem v to. Bill Dodge nebyl člověk, který by někoho nechal jen tak postávat a usilovně okounět. „V dané chvíli mě víc zajímá ten obr. S ním to bude taky krušný?“

Harry vehementně zavrtěl hlavou.

„U soudu v trapinguským okrese ani nedutal,“ řekl Dean. Sňal si brýle bez obrouček a začal si je leštit o vestu. „Řetězů mu sice nasadili víc, než kolik jich viděl Vydřigroš na Marleyho duchovi, ale kdyby si koledovali, mohl jim tam ze soudu udělat ponurý dům. To je jen taková slovní hříčka, kamaráde.“

„Já vím,“ řekl jsem, ačkoliv jsem jí nerozuměl. Bylo mi proti srsti dávat Deanu Stantonovi na vědomí, že mě dostal.

„Je to kus chlapa, co?“ nadhodil.

„To je,“ přisvědčil jsem. „Hotový netvor.“

„Nejspíš budu muset Jiskřidlo nastavit na extra smažení, jestli ho budeme chtít zmáknout.“

„S Jiskřidlem si hlavu nelámej,“ prohodil jsem roztržitě. „I obři jsou na něm takhle malincí.“

Dean si stiskl obě strany nosu, kde mu po brýlích zůstaly dvě jasně červené skvrny, a přikývl. „To jo,“ kývl. „Na tom teda něco je.“

„Ví někdo z vás, odkud se vzal, než se objevil v tom… Teftonu? Byl to Tefton, že?“

„Jo,“ odpověděl Dean. „Tefton, v trapinguským okrese. Než se tam objevil a udělal to, co udělal, nikdo, zdá se, o ničem neví. Myslím, že se jen tak poflakoval. Kdyby tě to doopravdy zajímalo, možná by ses dokázal něčeho dopídit v novinách ve vězeňský knihovně. Tu budou stěhovat nejspíš až příští týden.“ Zazubil se. „Ale možná budeš muset nahoře poslouchat, jak tam nadává a úpí ten tvůj kamarádíček.“

„Asi se tam stejně zajdu podívat,“ řekl jsem a ještě toho odpoledne jsem to udělal.

Vězeňská knihovna se nacházela v zadní části budovy, která se měla změnit ve vězeňskou autodílnu – alespoň takový byl plán. Další zdroj příhodných příjmů do něčí kapsy, pomyslel jsem si, ale hospodářská krize byla v plném proudu a svoje názory jsem si nechával pro sebe – tak jsem měl držet jazyk za zuby i ohledně Percyho, ale někdy člověk prostě zobák zavřený neudrží. Řeči člověka zpravidla dostanou do větších trablů než to, co se mu houpá mezi nohama. A ta autodílna se stejně nikdy neotevřela – příští rok na jaře se věznice přestěhovala o sto kilometrů dál do Brightonu. Podle mě to byly jen další zákulisní čachry. Zase si někdo namastil kapsu. Mně do toho nic nebylo.

Ředitelství věznice se přestěhovalo do nové budovy na východní straně dvora; stěhovala se marodka (a kterého troubu vůbec napadlo umístit marodku do prvního patra, zůstává další z velkých záhad lidské existence); v knihovně stále zůstávala část inventáře – ačkoliv v ní toho nikdy moc nebylo –, ale nikdo do ní nechodil. Stará budova byla rozpálená krabice, obitá deskami a vklíněná mezi bloky A a B. Sousedily s ní jejich záchody a celé ředitelství vždycky tonulo v neurčitém zápachu moči, což byl pravděpodobně jediný rozumný důvod pro stěhování. Knihovna měla tvar písmena L a nebyla o mnoho větší než moje kancelář. Poohlédl jsem se v ní po větráku, ale všechny už byly pryč. Muselo tam být ke čtyřiceti stupňům, a když jsem se posadil, opět jsem ucítil tepání v rozkroku. Dost mi připomínalo bolest od zaníceného zubu. Vím, že je to absurdní, uvážíme-li, jaké tělesné partie dávám do souvislosti, ale k ničemu jinému bych to přirovnat nedokázal. Bolest vždycky zesílila při a hned po močení, které jsem si odbyl těsně před cestou do knihovny.

Nakonec se ukázalo, že tam nejsem sám – společnost mi dělal vyzáblý starý vězeň jménem Gibbons, který v knihovně, v rámci úlev, klimbal v koutě s jakýmsi kovbojským románem v klíně a s kloboukem staženým do očí. Horko ho nijak neobtěžovalo, stejně jako ho neobtěžovalo hekání, bušení a občasné klení z marodky o patro výš (kde muselo být nejméně o osm stupňů větší vedro; doufal jsem, že si ho Percy Wetmore náležitě užívá). Neobtěžoval jsem ho ani já. Přešel jsem ke kratší stěně, kde byly uloženy noviny. Napadlo mě, zda navzdory Deanovým řečem nezmizely spolu s větráky. Ale ne, byly na místě a snadno jsem v nich našel i zprávy o případu dvojčat Detterickových. Psalo se o nich hned na první stránce od spáchání zločinu v červnu až do soudu koncem srpna a v září.

Brzy jsem na vedro, rány shora a sípavý chrapot starého Gibbonse zapomněl. Představa těch devítiletých děvčátek – s načechranými blonďatými vlásky a okouzlujícími úsměvy – ve spojitosti s Coffeyho ohromující temnotou byla nepříjemná, ale nepominutelná. Vzhledem k jeho velikosti nebylo obtížné si představit, že je dokonce pojídá, jako ten obr v pohádce. To, co skutečně udělal, bylo ještě horší, a měl kliku, že ho tam na břehu řeky lidé nezlynčovali. Pokud jste tedy vnímali jako kliku čekání, až se půjde po Zelené míli posadit do klína našeho Jiskřidla.

4

Královna Bavlna byla na Jihu sesazena z trůnu sedmdesát pět let před těmito událostmi a už nikdy na něj neměla usednout, ale ve třicátých letech zažila drobné vzkříšení. Bavlníkové plantáže už sice neexistovaly, ale v jižní části našeho státu prosperovalo ještě čtyřicet nebo padesát bavlníkových farem. Klaus Detterick byl majitelem jedné z nich. Podle měřítek padesátých let dvacátého století by prakticky třel bídu s nouzí, ale podle měřítek let třicátých byl považován za zámožného člověka, protože na konci většiny měsíců splácel v hotovosti účet v obchodě a mohl se podívat do očí řediteli banky, kdyby se s ním náhodou potkal na ulici. Jeho farma byla čistá a rozlehlá. Vedle bavlny choval ještě slepice a několik krav. S manželkou měli tři děti: Howarda, kterému bylo nějakých dvanáct let, a dvojčata Coru a Kathe.

Toho roku jedné teplé červnové noci holčičky požádaly o svolení přespat na boční zasíťované verandě lemující dům – a svolení dostaly. Hodně si toho považovaly. Matka je krátce před devátou, když z oblohy vymizely poslední zbytky denního světla, políbila na dobrou noc. A tehdy je viděla naposledy – předtím, než spočinuly v rakvích, a poté, co si pohřební zřízenec poradil s tím nejhorším z jejich zranění.

Rodiny na venkově chodily za těch časů spát brzy – „jen co se udělala tma pod stolem“, jak někdy říkávala moje máti – a spaly tvrdě. Určitě tak spali Klaus, Marjorie a Howie Detterickovi oné noci, kdy byla unesena dvojčata. Klause by téměř jistě probudil Bowser, velký starý kříženec kolie, pokud by se rozštěkal, to však neudělal. Nezaštěkal té noci, a vlastně už nikdy.

Klaus vstal za kuropění, aby podojil krávy. Veranda byla na opačné straně domu než stodola, a Klause nenapadlo, aby se šel podívat na děvčata. Neznepokojil ho ani fakt, že se k němu nepřidal Bowser. Pes kravami i slepicemi notně opovrhoval, a když se kolem nich pracovalo, obvykle se schovával v boudě za stodolou, pokud ho někdo nepřivolal…, a to co nejrázněji.

Marjorie sešla dolů asi patnáct minut poté, co si její manžel natáhl v přezouvárně boty a oddusal do stodoly. Dala vařit kávu a potom smažit slaninu. Kombinace vůní přilákala z pokojíku v podkroví Howieho, nikoliv však dívky z verandy. Marjorie pro ně proto Howieho poslala, zatímco začala rozbíjet vajíčka do rozpáleného tuku ze slaniny. Klaus je hned po snídani pošle pro čerstvá. Jenže toho rána se u Dettericků nesnídalo. Howie se vrátil z verandy, bledý jako stěna, s vytřeštěnýma očima, které byly ještě před chvilkou opuchlé spánkem.

„Jsou pryč,“ řekl.

Marjorie vyšla na verandu, zpočátku spíše roztrpčená než polekaná. Později řekla, že předpokládala, pokud vůbec něco předpokládala, že se dívky rozhodly jít na procházku, aby si za rozbřesku natrhaly kvítí. Nebo je napadla nějaká podobná holčičí pošetilost. Stačil jí ale jediný pohled a pochopila, proč Howie zesinal.

Zakřičela na Klause – zaječela na něj – a Klaus se okamžitě přihnal s holínkami bílými od mléka, které na ně vylil z rozdojeného vědra. Z toho, co našel na verandě, by se podlomila kolena i tomu nejstatečnějšímu rodiči. Přikrývky, do nichž se měly dívky zachumlat před nastupujícím chladem noci, byly odhozené do kouta. Síťové dveře byly vytržené z horního závěsu a visely šikmo vyklopené na zápraží. A prkna verandy i schodů za poničenými síťovými dveřmi byla potřísněna krví.

Marjorie prosila manžela, aby po dívkách nešel pátrat sám a nebral s sebou syna, pokud má pocit, že by se za nimi měl vydat. Ale mohla šetřit dechem. Klaus popadl brokovnici, kterou měl zavěšenou v přezouvárně vysoko mimo dosah dětských ruček, a podal Howiemu dvaadvacítku, kterou mu schovávali na červnové narozeniny. Potom odešli, aniž věnovali sebemenší pozornost ječící a naříkající ženě, která chtěla vědět, co udělají, kdyby potkali bandu vandráků nebo houf zlých negrů uprchlých z okresní farmy v Laduku. V tomto ohledu měli, myslím, muži pravdu. Krev už netekla, ale ještě byla lepkavá a stále měla blíž k jasně červenému než vínově rudému odstínu, jejž získává po zaschnutí. K únosu nedošlo před dlouhou dobou. Klaus musel usoudit, že dívky ještě mají šanci, a rozhodl se chytit ji za pačesy.

Jejich stopařské schopnosti nestály za nic – nebyli lovci, ale sběrači, muži, kteří se během lovecké sezony vydávali do lesa na mývaly a jeleny proto, že se to očekávalo, nikoliv proto, že by o to kdovíjak stáli. V bezprostředním okolí domu byla zdupaná hlína, kterou křižovala nesmyslná změť všemožných stop. Obešli stodolu a téměř okamžitě uviděli, proč Bowser, který uměl skvěle štěkat, ale mizerně rafat, nespustil poplach. Ležel polovinou těla venku z boudy, stlučené z fošen zbylých po stavbě stodoly (nad kulatým otvorem vpředu se skvěla cedule s úhledně vyvedeným slovem Bowser – v jedněch novinách jsem ji viděl na fotografii), hlavu vykroucenou takřka kolem celé osy. Provést něco takového tak velkému zvířeti musel jen člověk vyznačující se nesmírnou fyzickou silou, řekl později žalobce porotě, která soudila Johna Coffeyho…, a potom upřel dlouhý a významný pohled na mohutného obžalovaného sedícího za stolem se sklopeným zrakem a ve zbrusu nových erárních kalhotách s náprsenkou, které samy o sobě vypadaly naprosto příšerně. Vedle psa našli Klaus s Howiem kousek vařené uzenky. Spekulovalo se – nepochybuji, že správně –, že Coffey nejprve lahůdkami psa uhranul a potom, když se Bowser pustil do té poslední, natáhl ruce a jediným mocným škubnutím zápěstí zlomil zvířeti vaz.

Za stodolou se táhla Detterickova severní pastvina, kde se toho dne nebude pást jediná kráva. Byla promáčená ranní rosou a přes ni, šikmo směrem na severozápad, se táhla zřetelně viditelná pěšina, vyšlapaná nějakým člověkem.

I na pokraji hysterie Klaus Detterick zaváhal, zda se po ní má vydat. Nezdržel ho strach z muže či mužů, který unesli jeho dcery; zdržel ho strach, že se vydá cestou, kudy únosce přišel k jeho domu…, že se ve chvíli, kdy může mít každá vteřina cenu zlata, vydá přesně opačným směrem, než kam by měl jít.

Howie dilema rozřešil, když z keře rostoucího těsně za hranicí dvora stáhl cár žluté bavlněné látky. Klausovi byl stejný kousek látky ukázán, když posléze seděl na svědecké lavici, a on se rozplakal, jakmile jej označil za část krátkého spacího úboru jeho dcery Kathe. O dvacet metrů dál našli na napřaženém jalovcovém prstu cár vybledlé zelené látky, která odpovídala noční košili, již měla na sobě naopak Cora ve chvíli, kdy dávala tatínkovi a mamince pusu na dobrou noc.

Otec a syn Detterickovi se s napřaženými puškami poklusem vydali přes louku, jako vojáci přebíhající ostřelovaný terén, o nějž svádějí boj s nepřítelem. Pokud se divím něčemu, co se toho dne stalo, je to představa, jak se chlapci, zoufale se snažícímu udržet krok s otcem (a často vystavenému nebezpečí, že mu otec zcela uteče), podařilo, že ani jednou neupadl a neprostřelil Klausi Detterickovi záda.

Na farmu vedla telefonní linka – další znamení sousedům, že se Detterickovým v oněch katastrofálních časech alespoň mírně dařilo – a Marjorie přes ústřednu obvolala co nejvíc lidí, aby jim řekla o pohromě, která na ně udeřila jako blesk z čistého nebe, s vědomím, že každý telefonát vyvolá vlnky, které se budou šířit, jako když do nehybného rybníka hodíte kámen. Potom zvedla sluchátko naposledy a pronesla slova, jež by si za oněch časů prvních telefonních rozvodů, přinejmenším na jižanském venkově, mohl někdo zaregistrovat jako chráněný slogan: „Haló, ústředno, jste na příjmu?“

Ústředna na příjmu byla, ale chvíli nedokázala promluvit; dobrá žena, která v ní seděla, byla celá paf. Nakonec ze sebe vysoukala: „Ano, paní Dettericková, jsem na příjmu, milostivý Pane Bože na nebesích, zrovna se modlím, aby byly vaše holčičky v pořádku –“

„Ano, děkuji,“ přerušila ji Marjorie. „Ale řekněte Pánu Bohu, aby ještě počkal, než mě spojíte s úřadem vrchního šerifa v Teftonu, ano?“

Vrchní šerif trapinguského okresu byl pantáta s nosem červeným od whisky, s mohutným vypouklým panděrem a hřívou bílých vlasů tak jemných, že připomínaly střapatý štětec na čištění dýmky. Dobře jsem ho znal; mnohokrát přijel do Cold Mountain vyprovodit „své chlapce“, jak jim říkal, na onen svět. Svědci popravy sedávali na stejných skládacích židlích, na jakých jste nejspíš už několikrát seděli i vy sami na pohřbech, kostelních banketech nebo na bingu (my sami jsme si je za oněch časů půjčovali z herny při farmářském sdružení Mystic Tie č. 44), a pokaždé, když se na jednu z nich posadil šerif Homer Cribus, čekal jsem, až se ozve suché praskání předznamenávající její pád. Toho dne jsem se děsil a zároveň se jej nemohl dočkat, ale nakonec nikdy nenastal. Nedlouho poté – od únosu Detterickových děvčat nemohlo uplynout víc než jedno léto – dostal ve své kanceláři infarkt; podle všeho když klátil sedmnáctiletou černošku jménem Daphne Shurtleffová. Hodně se o tom tehdy mluvilo, protože před volbami se vždycky rád ukazoval s manželkou a všemi svými šesti syny – byla to doba, kdy platilo, že pokud chcete kandidovat na nějaký úřad, musíte se držet hesla BBB: „Buď baptista, nebo běž.“ Ale víte, že pokrytce mají lidé rádi – poznávají v něm jednoho ze svých řad, a navíc je jim vždycky velmi příjemné, když je někdo přistižen s kalhotami u kotníků a vztyčeným ptákem, a nejsou to oni sami.

Kromě toho, že byl pokrytec, byl i naprosto nekompetentní; byl to ten typ člověka, který se rád nechá vyfotografovat, jak hladí kočku nějaké spokojené paní i navzdory tomu, že záchranou slečny Číči z větví stromu riskoval zlomeninu klíční kosti někdo jiný – třeba jeho zástupce Rob McGee.

McGee poslouchal blábolení Marjorie Detterickové asi dvě minuty, pak ji přerušil čtyřmi či pěti otázkami – rychlými a úsečnými, jako když vám trénovaný boxer sází bleskurychlé údery do tváře, rány, které jsou tak břitké a tvrdé, takže se vám spustí červená dříve, než ucítíte bolest. Jakmile se dozvěděl odpovědi, řekl: „Zavolám Bobo Marchantovi. Ten má psy. Vy nikam nechoďte, paní Dettericková. Jestli se vrátí váš manžel a synek, řekněte jim, aby taky nikam nechodili. Aspoň se o to pokuste.“

Její manžel a syn mezitím sledovali únoscovu stopu asi pět kilometrů na severozápad, ale když přešla do širých polí a borovicových hájů, ztratili ji. Jak jsem už uvedl, nebyli to lovci, ale farmáři, a tou dobou také věděli, že sledují zvíře. Cestou našli žlutý vršek Kathina pyžama a další cár Cořiny noční košile. Oba kusy byly promáčené krví a Klaus ani Howie už nespěchali tak jako na začátku; do zoufalých nadějí jim musela prosáknout jakási mrazivá jistota, rozlévající se jim tělem jako studená voda, která klesá, protože je těžší.

Vrhli se do lesa, hledali stopy, a žádné nenašli, pak se vrhli do druhého, s podobným výsledkem, nakonec do třetího. Tentokrát na jehličí borovice kadidlové objevili vějířovitý cákanec krve. Chvíli se ubírali směrem, kterým podle všeho ukazoval, pak se opět pustili do pátrání. Už bylo devět hodin ráno a za zády zaslechli mužské pokřikování a štěkot psů. Za dobu, kdy by šerif Cribus stačil vypít svoji první kávu s brandy, Rob McGee sehnal improvizovanou skupinu hledačů, s níž asi po čtvrthodině dostihl Klause a Howieho Detterickovy, kteří právě zoufale klopýtali po okraji lesa. Muži se záhy opět dali do pohybu za Bobovými psy, kteří udávali směr. McGee Klausovi a Howiemu dovolil, aby pokračovali s nimi – jakkoliv se obávali výsledku pátrání, domů by se nevrátili, i kdyby jim to poručil, a McGee to na nich musel dobře vidět –, ale přiměl je, aby si vytáhli náboje z pušek. McGee řekl, že ostatní už učinili totéž; bylo to tak bezpečnější. Nedodal však (a neřekl jim to ani nikdo jiný), že Detterickovi byli jediní, koho požádal, aby mu náboje odevzdali. V roztržitosti a v touze dobrat se konce celé té noční můry a mít ji jednou provždy za sebou mu vyhověli. Tím, že Rob McGee přiměl Detterickovy vyprázdnit si zbraně a předat mu střelivo, nejspíš zachránil mizerný život Johna Coffeyho.

Štěkající a vyjící psi je tři kilometry táhli nízkým borovicovým podrostem, stále přibližně na severozápad. Potom dospěli na břeh široké řeky Trapingus, která se v té oblasti líně šine na jihovýchod mezi nízkými zalesněnými kopci, kde si rodiny Crayových, Robinettových a Duplisseyových stále vyrábějí vlastní mandolíny a při orání často vyplivují zkažené zuby; ubírali se odlehlou krajinou, kde se muži v neděli ráno obvykle potýkají s hady a v neděli večer uléhají ve smyslném objetí s vlastními dcerami. Znal jsem tyto rodiny; většina z nich čas od času posílala něco k práci Jiskřidlu. Členové pátracího oddílu viděli, jak se na protějším břehu blyští na ocelových kolejích vedlejší trati Velké jižní železnice červnové slunce. Po pravé straně, asi půldruhého kilometru po proudu, přetínal řeku železniční most, po němž se trať táhla k uhelnému revíru ve West Greenu.

Tady našli v trávě a mezi křovinami podupané místo natolik potřísněné krví, že řada mužů musela vyrazit zpátky do lesa, aby si ulevila od snídaně. V zakrvavené trávě nalezli i zbytek Cořiny noční košile; a Howie, který se do té chvíle obdivuhodně držel, zavrávoval, vrazil do otce a málem omdlel.

A právě tady se psi Bobo Marchanta toho dne poprvé a naposledy neshodli. Bylo jich celkem šest, dva bladhoundi, dva modře žíhaní lovečtí psi a dva kříženci teriérů, kterým se dole na Jihu říká mývaláci. Mývaláci chtěli pokračovat na severozápad, proti proudu řeku; zbytek chtěl zamířit opačným směrem, na jihovýchod. Všichni psi se zamotali do vodítek, a ačkoliv se v novinách o této fázi nijak podrobně nepsalo, uměl jsem si představit, že je Bobo musel zasypat přívalem nadávek, když se mezi ně vrhl holýma rukama – bezpochyby tou nejškolenější částí svého těla –, aby je opět postavil do latě. Za svůj život jsem poznal několik loveckých psovodů a mám zkušenost, že pro celou tuto kategorii lidí je takové chování pozoruhodně charakteristické.

Bobo je stáhl do smečky, potom jim přes čumáky přejel roztrhanou noční košilí Cory Detterickové, aby jim připomněl, za jakým účelem jsou venku toho dne, kdy v poledne bylo už kolem pětatřiceti stupňů a kolem hlav pátračů kroužila celá hejna obtížných mušek. Mývaláci si ještě jednou čichli, konečně se rozhodli připojit ke všeobecnému mínění a všichni za halasného štěkotu vyrazili po proudu řeky.

Neuběhlo ani deset minut a muži se zastavili, neboť si uvědomili, že kromě psů slyší ještě něco jiného. Nebyl to ani tak štěkot jako vytí, a navíc zvuk, jaký se z hrdla nikdy nevydral žádnému psovi, ani v posledním tažení. Byl to zvuk, jaký nikdo z nich neslyšel vzejít ze žádného hrdla, ale všichni ihned poznali, že jej vydal člověk. Tak to řekli, a já jim věřil. Myslím, že bych jej poznal i já sám. Myslím, že jsem slyšel lidi přesně takhle řvát cestou k elektrickému křeslu. Nebylo jich mnoho – většina se uzavře a kráčí buď v tichosti, nebo trousí fórky, jako by byli na školním výletě –, ale několik ano. Obvykle jsou to ti, kdo věří, že peklo opravdu existuje, a vědí, že na ně čeká právě na konci Zelené míle.

Bobo opět zkrátil psům vodítka. Měli určitou cenu, a on o ně nechtěl přijít kvůli nějakému psychopatovi, který vyl a blekotal někde o kus dál. Ostatní muži znovu nabili zbraně a zacvakli je. Vytí je všechny vyděsilo; začal je mrazit pot, který se jim rozléval v podpaží a stékal po zádech. Pokud muži zakusí takovou hrůzu a mají-li pokračovat v tom, co dělají, potřebují vůdce; a zástupce McGee je vedl. Postavil se do čela skupiny a rázně vykročil (ale vsadím se, že sám se v dané chvíli příliš rázně necítil) ke shluku olší vykukujících napravo z lesa. Ostatní ho s odstupem pěti kroků úzkostně následovali. Jen jednou se zastavil, aby naznačil největšímu muži mezi nimi – Samu Hollisovi –, že by se měl držet poblíž Klause Dettericka.

Za olšinou byl další otevřený prostor, táhl se k lesu vpravo. Vlevo ubíhal dlouhý povlovný svah břehu. Všichni v ohromení rázem ustrnuli. Myslím, že by dali kdovíco, aby nemuseli spatřit to, co se před nimi objevilo, a žádný z nich na to neměl do smrti zapomenout – byl to přízračný výjev, nehorázný a na slunci bezostyšný, jenž se skrývá za závěsy a ozdobami dobrých a obyčejných životů – kostelních banketů, vycházek po venkovských cestách, poctivé práce, polibků lásky v posteli. Každý člověk má v sobě šklebící se umrlčí lebku, a věřte mi, že umrlčí lebka se šklebí v životech všech lidí. Ti muži ji toho dne spatřili – uviděli to, co se někdy šklebí za úsměvem jejich tváří.

Na říčním břehu seděl ve vybledlé haleně potřísněné krví ten největší muž, jakého kdokoliv z nich v životě viděl – John Coffey. Obrovské ploché nohy měl bosé. Hlavu mu halil vybledlý červený šátek, který si uvázal jako venkovanka před cestou do kostela. Obletovalo ho černé mračno komárů. V každé ruce mu spočívalo zkroucené tělo nahé dívky. Blonďaté vlásky, kdysi kučeravé a jemné jako pampeliškové chmýří, měly přilepené k hlavě a zalité krví. Muž, který je svíral, vyl k obloze jako poblouzněné tele, po tmavohnědých lících se mu řinuly slzy, tvář se mu křivila v obludné křeči žalu. Trhaně se nadechoval, hrudník se mu nadouval, až se mu napínaly přezky přidržující popruhy haleny, a nakonec veškerý zadržovaný dech vypouštěl v dalším zavytí. V novinách se kolikrát dočtete, že vrah „neprojevil ani náznak lítosti“, ale tak tomu v tomto případě nebylo. Johna Coffeyho jeho čin rozerval…, ale měl žít dál. Holčičky nikoliv. Ty byly rozervány mnohem zásadnějším způsobem.

Nikdo patrně netušil, jak dlouho tam stáli a sledovali toho vyjícího muže, který naopak upíral oči přes rozlehlou klidnou plochu řeky na vlak na protějším břehu, ženoucí se po kolejích k mostní konstrukci. Jako by ho sledovali hodinu nebo celou věčnost, a přesto se vlak nikam neposunul, zdálo se, že burácí na jednom místě, jako dítě v záchvatu vzteku, a ani slunce nevklouzlo za mrak a celý výjev jim nezmizel z očí. Zůstával před nimi, skutečný jako kousnutí psa. Černoch se kýval dopředu dozadu; Cora a Kathe se kolébaly s ním jako panenky v náručí obra. A zakrvácené svaly na obrovitých holých pažích se zatínaly a uvolňovaly, zatínaly a uvolňovaly, zatínaly a uvolňovaly.

Nehybný živý obraz rozbil Klaus Detterick. S křikem vyrazil k netvorovi, který mu znásilnil a zabil dcery. Sam Hollis věděl, co má udělat, a pokusil se Klause zachytit, ale nedokázal to. Byl o patnáct centimetrů vyšší než Klaus a vážil o třicet kilo víc, ale paže, kterými ho Sam rázně sevřel, Klaus setřásl jakoby nic. Potom přeběhl prostor, který jej dělil od Coffeyho, a kopl ho do hlavy. Pracovní botou potřísněnou rozlitým mlékem, které v horku už stačilo zkysnout, uštědřil Coffeymu přímý zásah do levého spánku, ale zdálo se, že Coffey jej vůbec nepocítil. Jen tam dál seděl, kňučel, kýval se a hleděl přes řeku; v mých představách mohl v této pozici figurovat na výjevu z nějakého lesního letničního kázání jako oddaný následovník Kříže, upírající zrak k zemi zaslíbené…, pokud by mu tedy v rukou nespočívala ta mrtvá tělíčka.

Hysterického farmáře musela z Johna Coffeyho strhnout čtveřice mužů, a než se jim to podařilo, zasypal Coffeyho bezpočtem drtivých ran. Coffeymu to tak či onak příliš nevadilo; dál hleděl přes řeku a naříkal. Pokud šlo o Dettericka, toho veškerá bojechtivost opustila ve chvíli, kdy se přestal Coffeyho dotýkat – jako by obrovitým černochem po celou dobu proudil nějaký zvláštní elektrizující proud (promiňte, ale stále mám sklony uvažovat v elektrických metaforách), a když Detterick se zdrojem oné energie ztratil kontakt, ochabl jako člověk, který odletěl po dotyku drátu pod proudem. S dlaněmi před obličejem zůstal klečet na břehu a vzlykal. Howie poklekl vedle něho a navzájem se objímali a tiskli k sobě čely.

Dva muži na ně dohlíželi, zatímco ostatní s puškami v rukou obestoupili kývajícího se a naříkajícího černocha. Ten si podle všeho stále neuvědomoval, že u něho někdo je. Přistoupil k němu McGee, chvilku nejistě přešlapoval a potom si přidřepl.

„Pane,“ pronesl klidným hlasem a Coffey okamžitě zmlkl. McGee se mu zadíval do očí zarudlých od pláče. Stále se z nich řinuly slzy, jako by Coffeymu někdo nechal v hlavě otevřený kohoutek. Ty oči plakaly, ale zároveň zůstávaly jaksi nezúčastněné…, odtažité a klidné. Představoval jsem si je jako ty nejpodivnější oči, jaké bych kdy viděl, a McGee to musel vnímat stejně. „Připadaly mi jako oči zvířete, které dosud nespatřilo člověka,“ řekl těsně před soudním přelíčením reportérovi jménem Hammersmith.

„Pane, slyšíte mě?“ zeptal se McGee.

Coffey pomalu přikývl. Rukama stále objímal své příšerné panenky, kterým spadly brady na hruď, takže jim nebylo zřetelně vidět do tváře, což byl jeden z mála milosrdných skutků, které Bůh toho dne považoval za vhodné učinit.

„Jmenujete se nějak?“ ptal se dál McGee.

„John Coffey,“ odpověděl hrdelní, slzami zastřený hlas. „Když zaměníte dvě hlásky, je to jako ‚kafe‘.“

McGee přikývl, potom palcem ukázal na náprsní kapsu Coffeyho haleny, v níž se něco dmulo. McGeemu připadalo, že by to mohla být pistole – jenže kdyby se muž Coffeyho velikosti rozhodl někomu způsobit větší tělesnou újmu, zbraň by k tomu stejně nepotřeboval. „Co tam máte, Johne Coffey? Není to třeba bouchačka? Pistole?“

„Ne, pane,“ odpověděl Coffey svým hrdelním hlasem, aniž se těma podivnýma očima – na povrchu zmučenýma a zalitýma slzami, ale v hloubi odtažitýma a zvláštně klidnýma, jako by opravdový John Coffey byl někde úplně jinde a upíral zrak do nějaké cizí krajiny, kde nejsou zavražděné holčičky důvodem k sebemenšímu rozrušení – byť na jediný okamžik přestal dívat na zástupce McGeea. „Tam mám jen takovej malej oběd.“

„Aha, takže malý oběd, říkáte?“ opáčil McGee a Coffey přikývl a přisvědčil se slzami v očích a se dvěma čirými svíčkami u nosu. „A odkud lidé jako vy tyhle obědy berou, Johne Coffey?“ Nutil se zůstávat v klidu, ačkoliv už dívky cítil, viděl, jak na nich přistávají mouchy a zkoumají místa, kde se na jejich těle rozlévá vlhkost. Později řekl, že nejhorší byly jejich vlasy…, ale tato poznámka si cestu do novin nenašla; na čtení v rodinném kruhu byla příliš morbidní. Ne, mám ji přímo od reportéra, který tento případ zpracovával, od pana Hammersmithe. Později jsem ho navštívil, protože později se John Coffey stal takovou mou posedlostí. McGee Hammersmithovi sdělil, že už neměly blonďaté vlásky. Byly kaštanově hnědé. Do tváří jim z nich stekla krev, jako by je měly nekvalitně nabarvené, a člověk nemusel být doktor, aby poznal, že Coffey jim těmi svými mohutnými pažemi třeskl křehkými lebkami o sebe. Nejspíš plakaly. Nejspíš je chtěl přimět, aby zmlkly. Pokud měly ty dívky štěstí, došlo k tomu ještě před znásilněním.

Při pohledu na něco takového měl člověk potíže přemýšlet, dokonce i člověk tak odhodlaný vykonávat svou práci jako zástupce McGee. Nesprávné uvažování by mohlo vést k chybám, možná dokonce k dalšímu krveprolití. McGee se zhluboka nadechl a uklidnil se. Přinejmenším to zkusil.

„No, víte, pane. Ať se propadnu, jestli si na to ještě pamatuju,“ řekl Coffey hlasem zastřeným slzami, „ale jo, je to takovej malej oběd, sendviče, a řek bych, že i s nakládanou okurkou.“

„Vám je to jedno, takže bych se mohl i kouknout,“ opáčil McGee. „Teď se nehejbejte, Johne Coffey. Nic nedělejte, protože na vás míří tolik zbraní, že kdybyste jen pohnul prstem, rozstřílely by vás, že by z vás od pasu nahoru nic nezbylo.“

Coffey se zadíval za řeku a nehnul ani brvou, když mu McGee jemně sáhl do kapsy a vytáhl něco zabaleného v novinách a převázaného kouskem řeznického motouzu. McGee provázek přetrhl a papír rozbalil, i když si byl poměrně jistý, že je to přesně to, co říká Coffey, jen takový malý oběd. Našel sendvič se slaninou a rajčetem a piroh plněný marmeládou. V papíru byla i nakládaná okurka, zabalená ve vlastním cáru jakési zábavné stránky, které John Coffey nemohl nikdy přijít na kloub. Nebyly tam žádné uzenky. Uzenky z oběda Johna Coffeyho vybral Bowser.

McGee přes rameno podal oběd jednomu z mužů, aniž spustil z Coffeyho oči. Dřepěl u něho příliš blízko, aby si ho dovolil byť jen na vteřinu ztratit ze zřetele. Znovu zabalený, a navíc ještě provázkem převázaný oběd nakonec skončil u Bobo Marchanta, který si jej vložil do tlumoku, kde nosil pochoutky pro své psy (a nedivil bych se, kdyby i několik rybářských návnad). U soudu nebyl předložen jako důkaz – spravedlnost se v těchto končinách vykonává rychle, ale ne tak rychle, jak umí zplesnivět sendvič se slaninou a rajčetem –, ačkoliv jeho fotografie ano.

„Co se tady stalo, Johne Coffey?“ zeptal se McGee tlumeným, vážným hlasem. „Nechcete mi to říct?“

A Coffey McGeemu a ostatním řekl téměř přesně totéž, co řekl mně; byla to zároveň poslední slova, která řekl žalobce porotě u Coffeyho procesu. „Nemohl jsem si pomoct,“ řekl John Coffey se zabitými, znásilněnými nahými holčičkami v náručí. Po tvářích se mu opět začaly řinout slzy. „Zkoušel jsem to vzít zpátky, ale už bylo pozdě.“

„Chlape, zatýkám vás za vraždu,“ pronesl McGee a potom Johnu Coffeymu plivl do tváře.

Porota se radila pětačtyřicet minut. Dost času na to, aby sama snědla drobný oběd. Přemýšlím, jestli na něj vůbec měla žaludek.

5

Myslím, že je vám jasné, že jsem tohle všechno nezjistil během jediného horkého říjnového odpoledne ve vyklízené vězeňské knihovně, z jedné hromádky starých novin uložených ve dvou bednách od pomerančů, ale zjistil jsem toho tehdy tolik, aby se mi té noci usínalo opravdu těžko. Když moje manželka ve dvě ráno vstala a spatřila mě, jak sedím v kuchyni, popíjím podmáslí a kouřím ručně ubalenou cigaretu, zeptala se mě, co se stalo, a já jí odpověděl jednou z mála lží, se kterou jsem se v průběhu našeho manželství musel vytasit. Vysvětlil jsem jí, že jsme se opět chytli s Percym Wetmorem. To byla samozřejmě pravda, ale nebyl to důvod, proč jsem zůstal tak dlouho vzhůru. Percyho jsem si obvykle domů nebral.

„Na toho prevíta zapomeň a pojď spát,“ řekla. „Mám něco, co ti pomůže usnout, a můžeš si toho vzít, kolik budeš chtít.“

„To zní skvěle, ale myslím, že bysme to radši dělat neměli,“ odpověděl jsem. „Mám něco s močovodem a nechtěl bych to na tebe přenést.“

Nadzvedla obočí. „Tak s močovodem, jo?“ opakovala po mně. „Tak to ses musel zaplíst se špatnou šlapkou, kdyžs byl naposledy v Baton Rouge.“ V Baton Rouge jsem nikdy nebyl a nějaké šlapky jsem se nikdy ani nedotkl, ale to jsme oba věděli.

„Je to obyčejný zánět močových cest,“ řekl jsem. „Máma říkávala, že je kluci dostávají, když čurají venku a fouká severák.“

„Tvoje máti taky zůstávala celý den doma, když rozsypala sůl,“ opáčila moje manželka. „Doktor Sadler –“

„Ne, to v žádným případě,“ zvedl jsem ruku. „Ten by chtěl, abych bral sulfonamidy, a koncem týdne už bych měl poblitý všechny kouty kanceláře. Ono se to spraví, ale do té doby by bylo nejlepší, kdybysme si dali s dováděním oraz.“

Políbila mě na čelo těsně nad levým obočím, a z toho mi vždycky naskočila husí kůže…, jak Janice dobře věděla. „Chudáčku. Jako kdyby nestačil ten bídák Percy Wetmore. Vrať se brzy do postele.“

Vrátil jsem se, ale než jsem to udělal, šel jsem se na zadní verandu vyprázdnit (a předtím jsem nasliněným prstem otestoval, odkud vane vítr – to, co nám rodiče řeknou, když jsme malí, si skoro vždycky zapamatujeme, ať jsou to sebevětší hlouposti). Močení venku je jednou z radostí venkovského žití, jež se dosud nedočkala náležité oslavy ze strany básníků, ale té noci to tedy žádná radost nebyla; voda, která ze mě proudila, pálila jako pramen hořícího petroleje. Přesto mi připadalo, že ještě odpoledne to bylo horší, a věděl jsem, že před dvěma či třemi dny to bylo horší stoprocentně. Zadoufal jsem, že jsem na cestě k uzdravení. Ale žádné naděje nikdy nebyly tak bláhové. Nikdo mi neřekl, že infekce, která se vám dostane v těle do míst, kde je pěkně teplo a vlhko, si někdy může dát pár dnů volno, načež opět udeří plnou silou. Překvapilo by mě, kdybych něco takového věděl. Ještě víc by mě překvapilo, kdybych věděl, že za nějakých patnáct dvacet let budete moci brát léky, které vám takovou infekci v rekordním čase vyženou z těla…, a i když vám z nich sice může být trochu šoufl nebo budete mít průjem, skoro nikdy vás nebudou nutit zvracet stylem, jakým to dokázaly sulfonamidy doktora Sadlera. Ve dvaatřicátém vám prakticky nezbývalo než čekat a snažit se ignorovat pocit, jako by vám někdo rozlil do útrob petrolej a pak k němu přiložil zápalku.

Dokouřil jsem, odešel do ložnice a nakonec usnul. Zdály se mi sny o děvčatech s plachými úsměvy a krví ve vlasech.

6

Následujícího rána jsem na stole našel vzkaz na růžovém papíru, abych se co nejdřív dostavil k řediteli. Věděl jsem, čeho se bude předvolání týkat – naše hra měla nepsaná, ale velmi důležitá pravidla, podle nichž jsem včera na chvíli přestal hrát –, takže jsem návštěvu odkládal co nejdéle. Přirovnal bych to k návštěvě doktora ohledně svých urologických obtíží. Vždycky jsem si myslel, že přístupu „neodkládat věci na později“ se přisuzuje větší váha, než je radno.

K řediteli Mooresovi jsem každopádně nepospíchal. Místo toho jsem si svlékl vlněné sako uniformy, pověsil je na opěradlo židle a zapnul větrák v koutě – byl další horký den. Potom jsem se posadil a začetl se do nočního výkazu Bruta Howella. Nebylo v něm nic znepokojivého. Delacroix po zalehnutí krátce naříkal – to dělal většinu nocí a určitě spíš kvůli sobě než lidem, které zaživa upekl – a potom vytáhl myšáka, pana Cinkala, z krabice od doutníků, ve které spával. To Dela uklidnilo a pak až do rána spal jako neviňátko. Pan Cinkal s největší pravděpodobností strávil noc na Delacroixově břiše, s ocáskem stočeným kolem paciček, bez jediného mrknutí. Vypadalo to, jako by Bůh došel k závěru, že Delacroix potřebuje anděla strážného, ale ve své moudrosti rozhodl, že takové kryse, jakou je náš kamarád zabiják z Louisiany, bude muset stačit myš. V Kruťasově hlášení tohle všechno samozřejmě nebylo, ale sám jsem si nočních směn odkroutil už tolik, že jsem si věci ukryté mezi řádky uměl snadno dovodit. Následovala krátká poznámka o Coffeym: „Ležel a nespal, většinou byl zticha, možná si trochu pobrečel. Snažil jsem se s ním navázat hovor, ale když Coffey několikrát jen něco zamručel, nechal jsem toho. Paul nebo Harry možná budou mít víc štěstí.“

„Navázání hovoru“ bylo ve skutečnosti ústředním bodem naší práce. Tehdy jsem to nevěděl, ale když se ohlédnu z pozice tohoto podivného stáří (myslím, že všechna stáří připadají zvláštní lidem, kteří je musejí snášet), uvědomuji si, že tak tomu bylo, a také proč jsem to tehdy neviděl – bylo to příliš velké, naše práce se kolem toho točila stejně, jako se naše životy točí kolem dýchání. Nebylo důležité, aby v „navazování hovoru“ byli úspěšní fluktuanti, ale bylo to zásadní pro mě a Harryho a Kruťase a Deana… a byl to jeden z důvodů, proč byl pro naše oddělení taková pohroma Percy Wetmore. Vězni ho nesnášeli, dozorci ho nesnášeli… Nesnášel ho podle všeho každý s výjimkou jeho politických kontaktů, Percyho samého a možná (ale opravdu jen možná) jeho matky. Byl jako špetka bílého arzenu přisypaná do svatebního dortu a myslím, že o svém neblahém vlivu věděl hned od začátku. Byl neštěstí na čekané. Pokud šlo o nás ostatní, představě, že největší užitek přinášíme nikoliv jako dozorci odsouzenců, nýbrž jako jejich psychiatři, bychom se od srdce zasmáli – nějaká moje část se chce této představě smát ještě dnes –, ale jak se navazují hovory, jsme tedy věděli… a bez možnosti mluvit měli muži čekající na nástup před Jiskřidlo ohavný zvyk propadat šílenství.

Pod Kruťasovo hlášení jsem připsal, že je třeba si s Johnem Coffeym promluvit – či se o to přinejmenším pokusit –, a potom jsem přešel ke vzkazu od Curtise Andersona, prvního náměstka našeho ředitele, který v brzké době očekával přijetí oznámení o DP Edwarda Delacroise (Anderson to neuměl napsat pořádně; odsouzený se správně jmenoval Eduard Delacroix). DP znamenalo datum popravy a Curtis se ve vzkazu zmiňoval, že podle věrohodných pramenů se náš malý Francouz vydá na poslední cestu krátce před Halloweenem – tipuje, že tak 27. října, a tipy Curtise Andersona byly vždycky zasvěcené. Ale předtím ještě můžeme očekávat nový přírůstek, jistého Williama Whartona. „Je to chlapík, co by se dal označit za ‚problémové dítě‘,“ vysvětloval Curtis svým poněkud upjatým, opačně nakloněným rukopisem. „Ztřeštěnec, co je hrdý na svoji divokost. Poslední rok se toulal po celém státě a nakonec udeřil ve velkém stylu. Při jednom loupežném přepadení zabil tři lidi, včetně těhotné ženy, a čtvrtého na útěku. Státního policistu. Netrefil jen jeptišku a jednoho slepce.“ Tomu jsem se usmál. „Whartonovi je 19 a na levém nadloktí má vytetovaná slova Billy Kid. Zaručuju ti, že mu budeš muset dát párkrát přes čumák, ale dávej si přitom bacha. Tomu chlapovi je všechno jedno.“ Poslední postřeh dvakrát podtrhl a potom dopsal:

„Taky to bude možná nezmar. Odvolává se na všechny strany a je třeba mít na paměti, že je ještě nezletilý.“

Pošuk, co se odvolává a má být nezmar. To znělo báječně. Najednou mi připadalo, že je ještě větší horko než obvykle, a také už jsem nemohl odkládat návštěvu u ředitele Moorese.

Jako dozorce v Cold Mountain jsem pracoval pod třemi řediteli; Hal Moores byl ten poslední a nejlepší. S přehledem. Byl poctivý, přímý, a i když postrádal byť jen náznak duchaplnosti, kterou se mohl pochlubit Curtis Anderson, byl obdařen přiměřeným politickým fištronem, aby si udržel práci i v těch chmurných letech…, a přiměřenou morální zásadovostí, aby se nenechal svést vysokou hrou. Už neměl kam postoupit, ale to mu podle všeho nevadilo. Tehdy mu bylo osmapadesát nebo devětapadesát let a měl vrásčitou tvář s prověšenými záhyby, takže připomínal bladhounda, který by nejspíš hned padl do oka Bobo Marchantovi. Měl bílé vlasy a ruce se mu neustále chvěly jakousi lehkou třesavkou, ale byl silný. Před rokem, když proti němu na dvoře vystartoval vězeň s třískou odštípnutou z jakési latě, zůstal Moores stát neochvějně na místě, popadl bídáka za zápěstí a škubl tak prudce, že mu kosti zapraskaly jako suché větvičky v plápolajícím ohni. Bídák okamžitě zapomněl na své rozhořčení, padl na kolena do hlíny a začal se dovolávat matky. „Já tvoje matka nejsem,“ sdělil mu Moores kultivovaným jižanským hlasem, „ale kdybych jí byl, zvedl bych si sukně a z lůna, které tě přivedlo na svět, bych tě pochcal.“

Když jsem k němu vstoupil do kanceláře, začal vstávat, ale mávl jsem na něj, aby seděl. Posadil jsem se před jeho stůl a na úvod se ho zeptal na manželku…, i když v našich končinách na to jdete trochu jinak. „Jak se má ta tvoje holka?“ zeptal jsem se, jako by Melindě bylo teprve sedmnáct, a ne dvaašedesát nebo třiašedesát. Opravdu mě to zajímalo – byla to žena, kterou bych dokázal sám milovat a pojmout za manželku, kdyby se nám někdy zkřížily cesty –, ale zároveň mi nevadilo, že ho to tak trochu odvede od tématu, kvůli němuž si mě pozval.

Zhluboka si povzdechl. „Moc dobře ne, Paule. Vůbec ne dobře.“

„Zase ji bolí hlava?“

„Tenhle týden ji bolela jenom jednou, ale byla to nejhorší bolest, co zažila – předevčírem kvůli ní nebyla schopná vstát z postele. A teď jí zas nějak ochabla pravá ruka –“ Zvedl svou vlastní pravičku posetou jaterními skvrnami. Oba jsme se dívali, jak se chvíli chvěje nad psací podložkou, a pak ji opět položil. Poznal jsem na něm, že by dal všechno na světě, aby mi nemusel říkat to, co říká, a já bych dal všechno na světě za to, abych to nemusel poslouchat. Melindu rozbolela hlava na jaře a její doktor celé léto tvrdil, že jde o „migrénu z nervového vypětí“, vznikající patrně vlivem stresu z Halova blížícího se odchodu do důchodu. Jenže ve skutečnosti se Halova důchodu oba nemohli dočkat a moje manželka mi řekla, že migréna není nemoc starých, ale mladých; jakmile se lidé, kteří jí trpí, dožijí věku Melindy Mooresové, obvykle se jejich stav nezhoršuje, ale zlepšuje. A teď ta ochablost v ruce. To podle mě na nervové vypětí nevypadalo; vypadalo to spíš na zatracenou mrtvici.

„Doktor Haverstrom chce, aby zajela do nemocnice v Indianole,“ navázal Moores. „Aby jí tam udělali pár testů. Čímž myslí rentgen hlavy. Kdo ví, co ještě. Je vyděšená k smrti.“ Odmlčel se, potom dodal: „Abych pravdu řekl, tak já taky.“

„Jo, ale postarej se, aby to udělala,“ řekl jsem. „Nečekejte. Když se ukáže, že je to něco, co je vidět na rentgenu, možná se ukáže, že je to něco, co se dá vyléčit.“

„To jo,“ přisvědčil a potom, jen na okamžik – pokud si pamatuji, tak jediný během oné části našeho rozhovoru –, jsme si navzájem upřeně hleděli do očí. Problesklo mezi námi naprosto dokonalé porozumění, k němuž nebylo třeba slov. Ano, mohla to být mrtvice. Také jí v hlavě mohl růst nádor, a pokud tomu tak je, šance, že s tím doktoři v Indianole dokážou něco udělat, se prakticky rovná nule. Mějte na paměti, že se psal rok 1932, kdy se i u něčeho tak relativně jednoduchého, jako je zánět močových cest, nabízely jen dvě možnosti: brát sulfonamidy a smrdět, nebo trpět a čekat.

„Děkuju ti za účast, Paule. A teď si promluvme o Percym Wetmorovi.“

Zaúpěl jsem a zakryl si oči.

„Dnes ráno mi volali z našeho hlavního města,“ pronesl ředitel nevzrušeně. „Jak si asi umíš představit, byl to docela dopálený telefonát. Paule, guvernér se oženil tak, že si skoro neškrtne, jestli mi rozumíš. A jeho manželka má bratra, který má jednoho syna. A tím synem je Percy Wetmore. Percy včera večer zavolal tátovi a Percyho táta zavolal Percyho tetě. Je potřeba, abych to popisoval do detailu?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Percy bonzoval. Úplně jako nějakej školní přizdisráč, co žaluje učitelce, že viděl na záchodě Jacka s Jill, jak se muchlují.“

„Jo,“ přisvědčil Moores, „takhle nějak bych to viděl.“

„Víš, co proběhlo mezi Percym a Delacroixem, když k nám Delacroix nastoupil?“ zeptal jsem se. „S Percym a tím jeho zatraceným ořechovcovým obuškem?“

„Ano, ale –“

„A víš, jak s ním občas přejíždí přes mříže, jen aby dělal bordel. Je to ksindl a vůl a nevím, jak dlouho ho ještě dokážu snášet. Takhle se věci mají.“

Znali jsme se pět let. To může být dlouhá doba pro muže, kteří spolu vycházejí, zvlášť když součástí jejich práce je směna života za smrt. To znamená, že chápal, co mu chci vysvětlit. Ne že bych chtěl dávat výpověď; určitě ne v době, kdy hospodářská krize obcházela zdi věznice jako nějaký nebezpečný zločinec, kterého nemůžete vsadit za mříže jako naše svěřence. Lepší lidé než já vandrovali po cestách nebo jezdili jako pobudové pod vagony. Měl jsem štěstí a dobře jsem to věděl – děti už odrostly a poslední dva roky jsem měl z krku i hypotéku, ten stokilový mramorový balvan. Ale musíte jíst a jíst musí i vaše manželka. Také jsme měli ve zvyku posílat dceři a zeťovi dvacet dolarů vždycky, když jsme si to mohli dovolit (a někdy, i když jsme si to dovolit nemohli, pokud z Janiných dopisů zaznívalo obzvlášť velké zoufalství). Zeť byl nezaměstnaný středoškolský učitel, a pokud takový stav člověka za oněch časů nepředurčoval k zoufalství, pak to slovo nemělo žádný význam. Ne, ze zaměstnání s pravidelnou výplatou, jaké jsem tehdy měl, se jen tak neodcházelo…, tedy určitě ne chladnokrevně. Ale já toho podzimu neměl příliš chladnou krev. Venkovní teploty odpovídaly spíš létu a infekce, která se mnou šinula, mi uvnitř otáčela termostat na ještě vyšší teplotu. A když je člověk v takové situaci, někdy mu prostě pěst vyletí sama od sebe. A pokud muži s konexemi, jako byl Percy Wetmore, uštědříte jednu ránu, klidně ho můžete dál mlátit hlava nehlava, protože už pro vás není cesty zpět.

„Ještě zatni zuby,“ řekl Moores potichu. „Kvůli tomu jsem si tě sem zavolal. Z dobrého zdroje se mi doneslo – byl to ten člověk, co mi dnes ráno volal –, že Percy si podal žádost do Briaru a jeho žádost bude přijata.“

„Do Briaru,“ vydechl jsem. Šlo o nemocnici Briar Ridge, jednu z našich dvou státních nemocnic. „Co to ten kluk dělá? Absolvuje turné po všech státních zařízeních?“

„Je to práce v administrativě. Líp placená, a místo postelí tam v poledním vedru bude přenášet jenom papíry.“ Zazubil se na mě jedním koutkem. „Víš, Paule, už ses ho mohl zbavit, kdybys ho tehdy při příchodu Náčelníka neposlal za Van Hayem k ovladači.“

To, co právě řekl, mi chvíli připadalo tak zvláštní, že jsem neměl ponětí, co mi tím chce naznačit. Třeba jsem ponětí ani mít nechtěl.

„Kam jinam bych ho mohl poslat?“ zeptal jsem se. „Panebože, vždyť ten chlap vlastně ani neví, co v našem bloku dělá. Udělat z něj součást aktivního popravčího oddílu –“ Nedořekl jsem to. Nemohl jsem. Připadalo mi, že možností něco zbodat je nekonečné množství.

„Přesto bych ti radil, abys ho nasadil na Delacroixe. Pokud se ho teda chceš zbavit.“

Při Halových slovech mi spadla čelist. Nakonec se mi podařilo vrátit ji tam, kam patřila, abych mohl promluvit. „Co to říkáš? Že chce zažít popravu tak zblízka, aby cítil, jak se tomu nebožákovi smaží koule?“

Moores pokrčil rameny. Oči, zjihlé, když mluvil o manželce, měl teď tvrdé jako křemen.

„Delacroixovy koule se usmaží, ať bude v oddílu, nebo ne,“ řekl. „Je to tak?“

„Ano, ale mohl by to zvorat. Hale, on to musí zvorat skoro zákonitě. A před nějakými třiceti svědky…, před novináři až odněkud z Louisiany…“

„Ty a Brutus Howell se postaráte, aby nic nezvoral,“ řekl Moores. „A kdyby přece jen ano, bude to mít v záznamech a tam to bude i dlouho po tom, co ztratí svoje konexe na nejvyšších místech. Rozumíš?“

Rozuměl jsem. Bylo mi z toho špatně a úzko, ale rozuměl jsem.

„Možná se bude chtít zdržet i na Coffeyho, ale když budeme mít kliku, dostane všechno, co chce, od Delacroixe. Jen se postarej, abys ho na něj nasadil.“

Původně jsem měl v plánu strčit Percyho opět ke spínači, pak ho posadit na káru, která tunelem odveze Delacroixe k pohřebnímu vozu parkujícímu přes silnici před budovou věznice, ale tyto plány jsem bez většího váhání poslal k vodě. Přikývl jsem. Měl jsem dost rozumu, abych věděl, že hodně riskuji, ale bylo mi to jedno. Kdybych se měl zbavit Percyho Wetmora, klidně bych i zatahal čerta za ocas. Mohl se účastnit popravy, nasadit Delovi čepičku a pak se dívat mřížkou a říci Van Hayovi, aby otočil na dvojku; mohl sledovat, jak si ten drobný Francouz sviští na blesku, který on, Percy Wetmore, vypustil z láhve. Ať si užije to odporné vzrušení, pokud pro něj státem posvěcená vražda znamená právě tohle. Ať si pak odjede do Briar Ridge, kde bude mít vlastní kancelář a větrák, který ji bude pěkně chladit. A pokud jeho vyženěný strýc nebude v příštích volbách zvolen do úřadu a on bude muset zjistit, co znamená pracovat na tomhle drsném, sluncem vyprahlém světě, kde nejsou za mřížemi ani zdaleka všichni padouši a kde člověk může dostat pořádně přes prsty, bude to jenom dobře.

„Dobře,“ vstal jsem od stolu. „Nasadím ho na Delacroixe. A do té doby si budu zachovávat chladnou hlavu.“

„Výborně,“ Hal Moores také vstal. „Mimochodem, co ta tvoje potíž?“ Opatrně ukázal hlavou k mému rozkroku.

„Přijde mi, že je to trochu lepší.“

„Tak to je dobře.“ vyprovodil mě ke dveřím. „A co Coffey? Bude s ním těžký pořízení?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl jsem. „Zatím je potichu jako mrtvej kohout. Je divnej – má divný oči –, ale je v klidu. Budu ho ale mít v merku. S ním si hlavu nelámej.“

„Přirozeně víš, co udělal…“

„Jistě.“

To už mě doprovázel do přední kanceláře, kde seděla stará slečna Hannah a bušila do psacího stroje, což podle všeho dělala od konce poslední doby ledové. Byl jsem rád, že odcházím. Celkově vzato jsem měl pocit, že jsem vyvázl docela dobře. A bylo příjemné vědět, že mi nakonec kyne naděje, že přežiji Percyho.

„Řekni Melindě, že ji z celýho srdce pozdravuju,“ nabádal jsem ho. „A ne, aby ses tím vším nějak moc užíral. Nejspíš to nakonec nebude nic než ta migréna.“

„To si piš,“ řekl a pod mdlýma, bezvýraznýma očima se na mě usmály jeho rty. Byla to zatraceně přízračná kombinace.

Šel jsem do bloku E zahájit další pracovní den. Musel jsem číst a psát výkazy, musel jsem vytírat podlahy, musel jsem roznášet jídlo, připravit soupis služeb na příští týden, věnovat se desítkám různých věcí. Ale hlavně jsem měl čekat – čekání si člověk ve vězení užije do sytosti, je ho tolik, že mu nikdy není konec. Měl jsem čekat, až bude Eduard Delacroix kráčet po Zelené míli, čekat, až k nám přijde William Wharton s vyšpuleným rtem a vytetovaným odkazem na Billyho Kida, a hlavně a především – čekat, až Percy Wetmore zmizí z mého života.

7

Delacroixův myšák byl jedním z Božích zázraků. Do onoho léta jsem v bloku E žádnou myš neviděl, a žádnou jsem tam neviděl ani po onom podzimu, kdy Delacroix odešel z našeho středu jedné horké a bouřlivé říjnové noci – odešel způsobem tak příšerným, že se sotva dokážu přimět na něj pomyslet. Delacroix tvrdil, že si myšáka, který život mezi námi začal pod jménem Willy Parníkář, vycvičil, ale já osobně si myslím, že tomu bylo naopak. Dean Stanton měl stejný pocit a podobně smýšlel i Kruťas. Oba byli při tom, když se myšák poprvé objevil, a jak řekl Kruťas: „Ten tvoreček už byl napůl ochočenej a byl dvakrát chytřejší než ten francouzskej Cajun, co si myslel, že mu patří.“

Dean a já jsme byli u mě v kanceláři, probírali jsme se krabicí se záznamy z předešlého roku a chystali se napsat dopisy s anketními otázkami svědkům pěti poprav a napsat doplňující dopisy s anketními otázkami lidem spjatým s dalšími šesti případy, sahajícími až do devětadvacátého roku. V podstatě jsme chtěli vědět jen jedno: Byli spokojeni s vykonanou službou? Vím, že to zní groteskně, ale šlo o důležitý aspekt naší práce. Jakožto daňoví poplatníci byli tito lidé našimi zákazníky, byť velmi zvláštními. Muži či ženy, kteří se přijedou o půlnoci podívat na smrt člověka, mají pro svou účast výjimečný, naléhavý důvod, ojedinělou potřebu, a pokud je poprava patřičný trest, pak je nutné, aby byli spokojeni. Žili s nějakou noční můrou. Účelem popravy je ukázat, že tato noční můra skončila. Možná to tak dokonce funguje. Někdy.

„Hej!“ zavolal Kruťas zpoza dveří, kde seděl na službě u stolu na konci chodby. „Hej, vy dva! Pojďte sem!“

Podívali jsme se s Deanem na sebe se stejným znepokojeným výrazem ve tváři, s domněnkou, že se něco stalo buď Indiánovi z Oklahomy (jmenoval se Arlen Bitterbuck, ale říkali jsme mu Náčelník… nebo Náčelník Kozí sýr, což vymyslel Harry Terwilliger, protože tak podle něho Bitterbuck smrděl), nebo chlapíkovi, kterému jsme říkali Jednatel. Ale potom se Kruťas rozesmál a my vyběhli ven, abychom se podívali, co se děje. Smích v bloku E zněl téměř stejně nepatřičně jako smích v kostele.

Kruťase musel před chvilkou navštívit s nákladem dobrot starý Tú-tú, vězeň, který tehdy jezdil s jídelním vozíkem, a Kruťas si udělal zásoby na dlouhou noc – měl na stolku tři sendviče, dvě šumivé limonády a pár kulatých plněných sušenek. A jako přílohu ještě bramborový salát, který Tú-tú určitě ukradl z vězeňské kuchyně, kam ale neměl mít přístup. Před Kruťasem ležela otevřená kniha výkazů a bylo s podivem, že ji ještě ničím neumazal. I když samozřejmě teprve začínal.

„Co je?“ zeptal se Dean. „Co se stalo?“

„Zákonodárné orgány našeho státu se musely praštit přes kapsu, protože letos nakonec zaměstnaly ještě jednoho bachaře,“ nepřestával se smát Kruťas. „Jen se koukněte.“

Ukázal prstem a my uviděli myš. To už jsem se rozesmál i já a Dean se přidal vzápětí. Vážně jsme si nemohli pomoci, protože to zvířátko vypadalo úplně přesně jako dozorce, který vykonává pravidelné čtvrthodinové kontroly cel – maličký chlupatý dozorce, který se ujišťuje, že se nikdo nesnaží utéci nebo spáchat sebevraždu. Trošku k nám popoběhlo po Zelené míli, potom otočilo hlavičkou ze strany na stranu, jako by se zadívalo do cely. Potom opět rychle popoběhlo. Ještě komičtější ráz celé situaci dodávala skutečnost, že naši dva současní svěřenci navzdory všemu tomu řevu a smíchu chrápali.

Byl to naprosto obyčejný hnědý myšák, na němž bylo zvláštní jen to, jak nakukoval do cel. Do jedné či dvou dokonce vběhl, mrštně tam mezi dvěma dolními mřížemi vskočil způsobem, jaký by mu podle mě záviděl nejeden náš minulý či současný vězeň. Ačkoliv vězni by samozřejmě vždycky skákali ven.

Myšák nevbíhal do obsazených cel, jen do těch prázdných. A nakonec se dostal až skoro k místu, kde jsme stáli my. Očekával jsem, že udělá čelem vzad, ale nestalo se. Nebylo na něm vidět, že by se nás jakkoliv bál.

„Není přece normální, aby takovej myšák přibíhal k lidem,“ poznamenal Dean s náznakem nervozity. „Co když má vzteklinu?“

„Proboha,“ vyprskl Kruťas s ústy plnými sendviče s mletým hovězím. „Náš velký myší expert. Pan Myšolog. Všiml jste si, že by se mu dělala pěna u huby, pane Myšologu?“

„Jeho hubu vůbec nevidím,“ řekl Dean a to v nás vyvolalo další salvu smíchu. Ani já mu neviděl tlamičku, ale všiml jsem si drobných tmavých teček jeho očí, a v nich jsem tedy šílenství ani vzteklinu nepostřehl. Spatřil jsem v nich naopak zájem a inteligenci. Popravoval jsem muže – muže s údajně nesmrtelnými dušemi –, kteří vypadali natvrdleji než toto zvířátko.

Po Zelené míli přicupitalo na místo necelý metr od Kruťasova stolu…, který nebyl nic extra, jak byste si snad mohli představovat, jen něco na způsob katedry, za níž sedávají učitelé na naší oblastní střední škole. A tam se zastavilo a úhledně, jako stará dáma uhlazující si sukně, si stočilo ocásek kolem pacek.

Okamžitě jsem se přestal smát; najednou mě zamrazilo do morku kostí. Mám chuť napsat, že netuším, proč jsem se tak začal cítit – nikdo se nechce přiznávat k něčemu, co bude před jinými lidmi působit směšně –, ale samozřejmě to tuším, a pokud mohu vyjevit pravdu o všem ostatním, myslím, že mohu vyjevit pravdu i o tomhle. Na chviličku jsem si představil, že jsem ten myšák, nejsem dozorce, ale jen další usvědčený zločinec na Zelené míli, usvědčený a odsouzený, ale stále schopný směle vzhlédnout ke stolu, který musel tak maličkému hlodavci připadat vysoký několik kilometrů (stejně jako nám bude jednou nepochybně připadat Boží soudcovská stolice), a k těm obrům s burácivými hlasy a v modrých uniformách, kteří za ním seděli. Obrům, kteří po jeho soukmenovcích střílejí vzduchovkami, mlátí je košťaty nebo na ně líčí pastičky, jež jim pak polámou hřbet, když opatrně přelezou slovo VÍTĚZ, aby si ukousli sýr na té malé měděné destičce.

U stolu službukonajícího dozorce žádné koště nestálo, ale byl tam uklízecí vozík s mopem postaveným ve ždímacím koši; těsně předtím, než jsem se s Deanem posadil ke krabici se záznamy, jsem osobně vytřel zelené linoleum a všech šest cel. Teď jsem si všiml, že Dean hodlá mop popadnout a ohnat se jím po myšákovi. Když prsty spočinul na tenké dřevěné násadě, dotkl jsem se jeho zápěstí. „Nech ho být,“ řekl jsem.

Pokrčil rameny a ruku odtáhl. Měl jsem pocit, že na myšáka nechce zaútočit o nic víc než já.

Kruťas utrhl růžek sendviče a v jemném sevření dvou prstů jej podržel nad přední hranou stolu. Zdálo se, že myšák k jídlu vzhlédl s ještě živějším zájmem, jako by věděl, co přesně Kruťas drží. Nejspíš tomu tak i bylo; viděl jsem, jak se mu zavrtěl čumáček a zacukaly vousky.

„Ne, Kruťasi, to snad ne!“ zvolal Dean a pak se podíval na mě. „Nedovol mu to, Paule! Jestli bude tu potvoru krmit, můžeme tady zrovna otevřít dveře všemu, co má čtyři nohy.“

„Chci jen vidět, co udělá,“ řekl Kruťas. „Tak nějak v zájmu vědy.“ Podíval se na mě – já byl šéf, i v tak drobných odklonech od obvyklé praxe. Zapřemýšlel jsem nad tím a pokrčil rameny, jako by na tom tak či onak příliš nezáleželo. Ale abych pravdu řekl, i já jsem chtěl vidět, co udělá.

Jídlo, samozřejmě, pozřel. Přece jen jsme měli hospodářskou krizi. Ale všechny nás ohromil způsob, jakým kousek sendviče snědl. Přiblížil se k němu, očichal jej a potom se před ním posadil jako pes, který se chystá předvést, co ho naučil páníček. Kousek popadl a roztáhl chleba, aby se dostal k masu. Dělal to s plným vědomím a rozvážně jako člověk, který se ve své oblíbené restauraci pouští do pořádného rostbífu. Nikdy jsem neviděl žádné zvíře, aby jedlo takhle, ani vycvičeného domácího psa. A myšák z nás během krmení ani na okamžik nespustil oči.

„Buď je ten myšák zatraceně chytrej, nebo má hlad jako čert,“ pronesl nový hlas. Byl to Bitterbuck. Probudil se a stál u mříží své cely nahý kromě trenýrek, které mu zplihle visely na zadku. Mezi druhým a třetím kloubem ukazováku a prostředníku pravé ruky mu trčela ubalená cigareta, na ramenou – kdysi nejspíš svalnatých, ale teď už zvolna ochabujících – mu ve dvou copáncích spočívaly ocelově šedé vlasy.

„Znáš nějaký indiánský moudra o myších, Náčelníku?“ zeptal se Kruťas, aniž spouštěl zrak z krmícího se hlodavce. Všichni jsme byli dokonale zaujati elegancí, s jakou si v předních packách přidržoval kousek mletého masa; občas jej otočil nebo se na něj jakoby obdivně a uznale podíval.

„Ani ne,“ odpověděl Bitterbuck. „Kdysi jsem znal válečníka, co měl rukavice, který podle něj byly ušitý z myších kožíšků, ale nevěřil jsem tomu.“ Potom se rozesmál, jako by to všechno byl jen vtip, a odešel od mříží dozadu. Uslyšeli jsme, jak zavrzala postel, když se na ni opět natáhl.

Jako by to byl pro myšáka signál, aby odběhl. Dojedl kousek, který si přidržoval v packách, očichal to, co zbylo (hlavně chléb, do něhož se vsakovala hořčice), a potom se na nás opět zadíval, jako by si chtěl zapamatovat naše tváře, až se opět uvidíme. Nakonec se otočil a odcupital stejnou cestou, jakou přišel, aniž se zdržoval další kontrolou cel. Svým spěchem mi připomněl Bílého králíka z Alenky v říši divů; usmál jsem se. U dveří do izolace se ani nezastavil, a jednoduše pod nimi zmizel. V izolaci jsme měli měkké stěny pro ty, kterým trochu změkl mozek. Když jsme místnost nepotřebovali ke stanovenému účelu, přechovávali jsme v ní úklidové prostředky a několik knih (většinou westerny od Clarence Mulforda, ale i jeden svazek – půjčovaný pouze při zvláštních příležitostech – s bohatě ilustrovaným příběhem, v němž Pepek námořník, Bluto, a dokonce i milovník hamburgerů Wimpy střídavě klátí Olivii). Byly tam i výtvarné potřeby včetně voskovek, které později tak dobře upotřebil Delacroix. Zatím jsme s ním ale potíže neměli; nezapomeňte, že tohle se odehrálo o něco dříve. V izolaci byla i kazajka, kterou nikdo nechtěl nosit – bílá, zhotovená z nadvakrát prošívaného plátna, s knoflíky, cvočky a přezkami na zádech. Všichni jsme věděli, jak se do takové kazajky šupito presto oblékají problémoví hoši. Naši ztracení chlapci příliš často nevyváděli, ale když to na ně přišlo, páni, určitě nebylo vhodné čekat, až se situace sama uklidní.

Kruťas sáhl do přihrádky ve stole nad otvorem pro kolena a vytáhl velkou, v kůži vázanou knihu, která měla na desce zlatě vyražené slovo NÁVŠTĚVY. Za normálních okolností tato kniha zůstávala dlouhé měsíce v zásuvce. Když měl vězeň návštěvu – pokud to nebyl advokát nebo kněz –, chodil za ní do místnosti u jídelny, určené pro tyto účely. Říkali jsme jí Pasáž. Nevím proč.

„Co chceš, sakra, dělat?“ zeptal se Dean Stanton, který přes horní okraj brýlí sledoval, jak Kruťas knihu otvírá a vznešeně listuje léty návštěv u již mrtvých mužů.

„Plním předpis číslo 19,“ odpověděl Kruťas, když našel rozepsanou stránku. Vytáhl tužku, olízl hrot – byl to nepříjemný zlozvyk, kterého se nemohl zbavit – a připravil se k psaní. Předpis číslo 19 jednoduše stanovoval: „Každý návštěvník v bloku E se prokáže žlutou propustkou z ředitelství a o jeho přítomnosti bude v každém případě učiněn zápis.“

„On se zcvoknul,“ prohodil ke mně Dean.

„Neukázal nám propustku, ale tentokrát přimhouřím oko,“ řekl Kruťas. Ještě jednou, pro jistotu, olízl hrot tužky, potom do kolonky ČAS PŘÍCHODU napsal 21:49.

„Jasně, proč ne, velcí šéfové nejspíš udělují myším výjimku,“ poznamenal jsem.

„To si piš,“ přisvědčil Kruťas. „Nemají kapsy.“ Otočil se, aby se zadíval na hodiny za stolem, potom do kolonky ČAS ODCHODU vepsal údaj 22:01. Delší políčko mezi oběma časovými údaji spadalo do rubriky JMÉNO NÁVŠTĚVNÍKA. Po chvilkovém usilovném přemýšlení – nejspíš, aby se rozpomenul na své omezené pravopisné schopnosti, protože už určitě věděl, co chce uvést – Brutus Howell pečlivě napsal WILLY PARNÍKÁŘ, jak většina lidí v té době označovala Mickeyho Mouse. Bylo to kvůli tomu prvnímu mluvenému kreslenému filmu, kde Mickey koulel očima, vrtěl boky a tahal za píšťalu v kormidelně parníku.

„Tak,“ Kruťas zabouchl knihu a vrátil ji do přihrádky, „úkol splněn.“

Zasmál jsem se, ale Dean, který si nemohl pomoci a bral vážně i to, co chápal jako vtip, se mračil a zuřivě si leštil brýle. „Jestli to někdo uvidí, budeš v maléru.“ Zaváhal a dodal: „Někdo, kdo by to vidět neměl.“ Opět se zarazil, krátkozrace se rozhlédl, skoro jako by očekával, že uvidí, jak stěnám narostly uši, a nakonec dodal: „Někdo jako ten náš povedenej kamarád Percy Wetmore.“

„Chá,“ opáčil Kruťas. „V den, kdy Percy Wetmore u tohohle stolu složí ty svý vyzáblý haksny, dávám výpověď.“

„Ani nebudeš muset,“ řekl Dean. „Jestli Percy prohodí správný slovo do správnýho ucha, dostaneš za tyhle vtipy v knize návštěv padáka. A to on umí. Víš, že to umí.“

Kruťas nasadil zlostný pohled, ale nic neřekl. Počítal jsem, že ještě té noci svůj zápis vygumuje. A kdyby to neudělal, udělal bych to já.

Další noci, když jsme odvedli napřed Bitterbucka a potom Jednatele do bloku D, kde jsme sprchovali své svěřence, jakmile byli vsazeni pod zámek normální vězni, se mě Kruťas zeptal, jestli bychom se neměli v izolaci podívat po Willym Parníkáři.

„Myslím, že bysme měli,“ řekl jsem. Předešlé noci jsme se s myšákem dobře zasmáli, ale věděl jsem, že kdybychom ho s Kruťasem v izolaci našli – zvlášť kdybychom zjistili, že si v jedné z polstrovaných stěn vykusuje hnízdo –, zabili bychom ho. Lepší zabít průzkumníka, bez ohledu na to, jaká by s ním mohla být švanda, než pak žít s houfem následovníků. A neměl bych ani dodávat, že takové malé myší vraždy se ani jeden z nás nijak přehnaně neštítil. Koneckonců stát nás platil, abychom zabíjeli krysy.

Té noci jsme Willyho Parníkáře – který byl později znám pod jménem pan Cinkal – nenašli; myšák se nezahnízdil ani v měkkých stěnách, ani za haraburdím, které jsme postupně vytahali na chodbu. A že tam byla haraburdí spousta, víc, než jsem očekával, protože izolaci jsme nemuseli používat už dlouho. To se mělo změnit s příchodem Williama Whartona, ale to jsme tehdy samozřejmě ještě netušili. Naštěstí.

„Kam zmizel?“ zeptal se nakonec Kruťas, zatímco si velkým modrým šátkem otíral pot ze zátylku. „Není tu žádná díra, žádná štěrbina… Je tu tohle, ale –“ Ukázal na odtok v podlaze. Pod mřížkou, kterou se myšák mohl prosmeknout, bylo jemné ocelové pletivo, jímž by neprolezla ani moucha. „Jak se sem dostal? Jak se dostal ven?“

„To já nevím,“ řekl jsem.

„Ale vběhl sem, ne? Všichni tři jsme ho viděli.“

„Jo, pode dveřmi. Musel se trochu zmáčknout, ale zvládl to.“

„Panečku,“ řekl Kruťas – a bylo to slovo, které od tak velkého muže znělo zvláštně. „Ještě že se tak neumějí zmenšit vězni, co?“

„To teda jo,“ odpověděl jsem a naposledy sklouzl pohledem po plátěných stěnách, jestli v nich přece jen nenajdu nějaký otvor, prasklinu… Nikde nic nebylo. „Pojďme.“

Willy Parníkář se podruhé ukázal o tři noci později, když za stolem seděl Harry Terwilliger. Ve službě byl i Percy, a ten pak myšáka honil po Zelené míli se stejným mopem, jaký zamýšlel použít Dean. Hlodavec Percymu snadno utekl; štěrbinou pode dveřmi izolace vyklouzl jako jednoznačný vítěz. Percy dveře s hlasitým klením odemkl a znovu vytahal všechny krámy. Harry říkal, že to bylo legrační i strašidelné zároveň. Percy se zapřísahal, že tu zpropadenou myš chytí a utrhne jí tu neduživou malou hlavu, ale samozřejmě to neudělal. Nakonec se po půl hodině, zpocený a rozcuchaný, s košilí vylezlou z kalhot uniformy, vrátil ke služebnímu stolu, odmetl si vlasy z očí a řekl Harrymu (který si během pozdvižení v naprostém klidu četl), že škvíru pode dveřmi zakryje pásem izolace, a tím se problém s havětí vyřeší, prohlásil.

„Udělej, co uznáš za vhodné, Percy,“ odpověděl Harry a otočil stránku kovbojky, kterou právě četl. Myslel si, že Percy na utěsnění štěrbiny pode dveřmi zapomene, a měl pravdu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zelená míle.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.