Copyright © 2013 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original cover art copyright © 2013 by Glen Orbik, painted for Hard Case Crime

Original English title: JOYLAND

Translation © Linda Bartošková, 2013

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-594-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-593-5 (mobi)

Věnováno Donaldu Westlakeovi

Měl jsem auto, ale tehdy na podzim roku 1973 jsem z penzionu Na pobřeží paní Shoplawové v městečku Nebeská zátoka chodil do Lunaparku skoro každý den pěšky. Připadalo mi to tak správné. Vlastně jedině možné. Začátkem září byla Nebeská zátoka skoro opuštěná, což vyhovovalo mému rozpoložení. Byl to nejkrásnější podzim mého života. To můžu říct i po téměř čtyřiceti letech. A nikdy jsem nebyl tak nešťastný, to taky můžu říct. Lidé si myslí, že první láska je roztomilá a nejroztomilejší je ve chvíli, kdy tohle první pouto pukne. Slyšeli jste tisíc popových a countryových písniček, které to dokazují: nějakému pošetilci zlomilo děvče srdce. Jenže to prvně zlomené srdce vždycky bolí nejvíc, hojí se nejpomaleji a zanechává nejviditelnější jizvu. Co je na tom roztomilého?

♥

Po celé září i začátkem října bylo nebe v Severní Karolíně jasné a vzduch byl teplý už v sedm hodin ráno, kdy jsem sbíhal po venkovním schodišti ze svého bytu v prvním patře a odcházel do práce. Pokud jsem vyrazil v lehké bundě, uvazoval jsem si ji kolem pasu dřív, než jsem urazil polovinu z pěti kilometrů, které dělily městečko od zábavního parku.

Nejdřív jsem se zastavil v pekařství U Betty a koupil si tam pár ještě teplých loupáků. Můj stín kráčel po písku se mnou a byl aspoň sedm metrů dlouhý. Racci ucítili loupáky zabalené ve voskovaném papíru a vyčkávavě nade mnou kroužili. A když jsem se pak vracel zpátky, což bylo obvykle kolem páté (ovšem někdy jsem se zdržel déle – v Nebeské zátoce mě nic nečekalo a městečko na konci léta upadalo do téměř nerušeného spánku), stín mě opět provázel, tentokrát po vodě. Když byl příliv, vlnil se stín na hladině, jako by pomalu tančil hula hop.

Sice to nevím úplně jistě, ale myslím, že ten chlapec, žena a jejich pes tam byli hned při mé první cestě. Pobřeží mezi městečkem a radostným blikavým pozlátkem Lunaparku lemovaly letní domy, které byly často drahé a po Svátku práce začátkem září skoro všechny zabedněné. Až na ten největší, ten, co vypadal jako dřevěný zelený zámek. Z jeho prostorné zadní terasy vedl dřevěný chodník a končil v místech, kde se mořské řasy setkávaly s jemným bílým pískem. Na konci chodníku stál piknikový stůl stíněný zářivě zeleným slunečníkem. V jeho stínu seděl na kolečkovém křesle chlapec. Na hlavě měl baseballovou čepici a od pasu dolů byl zakrytý dekou i pozdě odpoledne, kdy se teplota pohybovala přes dvacet stupňů. Podle mě mu bylo tak pět let, určitě ne víc než sedm. Pejsek, jack russell teriér, buď ležel vedle něj nebo mu seděl u nohou. Žena sedávala na jedné z laviček u piknikového stolu, někdy si četla knížku, ale většinou jen hleděla na vodu. Byla velmi krásná.

Cestou tam i zpět jsem jim pokaždé zamával a chlapec mi mával také. Ona ne, aspoň ne z počátku. Rok 1973 byl rokem naftového embarga OPECu a také prohlášení Richarda Nixona, že není žádný lump, a rovněž to byl rok, kdy zemřeli Edward G. Robinson a Noel Coward. Byl to ztracený rok Devina Jonese. Bylo mi jedenadvacet, byl jsem panic a měl jsem literární ambice. Měl jsem troje džíny, čtvery trenýrky, rozhašenou fordku (s dobrým rádiem), občas sebevražedné sklony a zlomené srdce.

Roztomilé, co?

♥

Moje zlomené srdce měla na svědomí Wendy Keeganová a nezasloužila si mě. Trvalo mi skoro celý život, než jsem došel k tomuto závěru, ale znáte to staré rčení: lépe pozdě než nikdy. Byla z Portsmouthu v New Hampshiru. Já byl ze South Berwicku v Maine. Což z ní dělalo prakticky sousedku. Během prváku na univerzitě v New Hampshiru jsme začali „spolu chodit“ (jak jsme říkávali) – vlastně jsme se seznámili na večírku pro prváky, to je roztomilé, že? Přesně jako v těch popových písničkách.

Dva roky jsme byli nerozluční, všude jsme chodili spolu a všechno dělali spolu. Tedy všechno krom „toho“. Oba jsme při studiu pracovali, také na univerzitě. Ona dělala v knihovně, já v menze. Nabídli nám, abychom v práci zůstali i přes léto roku 1972, a my to samozřejmě přijali. Plat nebyl nic moc, ale společný čas nám to bohatě vynahrazoval. Předpokládal jsem, že stejně se domluvíme i na léto 1973, jenže Wendy najednou oznámila, že si s kamarádkou Renee sehnaly brigádu u Filena, v obchodním domě v Bostonu.

„A co já?“ zarazil jsem se.

„Vždyť tam za mnou můžeš jezdit,“ utěšovala mě. „Bude se mi po tobě šíleně stýskat, ale ruku na srdce, Deve, neuškodí nám, když si dáme chvilku pauzu.“

Věta, která velmi často zní umíráčkem. Možná mi tu myšlenku vyčetla z tváře, protože se vytáhla na špičky a políbila mě. „Odloučení lásku posiluje,“ řekla. „Navíc budu mít vlastní bydlení, takže bys u mě mohl třeba přespat.“ Jenže uhýbala pohledem, když to říkala, a já u ní ani dřív nikdy nepřespal. Moc spolubydlících, říkala. Málo času. Jistěže se takové problémy dají překonat, ale kdoví proč jsme je nikdy nepřekonali, což mi mělo něco napovědět. Při zpětném pohledu je mi to mnohem jasnější. Několikrát jsme se „tomu“ velmi přiblížili, ale nikdy se „to“ doopravdy nestalo. Pokaždé se odtáhla a já na ni nikdy nenaléhal. Bůh mi pomoz, byl jsem galantní. Často mě od té doby napadlo, co by se změnilo (ať už k lepšímu nebo horšímu), kdybych galantní nebyl. Dnes vím, že galantní mladíci se ke kundičce dostanou jen málokdy. Vyšijte si to křížkem na ubrus a ten si pověste v kuchyni.

♥

Vyhlídka na další léto strávené vytíráním podlahy v menze a ukládáním špinavých talířů do zastaralých myček mě moc neokouzlila, jelikož Wendy budou o sto kilometrů jižněji omývat světla velkoměsta Boston, ale byla to stálá práce, kterou jsem potřeboval, a jiné možnosti jsem neměl. Jenže koncem února mi osud jednu možnost naservíroval doslova pod nos a to na pojízdném pásu s nádobím.

Někdo si četl Karolínský život, když se cpal polední specialitou, což byla toho dne mexická sekaná a hranolky carramba. Dotyčný nechal ležet časopis na tácu a ten ke mně doputoval zároveň s talíři. Skoro jsem ho vyhodil do odpadků, ale pak jsem si to rozmyslel. Čtivo zadarmo bylo přece jen čtivo zadarmo. (Nezapomeňte, že jsem byl pracující student.) Zastrčil jsem časopis do zadní kapsy a zapomněl jsem na něj, dokud jsem se nevrátil na kolej. Tam mi při převlékání kalhot vypadl na podlahu a otevřel se na stránce s inzeráty.

Ten, kdo si časopis četl, zakroužkoval několik pracovních nabídek… i když se nakonec nejspíš rozhodl, že žádná není ta pravá. Jinak by se Karolínský život nevydal na projížďku po pohyblivém pásu. Zrak mi padl na inzerát skoro dole na stránce, i když ten zakroužkovaný nebyl. První řádek tučným písmem hlásal: PRACUJTE BLÍZKO NEBE! Který student angličtiny by si to dokázal přečíst, aniž by prahnul po pointě? A kterého zasmušilého jedenadvacátníka posedlého stále silnějším strachem, že přijde o svou dívku, by nelákala představa práce na místě, které se jmenuje Lunapark?

Bylo tam telefonní číslo a já na ně z okamžitého popudu zavolal. Za týden mi v kolejní přihrádce na poštu přistál formulář žádosti o zaměstnání. Průvodní dopis uváděl, že pokud chci letní brigádu na plný úvazek (což jsem chtěl), budu vykonávat mnoho různých prací většinou pomocného charakteru, i když ne vždy. Měl bych vlastnit platný řidičský průkaz a musím přijít na pohovor. Ten bych mohl absolvovat během blížících se jarních prázdnin, místo abych na ten týden jezdil domů do Maine. Jenže já měl v plánu strávit aspoň kousek z toho týdne s Wendy. Možná bychom se dokonce mohli dostat i k „tomu“.

„Jeď na ten pohovor,“ poradila mi Wendy, když jsem jí o tom vyprávěl. Vůbec nezaváhala. „Bude to dobrodružství.“

„Být s tebou by bylo dobrodružství,“ odpověděl jsem.

„Na to bude spousta času příští rok.“ Postavila se na špičky a políbila mě (vždycky se při tom vytáhla na špičky). Chodila s tím druhým klukem už tehdy? Nejspíš ne, ale vsadím se, že už ho měla vyhlédnutého, protože chodil na stejné přednášky z moderní sociologie jako ona. Renee St. Clairová by to věděla a nejspíš by mi to i řekla, kdybych se zeptal – všechno vycinkat byla Reneeina specialita, vsadím se, že při zpovědi utahala i faráře –, ale některé věci člověk nechce vědět. Třeba proč dívka, kterou jste horoucně milovali, vás neustále odmítala, ale s tím novým klukem skočila do postele málem při první příležitosti. Nevím, jestli se někdo dokáže opravdu vyrovnat se svou první láskou, mě stále trápí. Něco ve mně pořád chce vědět, co na mně bylo špatného. Co mi chybělo. Teď je mi přes šedesát, mám šedivé vlasy a přežil jsem rakovinu prostaty, ale i dnes chci vědět, proč jsem nebyl pro Wendy Keeganovou dost dobrý.

♥

Nasedl jsem do vlaku Jižní střela, který jel z Bostonu do Severní Karolíny (nic dobrodružného, zato byl levný), a pak do autobusu z Wilmingtonu do Nebeské zátoky. Na pohovor jsem šel k Fredu Deanovi, který měl na starosti – kromě spousty dalších funkcí – zaměstnance Lunaparku. Po čtvrthodině otázek a odpovědí, obhlédnutí mého řidičáku a osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci mi podal plastovou jmenovku na šňůrce. Stálo na ní NÁVŠTĚVNÍK, aktuální datum a kresbička zubícího se modrookého německého ovčáka, který matně připomínal slavného kresleného detektiva Scooby-Dooa.

„Projdi si to tu,“ řekl Dean. „Svez se na Karolínským kole, jestli chceš. Většina atrakcí ještě není otevřená a neběží, ale tahle jo. Laneovi pověz, že máš můj souhlas. Dal jsem ti celodenní propustku, ale chci, aby ses sem vrátil v…“ Pohlédl na hodinky. „Řekněme v jednu. Pak mi řekneš, jestli tu práci chceš. Mám tu pět prázdnejch fleků, ale v podstatě jsou všechny stejný – Šťastní pomocníčci.“

„Děkuji vám, pane.“

S úsměvem přikývl. „Nevím, jaký budeš mít z tohohle místa pocity, ale mně vyhovuje. Je to tu trochu starý a trochu omšelý, ale pro mě to má svoje kouzlo. Nějakou dobu jsem to zkoušel v Disneylandu, ale tam se mi nelíbilo. Je to tam moc… nevím…“

„Moc průmyslové?“ napověděl jsem.

„Přesně. Moc průmyslový. Moc naleštěný a nablýskaný. Tak jsem se před pár rokama vrátil do Lunaparku. Nelitoval jsem. Tady nejsme tak sešněrovaní – pořád to tu má ten starosvětskej kolotočářskej šmak. Tak běž, rozhlídni se. Zjistíš, co si myslíš. A jak se cítíš, což je důležitější.“

„Můžu se nejdřív na něco zeptat?“

„Jasně.“

Sáhl jsem na svoji propustku. „Co je to za psa?“

Jeho úsměv se rozšířil. „To je Šťastný pes Howie, maskot Lunaparku. Lunapark vybudoval Bradley Easterbrook a originál Howie byl jeho pes. Ten už je dávno po smrti, ale i tak ho často uvidíš, jestli tu budeš letos v létě pracovat.“

Vídal jsem ho… a zároveň nevídal. Lehká hádanka, ale na řešení si budete muset chvíli počkat.

♥

Lunapark byl nezávislý podnik, ne tak velký jako Šest vlajek a zdaleka na tak velký jako Disney World, ale i tak na mě jeho rozloha udělala dojem, zvlášť Radostná ulice, která představovala hlavní třídu, a Ohaří cesta, která byla vedlejší, skoro prázdná a vypadala široká jako osm silničních pruhů. Slyšel jsem kňučení motorových pil a viděl spoustu dělníků – největší parta se hemžila na Kulovém blesku, jedné ze dvou horských drah v Lunaparku –, ale nebyli tu žádní zákazníci, protože park otevíral až patnáctého května. Několik stánků s občerstvením mělo otevřeno, aby měli dělníci kde obědvat, a před boudou pobitou hvězdami, kde se věštilo z ruky, stála jakási stará dáma a podezíravě si mě měřila. Až na jednu výjimku měli všude jinde zavřeno.

Tou výjimkou bylo Karolínské kolo. Bylo padesát metrů vysoké (to jsem zjistil později) a pomalounku se otáčelo. Venku před ním stál šlachovitý osvalený chlapík ve vyšisovaných džínách, ošoupaných semiškách pocákaných olejem a tílku. Na uhlově černých vlasech mu seděla fešácky pošoupnutá buřinka. Za uchem měl zaparkovanou cigaretu bez filtru. Vypadal jako cirkusový vyvolavač z komiksu ve starých novinách. Vedle něj stála na přepravce od pomerančů otevřená bedýnka na nářadí a velké přenosné rádio. Skupina Faces zpívala „Stay with Me“. Chlapík se klátil do rytmu a s rukama zastrčenýma do zadních kapes pohupoval boky sem a tam. Myšlenka, která mi prolétla hlavou, byla absurdní, ale dokonale jasná: Až budu velký, chci vypadat přesně jako tenhle chlap.

Ukázal na moji propustku. „Poslal tě Freddy Dean, že? Pověděl ti, že všechno ostatní je zavřený, ale můžeš se svízt na obřím kole.“

„Ano, pane.“

„Projížďka na Kole znamená, že tě Fred bere. Rád posílá těch několik vyvolenejch, aby se tu rozhlídli z ptačí perspektivy. Vezmeš tu práci?“

„Asi ano.“

Natáhl ruku. „Já jsem Lane Hardy. Vítej na palubě, chlapče.“

„Rád vás poznávám.“

Vykročil po šikmém chodníku, který vedl k pomalu se otáčejícímu kolu, uchopil jakousi dlouhou tyč, která vypadala jako řadicí páka, a odtlačil ji od sebe. Kolo se pomalu zastavilo tak, že jedna z vesele natřených gondol (na každé se usmíval obrázek Šťastného psa Howieho) se pohupovala u nástupní rampy pro pasažéry.

„Vlez si na palubu, Jonesy. Pošlu tě do nebe, kde je vzduch jasnej a výhled víc než krásnej.“

Vlezl jsem si do gondoly a zavřel dvířka. Lane s nimi zatřásl, aby se ujistil, že je západka na místě, zaklapl bezpečnostní závoru a pak se vrátil ke svému prajednoduchému ovládání. „Připraven ke startu, kapitáne?“

„Snad jo.“

„Čekají tě divy světa.“ Mrkl na mě a posunul ovládací páku dopředu. Kolo se znovu začalo otáčet a najednou se na mě ten muž díval nahoru. Stejně jako ta stará dáma u věštecké boudy. Zakláněla hlavu a stínila si oči. Zamával jsem jí. Nereagovala.

Pak už jsem byl nad vším kromě smyček a zatáček Kulového blesku, stoupal jsem stále výš do čerstvého vzduchu časného jara a cítil jsem – je to hloupé, ale pravdivé –, že nechávám všechny svoje starosti a strasti pod sebou.

Lunapark nebyl tematicky zaměřený, což mu umožňovalo, aby měl ode všeho něco. Byla tam menší horská dráha nazvaná Bláznivý třasák a vodní skluzavka (Cák a bác kapitána Nema). Na nejzápadnějším konci parku byl zvláštní přístavek pro nejmenší nazvaný Vrtives. Stála tam i koncertní síň, kde vystupovaly – to jsem se také dozvěděl později – většinou béčkové countryové skupiny nebo rockeři, kteří zažili svůj vrchol v padesátých nebo šedesátých letech. Pamatuji se, že tam měli společné vystoupení Johnny Otis a Big Joe Turner. Netušil jsem, kdo to je, a zeptal se na to Brendy Raffertyové, která byla hlavní účetní a zároveň jakousi matkou Hollywoodských děvčat. Brenda si o mně pomyslela, že jsem tupec, já o ní zase, že je stará. Oba jsme nejspíš měli pravdu.

Lane Hardy mě vyvezl až nahoru a tam kolo zastavil. Seděl jsem v pohupující se gondole, svíral bezpečnostní závoru a rozhlížel se po zbrusu novém světě. Na západě se prostírala rovina Severní Karolíny a mně připadala neuvěřitelně zelená, protože já byl kluk z Nové Anglie zvyklý na to, že březen znamená jen studené a blátivé předjaří. Na východě se nacházel oceán, temně kovově modrý až k místům, kde se ve smetanově bílých pulsech lámal o pláž, po níž budu za pár měsíců ode dneška nosit sem a tam své zhrzené srdce. Přímo pode mnou se nacházela přívětivá směsice všeho možného v Lunaparku – velké a malé atrakce, koncertní síň a kiosky, stánek se suvenýry a minibus Šťastný pes, který vozil zákazníky do motelů v okolí a samozřejmě na pláž. Na severu se nacházela Nebeská zátoka. Z téhle výšky nad Lunaparkem (nahoře, kde je vzduch jasný) vypadalo městečko jako houf kostek z dětské stavebnice, z něhož se na čtyřech světových stranách tyčí čtyři kostelní věže jako špičky kompasové růžice.

Kolo se znovu dalo do pohybu. Při jízdě dolů jsem měl pocit, jako bych se vezl na sloním chobotu jako kluk v povídce od Rudyarda Kiplinga. Lane Hardy mě nakonec zastavil, ale neobtěžoval se mi otevírat dvířka. Koneckonců, byl jsem skoro zaměstnanec.

„Jak se ti to líbilo?“

„Skvělý,“ vydechl jsem.

„Jo, na kolotoč pro bábrlinky to není špatný.“ Pošoupl si buřinku, takže se svezla na druhé ucho, a upřel na mě zkoumavý pohled. „Jak seš vysokej? Sto osmaosmdesát?“

„Sto devadesát.“

„Aha. Uvidíme, jak rád budeš vozit těch svejch sto devadesát na Kole vprostředku července, až budeš navlečenej v kožichu a zpívat ,Hodně štěstí zdraví‘ nějakýmu rozmazlenýmu frackovi s cukrovou vatou v jedný ruce a rozpatlaným nanukem v druhý.“

„V kožichu?“

Ale to už se vracel ke strojovně a neodpověděl mi. Možná mě neslyšel přes to svoje rádio, které zrovna vyřvávalo „Crocodile Rock“. Nebo jenom chtěl, abych si svoje budoucí pracovní zařazení do zdejšího kádru Šťastných psů vychutnal jako překvapení.

♥

K Fredu Deanovi jsem měl znovu zajít víc než za hodinu, takže abych zabil čas, šel jsem pěšky po Ohaří cestě k maringotce s občerstvením, která vypadala, že jim kšefty jdou dobře. V Lunaparku neměli všechno s tématem psů, ale spoustu věcí ano, včetně tohoto občerstvení, které se jmenovalo Psí bašta. Na svůj dnešní hon za brigádou jsem si stanovil krutě nízký rozpočet, ale usoudil jsem, že bych si mohl dovolit utratit pár babek za chilli-dog a papírový kelímek hranolků.

Když jsem došel k boudě s věštírnou, do cesty mi vstoupila madam Fortuna. To vlastně není úplně přesné, protože Fortuna z ní byla jenom od patnáctého května do začátku září. Těch šestnáct týdnů nosila dlouhé sukně, nařasené průsvitné halenky a šály zdobené různými kabalistickými symboly. Na uších se jí houpaly zlaté kruhy tak těžké, že jí vytahovaly lalůčky, a mluvila se silným rumunským přízvukem, takže působila jako postava z nějakého bijáku z třicátých let, kde se hrady hrouží do mlhy a všude vyjí vlci.

Po zbytek roku byla vdovou z Brooklynu, která sbírala Hummelovy figurky a měla ráda filmy (zvlášť dojáky, v nichž mladá dívka dostane rakovinu a půvabně zemře). Dnes vězela v elegantním černém kalhotovém kostýmu a střevících s nízkým podpatkem. Celek barevně oživoval růžový šátek kolem krku. Coby Fortuna se honosila divokou hřívou šedivých kudrn, ale to byla paruka, v tuto chvíli dosud uložená pod skleněným poklopem v malém domku v Nebeské zátoce, kde bydlela. Pravé vlasy měla ostříhané na ježka a vypadaly jako černá čepice. Fanynka Love Story z Brooklynu a věštkyně Fortuna měly společné jen jedno: obě se považovaly za jasnovidky.

„Padá na tebe stín, mladý muži,“ oznámila.

Pohlédl jsem dolů a uviděl, že má naprostou pravdu. Stál jsem ve stínu Karolínského kola. Oba jsme v něm stáli.

„Ten ne, pitomče. Na tvoji budoucnost. Budeš mít hlad.“

Ten už jsem měl, a pořádný, ale půlmetrová bageta ze Psí bašty ho brzy zažene. „To je velmi zajímavé, paní… ehm…“

„Rosalinda Goldová,“ představila se a podala mi ruku. „Ale můžeš mi říkat Rozzie. Všichni mi tak říkají. Ale během sezony…“ Vžila se do role, což znamenalo, že začala mluvit jako Bela Lugosi s prsama. „Běchéém sesoný… jsem Fortuna!“

Potřásli jsme si rukou. Kdyby nevklouzla pouze do role, ale i do kostýmu, zachřestilo by jí na zápěstí tucet zlatých náramků. „Velice rád vás poznávám.“ A pokusil jsem se o stejný přízvuk jako ona: „Já jsem… Devin!“

Nepobavilo ji to. „Irské jméno?“

„Správně.“

„Irové jsou plní smutku a spousta jich má dar vidění. Nevím, jestli ho máš taky, ale potkáš někoho, kdo ho má.“

Ve skutečnosti jsem byl plný štěstí… jakož i mimořádné touhy spořádat jednoho lahodného pupáka ze Psí bašty, nejlépe obloženého chili. Připadalo mi to jako dobrodružství. Říkal jsem si, že ten pocit asi trochu vyprchá, až budu na konci pracovního dne vytírat záchody nebo uklízet zvratky ze sedačky Vířivých šálků, ale v tu chvíli mi prostě všechno připadalo perfektní.

„Zkoušíte si svůj výstup?“

Vytáhla se do plné výšky, což bylo takových sto padesát pět. „Tohle není žádný výstup, chlapče.“ Místo výstup řekla véstap. „Židé jsou psychicky nejvnímavější rasa na zemi. Tohle všichni vědí.“ Začala mluvit normálně. „Navíc je to v Lunaparku lepší než hádat z ruky na Druhé avenue. Smutný nebo nesmutný, líbíš se mi. Jdou z tebe dobré vibrace.“

„To je moje hodně oblíbená písnička od Beach Boys.“

„Ale brzy tě čeká velký smutek.“ Odmlčela se, aby si dodala na důrazu. „A možná i nebezpečí.“

„Vidíte v mé budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy?“ Wendy byla krásná žena s tmavými vlasy.

„Ne,“ řekla Rozzie a to, co přišlo vzápětí, mě přímo omráčilo. „Ta je v tvojí minulosti.“

Á-ha…

Obešel jsem ji a zamířil k občerstvení, a při tom si dával pozor, abych se jí nedotkl. Byla to šarlatánka, o tom jsem ani v nejmenším nepochyboval, ale dotýkat se jí mi v tu chvíli připadalo jako mizerný nápad.

Nepomohlo to. Šla se mnou. „Ve tvé budoucnosti je malá holčička a chlapeček. Ten chlapec má psa.“

„Určitě Šťastného psa. Nejspíš se jmenuje Howie.“

Můj nejnovější pokus o vtipkování ignorovala. „Ta holčička má na sobě červenou čepičku a drží v rukou panenku. Jedno z těch dětí je jasnovidné. Nevím které. To mi zůstává skryto.“

Tuhle část jejího blábolení jsem sotva slyšel. Myslel jsem na to, co předtím řekla naprosto suchým brooklynským tónem: Ta je v tvojí minulosti.

Madam Fortuna se v mnoha věcech pletla, jak jsem později zjistil, ale aspoň nějaké jasnovidné nadání zřejmě opravdu měla, a toho dne, kdy jsem byl v Lunaparku žádat o letní brigádu, se trefila do černého ve všech bodech.

♥

Práci jsem dostal. Pan Dean měl zvlášť velkou radost z mého osvědčení Červeného kříže o absolvování kurzu první pomoci, které jsem dostal v YMCA o letních prázdninách v šestnácti letech. Tehdy to bylo Nudné léto, jak jsem je nazval. V následujících letech jsem však zjistil, že nuda má spoustu tváří.

Panu Deanovi jsem řekl, kdy mi končí zkoušky, a slíbil jsem mu, že dva dny na to budu v Lunaparku, připraven k zařazení do týmu a zácviku. Potřásli jsme si rukou a on mě přivítal na palubě. V jednu chvíli jsem uvažoval, jestli mě nevybídne, abych si s ním zaštěkal jako Šťastný pes nebo neprovedl něco podobného, ale jenom mi popřál pěkný den a vyprovodil mě z kanceláře. Byl to drobný chlapík s pronikavýma očima a pružnou chůzí. Jak jsem tak stál před kanceláří zaměstnavatele na malé verandě z betonových kvádrů, poslouchal dunění příboje a čichal vlhký slaný vzduch, znovu se mě zmocnilo nadšení a nemohl jsem se dočkat, až začne léto.

„Nyní pracuješ v oboru zábavy, Jonesi,“ řekl můj nový šéf. „Nejsme světští – ne tak docela, vzhledem k tomu, jak to dnes vedeme –, ale úplně jsme se také neodtrhli. Víš, co to znamená, pracovat v oboru zábavy?“

„Ne, pane, asi moc ne.“

Oči měl vážné, ale kolem úst mu pohrával náznak úšklebku. „Znamená to, že chrapouni musejí odcházet s úsměvem na tváři – a mimochodem, jestli někdy uslyším, že ty budeš mluvit o zákaznících jako o chrapounech, poletíš ze dveří tak rychle, že se ani nestačíš ohlídnout. Já to říkat můžu, protože dělám v oboru zábavy od chvíle, kdy jsem byl dost starej na to, abych se holil. Jsou to chrapouni – stejní jako venkovští balíci, co očumovali každej kolotoč a houpačku, u který jsem dělal po druhý světový. Lidi, co chodí do Lunaparku, jsou třeba líp oháknutí a jezdí ve fordech a mikrobusech Volkswagen místo ve farmářskejch dodávkách, ale tady jsou z nich stejně zase chrapouni, co na všechno zírají s hubou dokořán. Pokud nezírají, nedělá park svou práci. Ale pro tebe to jsou ušáci. Když to uslyší oni, připomene jim to zvířátko. My víme svoje. Jsou to králíci, Jonesi, pěkní tlustí králíci, co se rádi baví a poskakují z houpačky na kolotoč a od stánku ke stánku místo z díry do díry.“

Mrkl na mě a stiskl mi rameno.

„Ušáci musejí odjet spokojení, jinak to tu vyschne a vítr nás odfoukne. Už jsem to zažil a když se to stane, jde to rychle. Tohle je zábavní park, Jonesi, takže ušáky rozmazluj a tahej za uši jen velice jemně. Jedním slovem, bav je.“

„Tak jo,“ řekl jsem… i když jsem nevěděl, jakou zábavu zákazníkům poskytnu tím, že budu leštit Ďábelské vozy (lunaparková verze autíček) nebo že budu po zavírací době projíždět s čisticím vozem po Ohaří cestě.

„A neopovažuj se mě nechat ve štychu. Budeš tady přesně na den a o pět minut dřív, než na kolik jsme se domluvili.“

„Dobře.“

„V oboru zábavy jsou dvě důležitý pravidla, chlapče: musíš vždycky vědět, kde máš šrajtofli… a dát se vidět.“

♥

Když jsem cestou ven procházel pod velkým obloukem s neonovým nápisem VÍTEJTE V LUNAPARKU (nyní zhasnutým), o zabedněnou budku pro pokladní se opíral Lane Hardy a kouřil cigaretu, kterou měl předtím zaparkovanou za uchem.

„Uvnitř se už nesmí kouřit,“ vysvětlil. „Nový pravidlo. Pan Easterbrook říká, že ho máme v Americe jako první, ale nebudeme poslední. Dostals tu práci?“

„Dostal.“

„Blahopřeju. Dával ti Freddy kázání o světskejch?“

„Trochu jo.“

„Povídal ti o drbání ušáků?“

„Jo.“

„Je to někdy otravnej páprda, ale je to starej kolotočář, všechno už viděl a většinou dvakrát, a neplete se. Myslím, že to zvládneš. Je na tobě něco světskýho, kluku.“ Mávl rukou k parku s dominantami, které se tyčily k bezchybně modrému nebi: Kulový blesk, Bláznivý třasák, spletité zatáčky a zákruty vodního tobogánu Cák a bác kapitána Nema, a samozřejmě Karolínské kolo. „Kdo ví, třeba tu čeká tvoje budoucnost.“

„Možná,“ odtušil jsem, i když jsem věděl, jaká bude moje budoucnost: psaní románů a povídek, které budou vycházet v The New Yorker. Všechno jsem to měl hezky naplánované. Stejně jako jsem měl naplánované oženit se s Wendy Keeganovou a mít s ní pár dětí, ale s těmi počkáme až po třicítce. Když je vám jedenadvacet, život je jako automapa. Teprve někdy kolem pětadvaceti se vás zmocní podezření, že se na tu mapu díváte vzhůru nohama, a ve čtyřiceti to víte s úplnou jistotou. V šedesáti zjistíte, a to mi věřte, že jste sakra zabloudili.

„Počastovala tě Rozzie Goldová svojí obvyklou dávkou věšteckých keců?“

„Hm…“

Lane se uchechtl. „Proč se vůbec ptám? Chlapče, hlavně si pamatuj, že devadesát procent všeho, co řekne, jsou fakticky kecy. Těch zbývajících deset… řekněme, že už lidem řekla věci, který je vyvedly z míry.“

„Co vy?“ zeptal jsem se. „Nějaké odhalení, které vyvedlo z míry vás?“

Zašklebil se. „Den, kdy si nechám od Rozzie číst z ruky, nastane, až to tu zabalím a vyrazím na štace po nejhorších zapadákovech. Kluk paní Hardyový se nezaplejtá s duchařskejma stolkama a křišťálovejma koulema.“

Vidíte v mé budoucnosti krásnou ženu s tmavými vlasy? ptal jsem se.

Ne. Ta je ve tvé minulosti.

Pozorně se na mě díval. „Co je? Spolkls mouchu?“

„To nic,“ řekl jsem.

„Ale no tak, chlapče. Valila ti do hlavy klíny, nebo pravdu? Zazpívala naživo, nebo na playback? Svěř se tatínkovi.“

„Rozhodně to byly kecy.“ Podíval jsem se na hodinky. „Musím jet autobusem v pět, jestli chci chytit sedmičku vlak do Bostonu. Měl bych vyrazit.“

„Ále, máš spoustu času. Kde budeš v létě bydlet?“

„O tom jsem ještě nepřemýšlel.“

„Mohl by ses cestou na autobusový nádraží zastavit u paní Shoplawový. Letním brigádníkům pronajímá byt spousta lidí v Nebeský zátoce, ale ona je nejlepší. Za ty roky u ní bydlela spousta Šťastných pomocníčků. Její dům najdeš snadno, stojí na konci Hlavní ulice u pláže. Obrovskej barák s šedým nátěrem. Na verandě uvidíš pověšený štít. Nemůžeš ho minout, protože je vyrobenej ze škeblí a každou chvíli některá vypadne. PANÍ SHOPLAWOVÁ, PENZION NA POBŘEŽÍ.“

„Tak jo, zastavím se tam. Díky.“

„Jestli se tam ubytuješ, budeš sem moct docházet pěšky, pokud budeš chtít ušetřit peníze na něco důležitějšího než benzín, třeba když si budeš chtít o volným dnu vyrazit. Ta procházka po pláži je moc pěknej začátek dne. Hodně štěstí, chlapče. Těším se, až s tebou budu pracovat.“ Podal mi ruku. Potřásl jsem mu s ní a znovu mu poděkoval.

Jelikož mi vnukl dobrý nápad, rozhodl jsem se, že se do městečka vrátím pěšky po pláži. Ušetří mi to dvacet minut čekání na taxík, který jsem si stejně nemohl moc dovolit. Už jsem skoro došel k dřevěným schůdkům, které vedly na písek, když za mnou ještě zavolal.

„Hej, Jonesy! Chceš vědět něco, co ti Rozzie neřekne?“

„Jasně,“ odpověděl jsem.

„Máme tu strašidelnej zámek, jmenuje se Dům hrůzy. Stará Róza se k němu nepřiblíží na míň než padesát metrů. Nenávidí strašáky a mučírnu a ty nahraný skřeky, ale hlavní důvod je ten, že se bojí, že tam možná opravdu straší.“

„To myslíte vážně?“ Ale tohle byla jenom jedna z těch otázek, které člověk vyhrkne, když ho něco zaskočí. Poznal jsem, že mluví vážně.

„Pověděl bych ti ten příběh, ale už mi končí pauza. Musím u autíček vyměnit pár napájecích tyčí a kolem třetí se tu má zastavit bezpečák, chce omrknout Kulovej blesk. Tihle chlapi umějí být děsně otravní. Zeptej se Shoplawové. Pokud jde o Lunapark, Emmalina Shoplawová ví víc než já. Dalo by se říct, že je v tomhle oboru úplná vědátorka. Ve srovnání s ní jsem nováček.“

„Není to náhodou vtip? Špek pro nové zaměstnance?“

„Vypadám, že vtipkuju?“

To ne, ale každopádně vypadal, že si to náramně užívá. Dokonce na mě mrkl. „Každej pořádnej zábavní park přece musí mít ducha, ne? Možná ji uvidíš na vlastní oči. Chrapouni teda nikdy, to je jistá věc. Tak už mazej, kluku. Urvi si ten pronájem, než sedneš na autobus do Wilmingtonu. Později mi poděkuješ.“

♥

Když se někdo jmenuje Emmalina Shoplawová, je těžké představit si někoho jiného než růžolící paní domácí jako vystřiženou z románu Charlese Dickense, která neudělá krok bez šněrovačky a honzíka a pronáší věty jako Pámbu nás ochraňuj. Návštěvě servíruje čaj a koláčky, zatímco sbor dobrosrdečných výstředníků souhlasně přihlíží. Možná mě i štípne do tváře, až budeme sedět u praskajícího krbu a louskat pečené kaštany.

Jenže v tomto světě málokdy dostaneme, co si představujeme, a na zazvonění mi přišla otevřít vysoká padesátnice s plochou hrudí a bledá jako ojíněné okno. V jedné ruce si nesla staromódní popelníček opatřený váčkem na písek a v druhé ruce doutnající cigaretu. Špinavě hnědé vlasy měla natočené do tuhých loken, které jí zakrývaly uši. Díky nim vypadala jako stárnoucí princezna z pohádky bratří Grimmů. Vysvětlil jsem jí, proč jsem přišel.

„Budete pracovat v Lunaparku, co? No, asi byste měl jít dál. Máte nějaké doporučení?“

„Co se týče bydlení, tak ne – bydlím na koleji. Ale mám pracovní doporučení od svého šéfa v menze. To je taková jídelna na univerzitě, kde…“

„Vím, co znamená menza. Narodila jsem se sice v noci, ale ne včera v noci.“ Zavedla mě do hlavního salonu, který se táhl přes celou délku domu a byl přecpaný nesourodým nábytkem, jemuž vévodil velký stolní televizor. Ukázala na něj. „Barevný. Moji nájemníci ho můžou používat – stejně jako salon – do desíti večer v pracovní den a do půlnoci o víkendech. Někdy se s mládeží dívám na film nebo v neděli odpoledne na baseball. Dáme si pizzu nebo upražím popcorn. Je to vskutku zábava.“

Vskutku, pomyslel jsem si. A znělo to vskutku dobře.

„Povězte mi, pane Jonesi, pijete a jste pak hlučný? Takové chování považuji za společensky nepřijatelné, i když mnohým to tak nepřijde.“

„Ne, paní.“ Trochu jsem pil, ale málokdy jsem začal být hlučný. Obyčejně jsem po jednom nebo dvou pivech začal být pouze ospalý.

„Ptát se vás, jestli berete drogy, by bylo zbytečné, stejně byste řekl, že ne, ať už byste je bral nebo ne, viďte? Ale taková věc samozřejmě pokaždé vyjde najevo, a když se to stane, vyzvu dotyčného nájemníka, aby si našel jiné ubytování. Ani marihuanu, je to jasné?“

„Ano.“

Zahleděla se na mě. „Na feťáka nevypadáte.“

„Taky nejsem.“

„Mám místo pro čtyři nájemníky a momentálně je zabrané jenom jedno. Slečna Ackerleyová. Je to knihovnice. Všechny pokoje k pronajmutí jsou jednolůžkové, ale jsou mnohem pěknější než ty, které byste dostal v motelu. Pro vás bych vybrala ten pokoj v prvním patře. Má vlastní koupelnu se sprchou, což pokoje v druhém patře nemají. Je tu taky venkovní schodiště, což se hodí, pokud máte přítelkyni. Proti dámským návštěvám nic nemám, protože sama jsem dáma a návštěvy mám ráda. Máte přítelkyni, pane Jonesi?“

„Ano, ale bude letos v létě na brigádě v Bostonu.“

„Nu, třeba se s někým seznámíte. Víte, co se zpívá v té písni – láska je všude kolem nás.“

Tomu jsem se jenom usmál. Na jaře roku 1973 mi představa, že bych miloval někoho jiného než Wendy Keeganovou, připadala absurdní.

„Domnívám se, že budete mít auto. Vzadu jsou jen dvě parkovací místa na čtyři nájemníky, takže každé léto to chodí tak, že kdo dřív přijde, ten dřív bere. Vy jste přišel první a myslím, že to s vámi půjde. Pokud zjistím, že to nepůjde, půjdete o dům dál. Je to podle vás férové?“

„Ano, paní.“

„Dobře, protože to férové je. Moje požadavky budou obvyklé: první měsíc, poslední měsíc, kauce na škody.“ Uvedla částku, která mi také připadala férová. Přesto mi účet u První svěřenecké banky v New Hampshiru pořádně provětrá.

„Vezmete šek?“

„Odmítnou ho proplatit?“

„Ne, paní, to snad ne.“

Zvrátila hlavu a zasmála se. „Tak si ho vezmu, pokud budete ten pokoj stále chtít, až si ho prohlédnete.“ Típla cigaretu a vstala. „Mimochodem, nahoře se nekouří – jde o pojištění. A kouřit se nebude ani tady, jakmile se tu nájemníci ubytují. Jde o obyčejnou slušnost. Víte, že staroušek Easterbrook chce, aby se v parku nekouřilo?“

„Slyšel jsem. Asi mu to sníží návštěvnost.“

„Možná ze začátku. Ale pak se třeba spíš zvýší. Na Brada bych si klidně vsadila. Je to mazaný chlap, světský ze světských.“ Chtěl jsem se jí zeptat, co tím přesně myslí, ale to už mluvila o něčem jiném „Půjdeme se na ten pokoj mrknout?“

Mrknutí na pokoj v prvním patře mě stačilo přesvědčit, že to půjde. Postel byla velká, což bylo dobré, z okna byla vyhlídka na oceán, což bylo ještě lepší. Koupelna byla spíš jen vtip, tak maličká, že když si sednu na záchod, budu mít nohy ve sprše, ale vysokoškoláci jen s pár drobty ve své finanční kredenci nemůžou být moc vybíraví. A výhled z okna mě dostal. Podle mě neměl lepší výhled ani žádný z boháčů, jejichž letní sídla stála v Nábřežní ulici. Představoval jsem si, jak sem přivedu Wendy, oba budeme obdivovat vyhlídku a potom… budeme v té velké posteli a venku bude pravidelně, ospale tepat příboj…

„To.“ Konečně „to.“

„Chci to,“ řekl jsem a ucítil, jak rudnu. Nemluvil jsem jenom o pokoji.

„Vím, že ano. Kouká vám to z očí, zatraceně.“ Jako by věděla, na co myslím, a možná to opravdu věděla. Usmála se – širokánským úsměvem, díky němuž opravdu vypadala dickensovsky bez ohledu na plochý hrudník a bledou pleť. „Vaše vlastní hnízdečko. Sice žádné Versailles, zato však jen vaše. Ne jako pokoj na koleji, že? I když jednolůžkový?“

„Ne,“ přiznal jsem. Myslel jsem na to, že budu muset přemluvit tátu, aby mi poslal na bankovní účet dalších pět stovek, abych nějak vyšel, dokud mi nezačne chodit výplata. Bude bručet, ale nakonec povolí. Doufal jsem jenom, že nebudu muset vytahovat kartu Mrtvá máma. Byla pryč skoro čtyři roky, ale táta schovával v peněžence půl tuctu jejích fotek a pořád nosil snubní prsten.

„Vaše vlastní práce a vaše vlastní bydlení,“ řekla trochu zasněně. „To zní dobře, Devine. Nebude vadit, když vám budu říkat Devine?“

„Stačí Dev.“

„Dobře.“ Rozhlédla se po pokojíku s ostře skoseným stropem – byl kousek od okraje střechy – a vzdychla. „To nadšení nevydrží dlouho, ale dokud trvá, je to skvělé. Ten pocit nezávislosti. Myslím, že sem zapadnete. Máte v sobě něco světského.“

„To jste už druhý člověk, který mi to říká.“ Pak jsem si vzpomněl na svůj rozhovor s Lanem Hardym na parkovišti. „Vlastně třetí.“

„A vsadím se, že vím, co ti druzí dva byli zač. Chcete tu vidět ještě něco? Ta koupelna není nic moc, já vím, ale rozhodně je to tady lepší, než když musíte kadit na záchodě na koleji a při tom poslouchat, jak kluci u umyvadel prdí a vykládají si báchorky o děvčatech, která včera večer sklátili.“

Zařval jsem smíchy a paní Emmalina Shoplawová se ke mně připojila.

♥

Dolů jsme sešli po venkovních schodech. „Jak se má Lane Hardy?“ zeptala se, když jsme se ocitli dole. „Pořád nosí ten svůj hloupý tralalák?“

„Mně připomínal spíš buřinku.“

Pokrčila rameny. „Tralalák, buřinka, v čem je rozdíl?“

„Má se dobře, ale něco mi povídal…“

Úkosem se na mě zahleděla. Skoro se usmívala, ale jen skoro.

„Povídal, že v jejich strašidelném zámku – tady mu říkají Dům hrůzy – straší. Ptal jsem se ho, jestli si ze mě utahuje, ale prý ne. Říkal, že o tom taky víte.“

„Tak říkal, podívejme se.“

„Ano. Prý pokud jde o Lunapark, víte víc než on.“

„No,“ řekla, hmátla do kapsy kalhot a vytáhla balíček winstonek, „vím toho slušnou kupu. Manžel tam dělal hlavního strojníka, než dostal infarkt a umřel. Když se ukázalo, že jeho životní pojistka je mizerná – a podle smlouvy kompletně celá v zástavě –, začala jsem pronajímat horní dvě patra v tomhle domě. Co jiného jsem měla dělat? Měli jsme jenom jedno dítě, dceru, a ta teď žije v New Yorku a dělá pro nějakou reklamku.“ Zapálila si cigaretu, potáhla a s uchechtnutím vyfoukla dým. „Taky pracuje na tom, aby ztratila svůj jižanský přízvuk, ale to je jiná písnička. Tenhle zbytečně velký barák byl Howieho hračka a já jsem mu ji nikdy nevyčítala. Aspoň se zaplatila. A já jsem ráda, že zůstávám ve spojení s parkem, protože mám díky tomu pocit, že jsem ve spojení s ním. Rozumíte tomu?“

„Jistě.“

Zahleděla se na mě skrz stoupající proužek cigaretového dýmu, usmála se a zavrtěla hlavou. „Né – je to od vás laskavé, ale jste trochu moc mladý.“

„Před čtyřmi lety jsem přišel o mámu. Táta po ní pořád truchlí. Říká, že manželka a život patří k sobě. Já mám aspoň školu a přítelkyni. Táta se kousek na sever od Kittery potlouká po domě, který je pro něho hrozně velký. Ví, že by ho měl prodat a sehnat si menší, odkud by to měl blíž do práce – oba to víme –, ale stejně tam zůstává. Takže jo, vím, o čem mluvíte.“

„Je mi líto, že vám umřela máma,“ řekla paní Shoplawová. „Jednoho dne tu svoji hubu otevřu až moc a spadnu do ní. Ten váš autobus, ten jede v pět deset?“

„Ano.“

„Tak pojďte do kuchyně. Opeču vám sýrovou topinku a strčím do mikrovlnky misku rajské polévky. Máte dost času. A při jídle vám budu vyprávět smutný příběh lunaparkového ducha, jestli si ho chcete poslechnout.“

„Je to opravdu o duchovi?“

„Nikdy jsem v tom zatraceném strašidelném domě nebyla, takže to nevím jistě. Ale je to historka o vraždě. Tím jsem si jistá.“

♥

Polévka byla jenom campbellka z konzervy, ale opečený sýr byl munster – můj oblíbený – a chutnal nebesky. Nalila mi sklenici mléka a nedala jinak, než že ji musím vypít. Paní Shoplawová říkala, že jsem chlapec ve vývinu. Posadila se naproti mě také s miskou polévky, ale bez topinky („Musím si hlídat svoji dívčí postavu“) a vyprávěla mi ten příběh. Něco z něj se dozvěděla z novin a reportáží v televizi. Šťavnatější části pocházely od jejích známých v Lunaparku, těch tam měla spousty.

„Stalo se to před čtyřmi lety, zřejmě někdy v době, kdy umřela vaše matka. Víte, na co si pokaždé nejdřív vzpomenu, když o tom přemýšlím? Na tričko toho chlapa. A rukavice. Když o těch věcech přemýšlím, naskočí mi husí kůže. Protože podle nich je jasné, že to plánoval.“

„Asi začínáte odprostředka,“ upozornil jsem ji.

Paní Shoplawová se zasmála. „Jo, asi je to tak. Ten údajný duch se jmenuje Linda Grayová a byla z Florence. To je směrem na Jižní Karolínu. Byla tu se svým přítelem – pokud se tak dá nazvat, policajti se důkladně prohrabali její minulostí a nenašli po něm ani stopy – a strávila svoji poslední pozemskou noc v motorestu Luna, půl míle na jih odsud po pláži. Druhý den v jedenáct hodin vešli do Lunaparku. On koupil pro oba vstupenky, platil hotově. Svezli se na několika atrakcích a pak si dali opožděný oběd ve Skalním humrovi, což je rybárna u koncertní síně. To bylo nějak po jedné. Pokud jde o dobu úmrtí, nejspíš víte, jak se určuje… podle obsahu žaludku a tak dál…“

„Jo.“ Opečený chleba už jsem spořádal, takže jsem se soustředil na polévku. Příběh mi nijak nekazil chuť. Nezapomeňte, že mi bylo jedenadvacet, a i když bych asi tvrdil něco jiného, v hloubi duše jsem byl přesvědčený, že nikdy neumřu. Tím niterným přesvědčením nedokázala otřást ani mámina smrt.

„Takže jí dal najíst, pak ji vzal na Karolínské kolo – to se točí pěkně pomalu, aby nenarušilo zažívání – a pak ji vzal do Domu hrůzy. Dovnitř vjeli společně, ale ven se vynořil sám. Asi v půli cesty, která trvá zhruba devět minut, jí podřízl krk a pohodil ji vedle koleje, po které vozíky jezdí. Vyhodil ji jako smetí. Musel vědět, že se ušpiní, protože měl na sobě dvě trička, a měl navlečené žluté gumové rukavice. To svrchní tričko našli – zachytilo většinu krve – asi sto metrů od těla. Rukavice ještě o něco dál.“

Přímo jsem to viděl: nejdřív tělo, stále teplé a pulsující, potom tričko, pak rukavice. Vrah zatím klidně sedí ve vozíku a dojede až na konec. Paní Shoplawová měla pravdu, člověku z toho naskakovala husí kůže.

„Když jízda skončila, ten parchant prostě vystoupil a odešel. Vozík vytřel – to tričko, které našli, bylo promáčené skrz naskrz –, ale úplně všechnu krev přece jenom neodstranil. Jeden z pomocníků jí trochu zahlédl na sedačce, než začala další jízda, a očistil ji. Moc o tom nepřemýšlel. Krev na atrakcích v lunaparku není nic neobvyklého. Většinou jde o nějaké dítě, které se příliš rozrušilo a spustila se mu krev z nosu. Však to zjistíte sám. Jenom si dejte pozor, abyste měl také rukavice, až budete uklízet, to kvůli nemocem. Rukavice mají na všech stanicích první pomoci, a ty jsou po celém parku.“

„Nikdo si nevšiml, že z vozíku vystoupil bez svojí přítelkyně?“

„Ne. Byla půlka července, vrchol sezony, takže tam byl pořádný blázinec. Tělo se našlo až druhý den v jednu ráno. To už byl park dávno zavřený a v Domě hrůzy byla ještě zapnutá pracovní světla. Kvůli noční směně. Však to taky zažijete, všechny party Šťastných pomocníčků mají jeden týden v měsíci na starosti úklid a radím vám, abyste se před tím pořádně vyspal, protože ta večerní šichta je děsná.“

„Lidi kolem ní jezdili, dokud park nezavřel, a nikdo ji neviděl?“

„Jestli ano, mysleli si, že patří k představení. Ale nejspíš tam to tělo leželo bez povšimnutí. Nezapomeňte, že Dům hrůzy je temná jízda. Vlastně jediná v Lunaparku. Jiné parky jich mají víc.“

Temná jízda. To rozeznělo temný akord, ale ne dost silný, aby mi to zabránilo dojíst polévku. „Co jeho popis? Třeba od někoho, kdo je obsluhoval v restauraci?“

„Měli něco lepšího. Měli fotky. Věřte mi, že se policie postarala, aby se dostaly do televize a otiskli je v novinách.“

„Kde je sehnali?“

„Od Hollywoodských děvčat,“ řekla paní Shoplawová. „V plné sezoně jich pokaždé pracuje na place aspoň půl tuctu. V Lunaparku nikdy nebyl žádný šmajchlkabinet nebo něco podobného, ale staroušek Easterbrook nestrávil všechny ty roky na štacích u kolotočů pro nic za nic. Ví, že lidi mají rádi, když jsou atrakce a buřty trochu šmrncnuté sex appealem. V každém týmu Pomocníčků je jedno Hollywoodské děvče. Vy budete mít taky jednu přidělenou a budete se muset s ostatníma klukama z týmu postarat jako starší bratři, aby si na ni nikdo nedovoloval. Pobíhají tam v krátkých zelených šatečkách a zelených střevíčkách na podpatku a roztomilých zelených kloboučcích, které mi pokaždé připomenou Robina Hooda a jeho veselou chasu. Akorát že tohle jsou Veselé čiperky. Nosí novinářské foťáky, takové ty jako ze starých filmů, a fotí chrapouny.“ Odmlčela se. „Ovšem neradím vám, abyste zákazníky takhle nazýval.“

„Pan Dean mě už varoval,“ řekl jsem.

„To odpovídá. Ta Hollywoodská děvčata se prostě mají soustředit na rodinné skupinky a zamilované dvojice, které vypadají, že už jsou plnoleté. Mládež pod jedenadvacet obvykle nemá zájem o suvenýrovou fotku, to radši utratí peníze za jídlo a hrací automaty. Takže to chodí tak, že děvčata nejdřív fotí a pak dotyčné osloví.“ Vydechla hláskem jako Marilyn Monroe: „,Ahoj, vítejte v Lunaparku, já jsem Karen! Pokud byste chtěli fotografii, kterou jsem právě pořídila, řekněte mi, jak se jmenujete, a při odchodu z parku se zastavte u stánku Hollywoodské foto.‘ Něco takového.

Jedna z nich vyfotila Lindu Grayovou s jejím přítelem před střelnicí U Annie Oakleyové, ale když toho mládence oslovila, odbyl ji. A to hrubě. Později policajtům říkala, že se tvářil, že jí foťák sebere a rozbije, kdyby se nebál, že mu to neprojde. Prý ji z jeho očí úplně zamrazilo. Byly prý tvrdé a šedé.“ Paní Shoplawová se usmála a pokrčila rameny. „Jenže se ukázalo, že měl sluneční brýle. Víte, jak některé dívky rády všechno dramatizují.“

To jsem opravdu věděl. Wendyina kamarádka Renee dokázala udělat z běžné návštěvy u zubaře scénář k filmovému hororu.

„To byla nejlepší fotografie, ale ne jediná. Policisté prošli všechny fotky, které toho dne Hollywoodská děvčata udělala, a mladou Grayovou a jejího přítele našli na pozadí nejméně čtyř dalších. Na té nejlepší stojí ve frontě na Vířivé šálky a on má ruku na její zadnici. Pěkně důvěrné na někoho, koho nikdo z její rodiny nebo přátel do té doby vůbec neviděl.“

„Věčná škoda, že tu není vnitřní televizní okruh,“ dumal jsem. „Moje přítelkyně získala na léto práci u Filena v Bostonu a prý tam mají několik takových kamer, a montují stále další. Aby se tolik nekradlo.“

„Přijde den, kdy budou namontované všude,“ prohlásila. „Jako v jedné sci-fi knížce o myšlenkové policii. Ani se na to netěším. Ale nikdy je nedají do atrakcí jako Dům hrůzy. Ani ty infračervené, které vidí ve tmě.“

„Ne?“

„Ne. V Lunaparku není žádný Tunel lásky, ale Dům hrůzy je rozhodně Tunel ošahávání. Manžel mi jednou říkal, že když parta uklízečů na noční šichtě nenajde u koleje aspoň troje kalhotky, byl to slabý den.

Ale přece jen měli toho chlapa na výborné fotce od střelnice. Skoro portrét. Byl v novinách a v televizi celý týden. On se jí tam tiskl k boku, ukazoval jí, jak držet vzduchovku, jak to mládenci pokaždé dělají. Všichni v obou Karolínách museli tu fotku vidět. Ona se usmívá, ale on se tváří smrtelně vážně.“

„A celou dobu má v kapsách rukavice a nůž,“ řekl jsem. Užasl jsem nad tou představou.

„Břitvu.“

„Co?“

„Použil břitvu nebo něco podobného, na to přišel doktor při ohledání. Každopádně měli fotky včetně té výborné, a víte co? Na žádné mu nejde rozeznat obličej.“

„Kvůli těm slunečním brýlím.“

„Těmi to jenom začínalo. Navíc měl bradku a baseballovou čepici, takovou tu s dlouhým kšiltem, který zastínil to zbývající z obličeje, co nezakrývaly brýle a vousy. Mohl to být kdokoliv. Klidně byste to mohl být i vy, až na to, že jste tmavovlasý a ne blond a nemáte na jedné ruce vytetovanou ptačí hlavu. To ten chlapík měl. Orla nebo možná sokola. Byl jasně vidět na fotce od střelnice. V novinách otiskovali jeho zvětšeninu pět dní po sobě a doufali, že ho někdo pozná. Nikdo se nepřihlásil.“

„A v tom motorestu, kde předtím spali, taky nezjistili žádné vodítko?“

„Ne-e. Když se zapisovali, ukázal řidičák státu Jižní Karolíny, ale ten byl před rokem ukradený. Ji nikdo ani nezahlédl. Musela čekat v autě. Skoro celý týden nevěděli, kdo to je, ale policie uveřejnila kreslený portrét jejího obličeje. Vypadala na něm, že jenom spí, že nemá podřezaný krk a není mrtvá. Někdo – myslím, že to byla kamarádka, se kterou chodila na zdravotní školu – kresbu viděl a poznal ji. Pověděla to rodičům té dívky. Neumím si představit, jak jim muselo být, když sem přijížděli a cestou do márnice se chytali posledního stébla naděje, že se nakonec ukáže, že je to milované dítě někoho jiného.“ Pomalu vrtěla hlavou. „Děti jsou hrozné riziko, Deve. Napadlo vás to někdy?“

„Asi jo.“

„Což znamená, že nenapadlo. Já… myslím, že kdyby v té márnici odhrnuli prostěradlo a pod ním ležela moje dcera, asi bych se zbláznila.“

„Přece si nemyslíte, že Linda Grayová v Domě hrůzy opravdu straší, nebo ano?“

„Na to neumím odpovědět, protože na posmrtný život nemám žádný názor. Cítím to tak, že na to přijdu sama, až se tam dostanu, a to mi stačí. Vím jenom, že hodně lidí, kteří v Lunaparku pracují, tvrdí, že ji viděli stát vedle kolejí, a měla prý na sobě to, v čem ji našli: modrou sukni a modrou halenku bez rukávů. Nikdo z nich ty barvy nemohl vidět na fotkách, které byly uveřejněné, protože aparáty, které používají Hollywoodská děvčata, fotí jen černobíle. Nejspíš kvůli tomu, že vyvolávání je rychlejší a levnější.“

„Možná že barvu jejího oblečení zmínili někde v článku.“

Pokrčila rameny. „Možná, nevzpomínám si. Ale několik lidí se taky zmínilo, že dívka, kterou viděli stát u koleje, měla ve vlasech alenkovskou stuhu, takovou tu širokou, a to v novinách rozhodně nepsali. Tajili to skoro rok v naději, že podle toho poznají pachatele, pokud se objeví nějaký podezřelý.“

„Lane říkal, že chrapouni ji nikdy nevidí.“

„Ne, ukazuje se jenom po zavíračce. Většinou ji vídají Šťastní pomocníčci z noční směny, ale já vím, že nejméně jeden inspektor bezpečnosti provozu z Raleighu ji viděl, protože jsem s ním byla na skleničce u Písečného dolaru. Tvrdil, že když projížděl Domem hrůzy, to děvče tam prostě stálo. Myslel si, že je to nová figurína, dokud před ním nezvedla ruce, takhle.“

Paní Shoplawová zvedla ruce s dlaněmi otočenými vzhůru, vypadalo to jako prosebné gesto.

„Prý měl pocit, že teplota tam klesla o dvacet stupňů. Kapsa studeného vzduchu, tak to nazval. Když se otočil a ohlédl, byla pryč.“

Vzpomněl jsem si na Lanea v těch jeho upnutých džínách, ošoupaných botách a chlapácké buřince. Pravda, nebo kecy? ptal se. Naživo, nebo na playback? Pomyslel jsem si, že duch Lindy Grayové je skoro jistě kec, ale doufal jsem, že není. Doufal jsem, že ji uvidím. Byla by to skvělá historka, kterou bych mohl vyprávět Wendy, a v té době se všechny moje myšlenky točily kolem ní. Jestli si koupím tuhle košili, schválí mi ji Wendy? Jestli napíšu povídku o tom, jak mladá dívka dostala první pusu při jízdě na koni, bude se Wendy líbit? Jestli uvidím ducha zavražděného děvčete, zaujme to Wendy? Třeba tak moc, že sem bude chtít přijet a podívat se na ni osobně?

„Asi za půl roku po vraždě vyšel v charlestonském Zpravodaji další článek,“ řekla paní Shoplawová. „Zjistilo se, že od roku 1961 došlo v Georgii a obou Karolínách ke čtyřem podobným vraždám. Vždy mladých dívek. Jednu někdo ubodal, ostatní tři měly podříznutý krk. Reportér vykutal aspoň jednoho policajta, který řekl, že všechny je mohl zabít ten chlap, co zavraždil Lindu Grayovou.“

„Střezte se vraha z Domu hrůzy!“ zahýkal jsem znělým hlasem jako pouťový vyvolávač.

„Přesně tak ho v těch novinách nazvali. Měl jste hlad, viďte? Snědl jste všechno kromě misky. Teď byste mi měl asi vypsat šek a běžet na autobusové nádraží, jinak byste taky mohl skončit na noc u mě na gauči.“

Ten vypadal docela pohodlně, ale já se nemohl dočkat, až odjedu zpátky na sever. Z jarních prázdnin zbývaly dva dny a pak budu zase ve škole s rukou kolem pasu Wendy Keeganové.

Vytáhl jsem šekovou knížku, vyplnil ho a tím jsem si pronajal jednopokojové apartmá s kouzelným výhledem na oceán, který Wendy Keeganová – moje přítelkyně – nikdy neměla možnost ocenit. V tom pokoji jsem po večerech vysedával s potichu puštěným stereogramofonem, přehrával si Jimiho Hendrixe a Doors a chvilkami pomýšlel na sebevraždu. Spíš jen tak pubertálně než vážně, byly to jen představy mladíka s bujnou fantazií a srdečním úrazem… aspoň tak si to dnes, o tolik let později, říkám, ale kdo to může doopravdy vědět?

Když jde o minulost, všichni si vymýšlejí.

♥

Snažil jsem se dovolat Wendy hned z autobusového nádraží, ale její nevlastní máma řekla, že je venku s Renee. Když autobus dojel do Wilmingtonu, zkusil jsem to znovu, ale pořád byla venku s Renee. Zeptal jsem se Nadine – tak se její nevlastní matka jmenovala –, jestli netuší, kam mohly jít. Nadine odpověděla, že netuší. Mluvila, jako bych byl nejméně zajímavý člověk, který jí za celý den volal. Možná za celý rok. Nebo celý život. S Wendyiným tátou jsem vycházel docela dobře, ale Nadine Keeganová nikdy nepatřila k mým největším fanouškům.

Konečně – to už jsem byl v Bostonu – jsem se Wendy dovolal. Mluvila nějak rozespale, i když bylo teprve jedenáct, což je hodina, kdy to vysokoškoláci o jarních prázdninách teprve rozjíždějí. Pověděl jsem jí, že jsem tu práci dostal.

„No hurá,“ řekla. „Pojedeš hned domů?“

„Ano, jakmile si vyzvednu auto.“ Pokud nebude mít píchnutou pneumatiku. V těch dobách jsem věčně jezdil na sjetých gumách a zdálo se, že neustále některá uchází. Co rezerva, ptáte se? Dobrý vtip, seńor. „Mohl bych přespat v Portsmouthu, místo abych jel rovnou domů, a zajít za tebou zítra, jestli…“

„To by nebyl dobrý nápad. Renee u mě přespí a větší společnost Nadine nesnese. Víš, jak je na společnost přecitlivělá.“

Na některou společnost možná, ale Nadine a Renee si spolu vždycky notovaly, popíjely litry kávy a drbaly svoje oblíbené filmové hvězdy, jako by je osobně znaly. Zdálo se však, že není vhodná chvíle to připomínat.

„Jindy bych si s tebou moc ráda povídala, Deve, ale už jsem se chystala zalehnout. Měly jsme toho s Renee dneska moc. Nákupy a… tak různě.“

Tak různě nijak nerozváděla a já zjistil, že se mi na to nechce ptát. Další varovné znamení.

„Miluju tě, Wendy.“

„Taky tě miluju.“ Znělo to spíš ledabyle než vřele. Je prostě unavená, usoudil jsem.

Vyjel jsem z Bostonu na sever a zřetelně jsem cítil jakýsi neklid. Kvůli tomu, jak mluvila? Kvůli znatelnému nedostatku nadšení? To jsem nevěděl. Nebyl jsem si jistý, jestli to chci vědět. Ale uvažoval jsem o tom. Dokonce někdy i dnes, po všech těch letech, o tom přemýšlím. Dnes už pro mě neznamená nic než jizvu a vzpomínku, prostě někoho, kdo mě zranil, jak už tak mladé ženy čas od času zraňují mladé muže. Mladá žena z jiného života. Přesto si nemohu pomoci a přemýšlím, kde toho dne byla. Co bylo za tím tak různě. A jestli to byla skutečně Renee St. Clairová, s kým ten den strávila.

Mohli bychom diskutovat o tom, který text v popové muzice je nejděsivější, ale pro mě to jsou raní Beatles – vlastně John Lennon –, když zpívají Radši bych tě viděl mrtvou, holčičko, než abys byla s jiným chlapem. Mohl bych vám vykládat, že nic takového jsem vůči Wendy po rozchodu necítil, ale byla by to lež. Rozhodně to netrvalo v jednom kuse, ale jestli jsem na ni po rozchodu myslel s jistou nenávistí? Ano. Zažil jsem dlouhé bezesné noci, kdy jsem si myslel, že za to, jak mi ublížila, si zaslouží, aby se jí stalo něco špatného – možná opravdu špatného. Děsilo mě, že tak uvažuji, ale někdy to tak prostě bylo. A pak jsem přemýšlel o tom muži, který vešel do Domu hrůzy s rukou kolem pasu Lindy Grayové a s dvěma tričky na sobě. O muži s vytetovanou ptačí hlavou na ruce a břitvou v kapse.

♥

Na jaře roku 1973 – posledním roce mého dětství, když se tak zpětně dívám – jsem viděl budoucnost, ve které se Wendy Keeganová stane Wendy Jonesovou… nebo snad Wendy Keeganovou-Jonesovou, pokud bude chtít být moderní a ponechat si i svoje dívčí jméno. U jezera v Maine nebo New Hampshiru (možná v západním Massachusetts) bude stát dům a v něm se bude rozléhat výskot a křik páru malých Keeganů-Jonesů, dům, v němž budu psát knihy, které sice nebudou vyložené bestsellery, ale budou dostatečně populární, aby nám zajistily pohodlné živobytí, a budou mít – což je velmi důležité – kladné recenze. Wendy si splní sen a otevře si malý oděvní butik (také s dobrými ohlasy) a já budu vést několik seminářů tvůrčího psaní a nadaní studenti se budou moci přerazit, jen aby na ně mohli chodit. Nic z toho se samozřejmě nikdy nestalo, takže bylo jen příznačné, že naposledy jsme jako pár spolu byli v kanceláři profesora George B. Naka, muže, který vůbec neexistoval.

Když se na podzim roku 1968 vraceli studenti na univerzitu v New Hampshiru, objevili pod schody v suterénu budovy Hamiltona Smithe „kancelář“ profesora Naka. Stěny místnosti byly polepené falešnými diplomy, podivnými akvarely s označením Albánské umění a zasedacími pořádky, kde byla do obdélníčků tužkou vepsána jména jako Elizabeth Taylorová, Robert Zimmerman a Lyndon Beans Johnson. Visely tam také seminárky studentů, kteří nikdy neexistovali. Pamatuji si, že jedna měla titul „Sexuální hvězdy Orientu“. Jiná se nazývala „Raná poezie Cthulhu: analýza“. Stály tam tři stojanové popelníky. Zespodu byla na schody přilepená cedule s nápisem: PROFESOR NAKO ŘÍKÁ: „KOUŘENÍ JE VŽDY POVOLENO!“ Bylo tam také několik ošuntělých křesílek a stejně ošuntělá pohovka, což se velmi hodilo studentům, kteří hledali pohodlné místečko pro muchlování.

Ve středu, kdy jsem měl poslední zkoušku, bylo nezvyklé horko a vlhko. Kolem jedné hodiny odpoledne se začaly kupit bouřkové mraky a někdy ve čtyři, kdy jsme s Wendy měli dohodnutou schůzku v suterénní „kanceláři“ George B. Naka, se nebe otevřelo a spustil se liják. Přišel jsem tam první. Wendy se ukázala o pět minut později, sice promočená na kůži, ale ve velmi dobré náladě. Ve vlasech se jí třpytily kapky vody. Vrhla se mi do náručí a se smíchem se o mě otírala. Zaduněl hrom a několik žárovek, zavěšených u stropu potemnělé sklepní chodby, zablikalo.

„Honem mě objímej,“ vyhrkla. „Ten déšť je hrozně studený.“

Zahřál jsem ji a ona zahřála mě. Brzy jsme leželi propletení na odrbané pohovce, já s levou rukou omotanou kolem ní a dlaní na prsu bez podprsenky, s pravou dost vysoko pod sukní, abych dosáhl na hedvábí a krajku. Tuhle ruku mi tam nějakou minutku nechala, ale pak se posadila, odtáhla se ode mě a načechrala si vlasy.

„To by stačilo,“ řekla upjatě. „Co kdyby přišel profesor Nako?“

„Nemyslím, že je to pravděpodobné, ty jo?“ Usmíval jsem se, ale pod opaskem jsem cítil známé bolavé pnutí. Wendy té bolesti někdy ulevila – stala se z ní docela odbornice na to, čemu jsme říkávali „přeskalhotovka“ –, ale dnešek k těm dnům zřejmě neměl patřit.

„Tak některá jeho studentka,“ pokračovala. „Přijde prosit o lepší závěrečnou známku, aby prošla. ,Prosím, profesore Nako, prosím, prosím, prosím, udělám cokoliv.‘“

Ani tohle nebylo pravděpodobné, ale možnost, že nás někdo vyruší, byla značná, v tom měla pravdu. Studenti se tu zastavili každou chvíli, aby vyvěsili nový falešný referát nebo čerstvá díla albánského malířství. Pohovka se sice k muchlování hodila, ale místnost nikoliv. Kdysi možná, ale to skončilo ve chvíli, kdy se přístěnek pod schody stal jakýmsi referenčním bodem pro studenty vysoké školy svobodných umění.

„Jak ti dopadla zkouška ze sociologie?“ zeptal jsem se jí.

„Dobře. Pochybuju, že bych dostala za jedna, ale vím, že jsem ji udělala, a to mi stačí. Zvlášť protože je poslední.“ Protáhla se, až se prsty dotkla hran schodů nad námi a úchvatně se jí pozdvihla prsa. „Vypadnu odsud…“ podívala se na hodinky, „… přesně za hodinu a deset minut.“

„S Renee?“ Neměl jsem Wendyinu spolubydlící nijak v oblibě, ale měl jsem dost rozumu, abych to neříkal. Jedinkrát jsem to zkusil a s Wendy jsme se utkali v krátké, prudké hádce, při níž mě obvinila, že se jí pokouším řídit život.

„Přesně tak, pane. Vysadí mě u táty a nevlastní mámy. A za týden budeme oficiálně zaměstnané u Filena!“

V jejím podání to znělo, jako by obě získaly práci poslíčků v Bílém domě, ale tuto poznámku jsem si taky nechal pro sebe. Měl jsem jiné starosti. „Takže v sobotu ještě přijedeš do Berwicku, že?“ Plán zněl, že ráno přijede, stráví u nás den a zůstane přes noc. Samozřejmě v pokoji pro hosty, ale ten byl jen pár kroků po chodbě od toho mého. Vzhledem k faktu, že se možná uvidíme zas až na podzim, považoval jsem pravděpodobnost, že se „to“ stane, za velmi vysokou. Samozřejmě malé děti zase věří na Santu Clause a prváci na univerzitě v New Hampshiru stráví celý semestr v přesvědčení, že George B. Nako je opravdový profesor, který vede skutečné přednášky z angličtiny.

„Jasánek.“ Rozhlédla se, nikoho neuviděla a přejela mi po stehně nahoru. Když dospěla k rozkroku mých džínů, jemně zatáhla za to, co tam našla. „Pojď sem.“

Takže jsem přece jen přeskalhotovku měl. Byl to jeden z jejích lepších pokusů, pomalý a rytmický. Venku hřmělo a v jednu chvíli se šum deště proměnil v prudký, dunivý rachot, protože přišlo krupobití. Nakonec zmáčkla, čímž zvýšila a prodloužila slast mého orgasmu.

„Hlavně pořádně promokni, až se budeš vracet na kolej, jinak bude celý svět přesně vědět, co jsme tu dělali.“ Vyskočila na nohy. „Musím jít, Deve. Ještě si musím zabalit pár věcí.“

„V sobotu tě vyzvednu v poledne. Táta uvaří k večeři svoje slavné dušené kuře.“

Znovu řekla jasánek. Bylo to poznávací znamení Wendy Keeganové, stejně jako vytahování na špičky, když mi dávala pusu. Jenže v pátek večer mi zavolala s tím, že Renee změnila plány a odjíždějí do Bostonu o dva dny dřív. „Promiň, Deve, ale vezme mě autem.“

„Přece můžeš jet autobusem,“ řekl jsem, ale už jsem věděl, že tohle nezabere.

„Slíbila jsem jí to, zlato. A máme lístky do Imperialu na Pippina. Sehnal nám je tatínek Renee, jako překvapení.“ Odmlčela se. „Přej mi to. Ty pojedeš až do Severní Karolíny, a taky ti to přeju.“

„Přeju,“ řekl jsem. „Rozumím a provedu.“

„To je lepší.“ Klesla hlasem do důvěrného tónu. „Až budeme příště spolu, udělám ti to. Slibuju.“

Tenhle slib nikdy nedodržela, ale ani neporušila, protože od onoho dne v kanceláři profesora Naka jsem Wendy Keeganovou už neviděl. Dokonce nedošlo ani na poslední telefonát plný slz a výčitek. V tomto bodě jsem se řídil radou Toma Kennedyho (brzy se k němu dostaneme) a nejspíš to bylo jen dobře. Wendy asi takový telefonát čekala a možná si ho dokonce přála. Jestli ano, byla zklamaná.

To doufám. Po všech těch letech, kdy všechno to dávné vzrušení a trýzeň zapadly hluboko do minulosti, stále doufám, že byla zklamaná.

Láska nechává jizvy.

♥

Nikdy jsem nenapsal knihy, o nichž jsem snil, téměř bestsellery s kladnými kritikami, ale přece jen se docela slušně živím jako spisovatel a jsem za to vděčný. Tisíce lidí takové štěstí nemají. Postupně jsem se sunul po žebříčku příjmů vzhůru tam, kde jsem teď, a pracuji v Komerčním letu, což je periodikum, o němž jste nejspíš nikdy neslyšeli.

Rok poté, co jsem převzal místo šéfredaktora, jsem se ocitl opět v kampusu univerzity New Hampshiru. Měl jsem se tam zúčastnit dvoudenního sympozia o budoucnosti obchodních časopisů v jedenadvacátém století. Druhého dne o přestávce mě napadlo zajít do budovy Hamiltona Smithe a nahlédnout pod schodiště v suterénu. Referáty, zasedací pořádky zaplněné celebritami a albánské malby byly pryč. Stejně jako křesílka, pohovka a stojací popelníky. A přesto si někdo vzpomněl. Zespodu na schodech, kde byla kdysi přilepená cedule hlásající, že tady se vždycky může kouřit, jsem uviděl list papíru s jediným řádkem textu natištěného tak drobným písmem, že jsem se musel nahnout blíž a postavit se na špičky, abych ho přečetl:

Profesor Nako nyní učí na škole čarodějníků a čarodějnic v Bradavicích.

Nu, proč ne?

Proč sakra ne?

Pokud jde o Wendy, víte o ní tolik, co já. Asi bych si mohl vzít na pomoc google, tu křišťálovou kouli jedenadvacátého století, vyhledat si ji a zjistit, jestli i ona uskutečnila svůj sen o exkluzivním malém butiku, ale čemu by to posloužilo? Co bylo, bylo. Co je pryč, to se nevrátí. A po mém pobytu v Lunaparku (který byl kousek cesty pěšky po pláži od městečka Nebeská zátoka, na to nezapomínejme) mi to moje zlomené srdce nepřipadalo ani zdaleka tak důležité. S tím měli hodně společného Mike a Annie Rossovi.

♥

S tátou jsme nakonec snědli jeho slavné dušené kuře bez třetího u stolu, což Timothy Jonesovi nejspíš vyhovovalo. Sice se to snažil přede mnou tajit, aby mě neurazil, ale já věděl, že vůči Wendy chová stejné pocity jako já vůči Wendyině kamarádce Renee. Tehdy jsem si myslel, že na Wendy trochu žárlí a vadí mu, kolik místa zaujala v mém životě. Teď si myslím, že ji viděl jasněji, než jsem to dokázal já. Nevím to jistě, nikdy jsme o tom nemluvili. Mám dojem, že muži nedokážou o ženách mluvit nějak smysluplně.

Když jsme snědli jídlo a umyli nádobí, sedli jsme si na pohovku, popíjeli pivo, jedli popcorn a dívali se na film s Genem Hackmanem v hlavní roli drsného policisty s fetišistickou úchylkou týkající se nohou. Stýskalo se mi po Wendy – ta v té chvíli poslouchala, jak sbor v Pippinovi zpívá „Trocha slunce v každém z nás“ –, ale scénář pro dva chlapy má taky své výhody, například možnost krkat a prdět bez zábran.

Druhý den – můj poslední, co jsem byl doma – jsme šli na procházku kolem nepoužívané železniční tratě, která procházela lesem za domem, kde jsem vyrůstal. Mámino tvrdé a neporušitelné pravidlo znělo, že se já ani moji kamarádi nesmíme ke kolejím přibližovat. Poslední nákladní vlak po nich projel před deseti lety a mezi rezivými kolejnicemi rostl plevel, ale pro mámu se tím nic nezměnilo. Byla přesvědčená, že jestli si tam budeme hrát, prořítí se tamtudy ještě jeden, poslední vlak (nazvěme ho Děckožravý speciál) a rozmašíruje nás všechny na kaši. Jenže jeden nečekaný vlak skolil ji – rakovina prsu s metastázami v sedmačtyřiceti letech. Zasraně hnusnej rychlík.

„Bude se mi stýskat, když tě tu letos v létě nebudu mít,“ prohodil táta.

„Mně taky.“

„Á! Málem bych zapomněl.“ Sáhl si do náprsní kapsy a vytáhl šek. „Určitě si založ účet a okamžitě to tam ulož. Požádej je, aby prověřování urychlili, pokud to půjde.“

Podíval jsem se na částku: nebylo to pět stovek, o které jsem žádal, ale tisícovka. „Tati, můžeš si to dovolit?“

„Ano. Hlavně proto, že jsi vydržel u té práce v menze, takže jsem se nemusel snažit dorovnávat rozdíl. Považuj to za prémii.“

Dal jsem mu pusu na tvář, která mě zaškrábala. Dnes ráno se neoholil. „Díky.“

„Chlapče, ani netušíš, jak rád jsem to udělal.“ Vytáhl z kapsy kapesník a klidně, bez rozpaků si otřel oči. „Promiň to slzavý údolí. Je to těžký, když ti děti odcházejí. Jednoho dne to zjistíš sám, ale doufám, že ti po jejich odchodu bude nadále dělat společnost dobrá žena.“

Vzpomněl jsem si, jak paní Shoplawová říkala Děti jsou hrozné riziko. „Tati, budeš v pohodě?“

Zastrčil kapesník zase do kapsy a usmál se na mě, srdečně a nenuceně. „Občas mi zavolej, a budu. A nenech se zatáhnout do práce, při které bys musel lozit po nějaké té zatracené horské dráze.“

To mi naopak připadalo spíš vzrušující, ale řekl jsem mu, že to nedopustím.

„A…“ Nikdy jsem se však nedozvěděl, co chtěl říct, jestli to byla rada nebo varování. Kamsi ukázal. „Koukni na to!“

Padesát metrů před námi vyšla z lesa srna. Ladně překročila jednu zrezivělou kolejnici a vstoupila mezi pražce, kde tráva a celík rostly tak vysoko, že se jí otíraly o boky. Zastavila se tam a klidně, s ušima nastraženýma, se na nás dívala. Z té chvíle si nejvíc pamatuji to ticho. Nezpíval žádný pták, nebem nehrčelo žádné letadlo. Kdyby s námi byla moje máma, určitě by měla u sebe foťák a fotila by jako šílená. Při tom pomyšlení se mi po ní zastesklo jako už dlouho ne.

Zprudka, krátce jsem tátu objal. „Mám tě rád, tati.“

„Já vím,“ řekl. „Já vím.“

Když jsem se ohlédl, srna byla pryč. A o den později i já.

♥

Když jsem se vrátil do velkého šedého domu na konci Hlavní ulice v Nebeské zátoce, vývěsní štít z mušlí už byl sundaný a uklizený v komoře, protože paní Shoplawová měla dům na léto plný. Žehnal jsem Laneovi Hardymu za to, že mi řekl, abych si bydlení zajistil včas. Do Lunaparku dorazily letní posily a každý penzion v městečku byl plný.

O první patro jsem se dělil s Tinou Ackerleyovou, knihovnicí. Pokoje v druhém patře pronajala paní Shoplawová štíhlé zrzavé studentce umění Erin Cookové a podsaditému vysokoškolákovi z Rutgersu, Tomovi Kennedymu. Erin, která na střední i na Bardu chodila na kursy fotografie, dostala práci jako Hollywoodské děvče. Pokud jde o Toma a mě…

„Šťastní pomocníčci,“ řekl. „Jinými slovy, všeobecné pracovní zařazení. Tohle mi ten Fred Dean v přihlášce zaškrtl. A tobě?“

„Totéž,“ odpověděl jsem. „Myslím, že to znamená, že budeme uklízet.“

„To pochybuju.“

„Fakt? Proč?“

„Protože jsme bílí,“ řekl, a jak se ukázalo, měl v podstatě pravdu, i když jsme se na úklidu přece jen podíleli. Údržbářská četa – dvacet mužů a víc než třicítka žen, všichni oblečení v kombinézách s nášivkou Šťastného psa Howieho na náprsní kapse – se skládala pouze z Haiťanů a Dominikánců, kteří skoro jistě pracovali načerno. Bydleli ve své vlastní vesničce patnáct kilometrů daleko ve vnitrozemí a do práce a z práce je vozil pár vysloužilých školních autobusů. My s Tomem jsme vydělávali čtyři dolary za hodinu, Erin trochu víc. Bůh ví, kolik vydělávali uklízeči. Samozřejmě byli vykořisťováni a namítat, že celý jih byl plný ilegálních dělníků, kteří na tom byli mnohem hůř, není žádná omluva, stejně jako tvrdit, že takhle to bylo před čtyřiceti lety. Ale jedno platilo: nikdy si nemuseli navléct kožich. Ani Erin nemusela.

Tom a já ano.

♥

Večer před naším prvním pracovním dnem jsme my tři seděli v salonu sídla Shoplaw, navzájem se seznamovali a probírali, co nás letos v létě čeká. Jak jsme tak povídali, nad Atlantikem vyšel měsíc, klidný a krásný jako ta srna, kterou jsme s tátou viděli stát na starých železničních kolejích.

„Proboha, je to přece zábavní park,“ říkala Erin. „Jak tvrdé to tam může být?“

„Tobě se to snadno řekne,“ odpověděl jí Tom. „Nikdo od tebe nečeká, že budeš oplachovat Vířivé šálky pokaždé, co tam v půlce jízdy nějaký spratek ze smečky mladých skautíků vyklopí oběd.“

„Zapojím se, kde bude zapotřebí,“ bránila se. „Jestli to bude obnášet kromě focení lidí taky vytírání zvratků, klidně. Já tuhle práci potřebuju. Příští rok mě čeká poslední ročník vysoké, a přitom jsem skoro švorc.“

„Všichni bychom se měli snažit dostat se do jednoho týmu,“ řekl Tom a jak se ukázalo, podařilo se nám to. Všechny pracovní týmy v Lunaparku se jmenovaly podle psů a ten náš byl Bígl.

Zrovna v tu chvíli vstoupila do salonu Emmalina Shoplawová s podnosem, na němž nesla pět šampusek. Vedle ní kráčela s lahví v ruce slečna Ackerleyová, hubená jako tyčka a s obrovskýma obrýlenýma očima, díky nimž vypadala jako Joyce Carol Oatesová. Tom Kennedy se rozzářil. „Zahlídl jsem francouzskou limonádu? Tohle vypadá trošínku moc elegantně na čučo ze sámošky.“

„Je to šampaňské,“ souhlasila paní Shoplawová, „ovšem jestli čekáte Moët et Chandon, mladý pane Kennedy, čeká vás zklamání. Tohle sice nejsou Rychlé špunty, ale ani nejvyšší cenová kategorie.“

„Nemůžu mluvit za své nové spolupracovníky,“ řekl Tom, „ale jako někdo, kdo svoje půnebí vychovával jabčákem, zřejmě zklamán nebudu.“

Paní Shoplawová se usmála. „Vždycky takhle zahajuji léto, pro štěstí. Zdá se, že to zabírá. Nepřišla jsem zatím ani o jednoho brigádníka. Prosím, vezměte si každý skleničku.“ Poslechli jsme. „Tino, nalijete nám?“

Když byly šampusky plné, paní Shoplawová svoji sklenku zdvihla a my také.

„Připíjím na Erin, Toma a Devina,“ pronesla. „Kéž prožijí báječné léto a nosí kožich jen tehdy, když teplota klesne pod sedmadvacet stupňů.“

Přiťukli jsme si a upili. Sice to nebyla nejvyšší cenová kategorie, ale i tak to bylo zatraceně dobré, a zbylo toho dost, abychom každý dostali ještě jeden doušek. Tentokrát pronesl přípitek Tom. „Na paní Shoplawovou, která nám poskytla přístřeší před bouří!“

„Děkuji vám, Tome, to je moc milé. Ovšem slevu z nájmu vám to nezajistí.“

Napili jsme se. Odložil jsem skleničku a cítil, jak mi pití nepatrně stouplo do hlavy. „Co všichni máte s tím kožichem?“ zeptal jsem se.

Paní Shoplawová a slečna Ackerleyová se na sebe podívaly a usmály se. Odpověděla mi knihovnice, i když žádná odpověď to vlastně nebyla. „To zjistíte.“

„Moc neponocujte, děti,“ radila nám paní Shoplawová. „Musíte brzy vstávat. Kariéra v šoubyznysu vás čeká.“

♥

Vstávali jsme opravdu brzy: v sedm ráno, dvě hodiny předtím, než park otevřel bránu do dalšího léta. My tři jsme tam došli po pláži společně. Tom skoro celou cestu mluvil. Pořád mluvil. Bylo by to nudné, kdyby nebyl tak zábavný a neúnavně veselý. Podle toho, jak se na něj Erin dívala (šla příbojem a tenisky se jí houpaly na prstech levé ruky), jsem poznal, že ji okouzlil a zaujal. Záviděl jsem Tomovi, že to dokáže. Byl tělnatý a do krásy měl hodně daleko, ale měl v sobě energii a dar vyřídilky, který jsem já bohužel postrádal. Pamatujete na ten starý vtip o začínající herečce, která byla taková nedovtipa, že spala se scenáristou?

„Člověče, co myslíš, v jakým balíku jsou lidi, kterým patří tyhle baráky?“ zeptal se a máchl rukou směrem k domům na Nábřežní ulici. Zrovna jsme míjeli velký zelený dům, který vypadal jako zámek, ale dnes nebylo po ženě a chlapci v kolečkovém křesle ani stopy. Annie a Mike Rossovi přicházeli později.

„Nejspíš milióny,“ usoudila Erin. „Nejsou to žádné Hamptony, ale ani žádný béčka, jak by řekl můj táta.“

„Zábavní park nejspíš trochu sráží ceny nemovitostí,“ dumal jsem. Díval jsem se na tři nejvýraznější dominanty Lunaparku, které se rýsovaly proti modrému rannímu nebi: Kulový blesk, Bláznivý třasák a Karolínské kolo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Lunapark.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.