JAK ROZBÍT
SKLENĚNÝ STROP

Madisyn Taylorová, Sunny Dawn Johnstonová
a HeatherAsh Amarová

Copyright © 2013 by Madisyn Taylor, Sunny Dawn Johnston,

HeatherAsh Amara, et al.

Original English title: NO MISTAKES

Translation © Anna Grušová, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-622-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-621-5 (mobi)

Předmluva amerického
vydavatele

Všichni známe výroky jako „všechno má svůj důvod“ a „noc je nejtemnější před úsvitem“. Jsou to však jen otřepané fráze, nebo zbožná přání?

Účelem naší knihy je vyzkoušet pravdivost těchto myšlenek. Když jsme problém předložili skupině autorů duchovní a svépomocné literatury, jednoznačně prohlásili: „V životě neexistují omyly!“ Na následujících stránkách toto tvrzení dokazují.

Kniha Jak rozbít skleněný strop obsahuje skutečné příběhy o tom, že lze dosáhnout osobního úspěchu navzdory těm nejobtížnějším situacím, které život přináší. Každý příběh se zaměřuje na proměnu strachu, smutku, dokonce zoufalství, a popisuje, jak tyto situace nakonec končí stavem milosti, neuvěřitelně pozitivním životním obratem, a dokazuje, že na druhé straně vždycky čeká nějaký dar. Kniha nabízí svědectví o tom, že od nemoci, deprese, zneužití, ztráty, a dokonce smrti lze prostřednictvím důvěry, síly a vytrvalosti nakonec dospět k radosti, klidu a hojnosti.

Čtenáři se při čtení příběhů o proměně mohou přesvědčit, že v životě – i v těch nejbolestnějších okamžicích – neexistují omyly, jen zamaskované dary. Doufáme, že toto intimní svědectví poslouží jako paprsek světla ve tmě, jako připomínka, že všechno opravdu má svůj důvod a že každý, kdo se vydá na cestu s důvěrou a bude rozvíjet vlastní osobnost, najde v sobě dost sil, aby přeměnil strádání v hojnost.

Od beznaděje k víře

Jak najít duchovní vedení
na nepravděpodobném místě

MADISYN TAYLOROVÁ

Velmi jasně si vzpomínám na den, kdy se můj život měl navždy změnit. Nebyla to autonehoda, zemětřesení ani ztráta milované osoby. Nebe se na mě nezřítilo, nevyhodili mě ze zaměstnání, nevystěhovali mě. Byl to jednoduše… pocit. Pocit, že něco skončilo, něco je jinak. Nebyla jsem stejná osoba jako ještě chvilku předtím.

V ten okamžik jsem netušila, že tento zvláštní a neobvyklý pocit bude počátkem zvláštní a neobvyklé nemoci, která mě bude provázet celou řadu nadcházejících let a stane se katalyzátorem mého duchovního probuzení. I když jsem si to tehdy neuvědomovala, zoufale jsem potřebovala procitnout. Byla jsem tak zaměstnaná svou zbytečnou každodenní rutinou, že jsem nepostřehla, jak je změna pro mě nutná. Tolik lidí zaplňuje své dny bezmyšlenkovitou činností, která postrádá jakýkoliv obsah, a já jsem nebyla žádná výjimka. Můj život vypadal následovně: skvělý přítel, skvělá práce, skvělý byt, skvělé auto. Považovala jsem se za šťastnou a úspěšnou. Myslela jsem si, že jsem na nejlepší cestě to někam dotáhnout. Ale všechno se mělo změnit.

Jednoho dne, právě jsem si kupovala další věci, které jsem nepotřebovala, mě přepadl divný pocit. Donutil mě okamžitě se zastavit uprostřed nákupního centra a zalapat po dechu. Na zlomek vteřiny jsem si myslela, že umírám. Nebo že se mě zmocňuje šílenství. Byla jsem tak vyděšená, že jsem přerušila nákupy a vrátila se domů. Ale jakmile jsem se ocitla v bezpečí domova, odbyla jsem ten pocit jako náhodu. Dokud se mi to nestalo znovu… a znovu a znovu.

A pak, bylo mi teprve dvacet pět let, jsem skončila na pohotovosti v domnění, že se o mě pokouší mrtvice. Nemohla jsem dýchat, srdce mi bušilo a představovala jsem si, že je to moje poslední hodinka. Až do té noci na pohotovosti jsem nevěděla, že existuje něco jako náhlý záchvat úzkosti. Jakmile jsem zjistila, že neumírám, a mohla jsem pojmenovat to, co se se mnou děje, všechno bylo o trochu jednodušší – na čas.

Netušila jsem, že Duch se tak snaží upoutat mou pozornost. Ale jak jsem to měla tušit, když jsem ani nevěděla, co je Duch? Nebyla jsem vychovávána v nábožensky nebo duchovně založené rodině a nebyla jsem si vědoma toho, že jsem bytostí světla – mysl, tělo a duše spojené se všemi. Můj život Ducha natolik postrádal, že když jsem jako desetiletá ležela v posteli a přemýšlela o smrti, úplně mě ohromila úvaha, že až zemřeme, nebudeme už nikdy znovu žít, a to miliony let, prostě nikdy. To znamenalo žádné zmrzliny, přátele, dokonce ani žádnou trávu! Vydechla jsem a posadila se na posteli, ta představa mě úplně zničila. Nikdy jsem o té příhodě nikomu neřekla, ale teď to chápu jako svůj první záchvat úzkosti.

Když jsem jako dospělá dokázala záchvaty rozpoznat, vyrovnala jsem se s tím a dál jsem žila svůj život, dokud se mě jednoho dne nezmocnil další podivný pocit. Ovšem tento pocit byl jiný a zůstala jsem pak úplně bez fyzické energie. Den za dnem jsem ležela v posteli a domnívala se, že mám vlekoucí se chřipku. Byla to podivná nemoc – jeden den jsem se cítila dobře a druhý den jsem opět nebyla schopna vstát z postele. Měla jsem nízkou teplotu a zvláštní bolesti, ale nejvíc mě znepokojovaly náhle se objevující podivné kognitivní problémy.

Začala jsem obcházet lékaře: Kolik různých doktorů navštívím a kolik různých testů mi udělají, než konečně dostanu uspokojivou odpověď? Účty a testy byly nekonečné – odběry krve, EKG, EEG, magnetická rezonance a podobně. Když mi bylo nejhůř, nemohla jsem se vůbec pohybovat a můj muž, tehdy teprve přítel, mě musel nosit do koupelny. Lékaři mi vysvětlovali, že mám chronický únavový syndrom, což pro mě byla vyhýbavá odpověď. Nedalo se to „léčit“.

Všechny dny mi připadaly jako v mlze. Byla jsem jenom velká skvrna na gauči, neschopná pracovat nebo se stýkat s lidmi. Vnější svět byl na mě příliš, a když už jsem šla ven, projevoval se u mě symptom panické poruchy a střevní potíže. Pak už byl jen krok k tomu, aby ze mě byla samotářka, do jisté míry agorafobická. Zůstávat izolovaná doma a mít velmi omezený kontakt s okolím se pro mě stalo rutinní záležitostí. Přesto někde hluboko uvnitř jsem cítila, že nechci takhle žít až do konce života. Jenom jsem potřebovala najít tu správnou osobu, aby mi pomohla.

Když se poznávací schopnosti začaly zhoršovat, rozhodla jsem se navštívit neurologa a ten mi řekl, že takhle nemocnou osobu ještě neviděl, ale že nemá ani zdání, co mi je. Jeho řešení bylo nasadit mi antidepresiva. Nechtěla jsem je začít brát, protože se předepisují lidem s depresí nebo duševně chorým, a já jsem zcela jistě nebyla ani jedno, ani druhé. Ale už mě unavovalo být nemohoucí a vyčerpaná, takže jsem si nakonec předepsané léky vyzvedla. Byla jsem připravená čekat třicet dní, než začnou účinkovat.

O dvacet minut později přišel další z podivných nezapomenutelných okamžiků. Dvacet minut poté, co jsem si vzala první pilulku, jsem cítila, že se můj mozek probral po dlouhém, dlouhém spánku, skoro jako kdyby se mi probudil poprvé v životě! A právě ta malá zelená pilulka mi pomohla konečně vykročit na cestu k uzdravení.

Když se mozek zaktivoval a dodával mi energii, mé vědomí bylo natolik probuzené, že jsem vnímala vzkazy a pobídky od Ducha a přijímala je. V té době jsem samozřejmě netušila, že mě něco vedlo; prostě se mi v hlavě objevovaly „nápady“ a naštěstí jsem se jimi řídila.

Pomalu jsem se začala vynořovat z propasti. Prvním krokem bylo každý den poslouchat meditační hudbu. Jako další krok jsem začala hltat všechny knihy o spiritualitě pro začátečníky. Naprosto mě ohromilo a potěšilo, když jsem zjistila, že jsem stvořená z energie a jsem duchovní bytostí světla. Chtěla jsem a potřebovala vědět ještě víc, a tak jsem pravidelně každý týden navštěvovala knihkupectví a trávila hodiny tím, že jsem si prohlížela knihy a rozhodovala se, které si vezmu domů.

V hlavě se mi objevila myšlenka, že mám hledat praktické zkušenosti s léčením akupunkturou a zacházením s energií. Připadalo mi, že se vracím domů. Měla jsem štěstí, že jsem našla báječné lidi, kteří se mnou pracovali, byli ke mně laskaví, jako kdyby byli pečlivě vybraní právě pro moje uzdravení. Den za dnem se moje povědomí rozšiřovalo, získávala jsem psychické dary a tělo se uzdravovalo.

Nastala desetiletá cesta k výchozím životním lekcím a uzdravení, a jakmile jsem byla dostatečně silná, vstoupila jsem do nového životního cyklu, v němž jsem s dalšími lidmi mohla sdílet to, co jsem se naučila. Bylo to v tomto období, kdy jsme společně s mým mužem založili webovou stránku DailyOM.com.

Dnes už vím, jaké to je, cítit, vidět a slyšet, když mi Duch zaklepe na dveře. Co toto „zaklepání“ vlastně je, můžeme pochopit, jen když to sami zažijeme, ale jakmile se naučíme otevřít dveře místo čekat, až se samy rozletí, je trochu snazší zaměřit život správným směrem.

Jako u všech věcí v životě, zatímco se učíme, kyvadlo se většinou vychýlí z rovnováhy do opačné polohy. Měla jsem období, kdy jsem předpokládala, že všechno je znamení od Ducha. Neprošel den, abych nezkoumala každou jednotlivou věc, která se mi přihodila, což samo o sobě bylo ochromující a vyčerpávající! Ale jakmile jsem si dokázala trochu přitáhnout otěže, pohodlně jsem se usadila v příjemném vztahu s Duchem a brzy jsem se naučila, kdy přesně mám věnovat pozornost znamením, která dostávám.

Nyní, o několik let později, mám stále okamžiky, kdy si říkám „aha!“ a dávám si dohromady kousky skládanky. Věci, které mi kdysi nedávaly smysl, ho nyní dávají, a dostalo se mi milosti, že plně chápu, proč se určitá věc stala přesně v určitém okamžiku.

Nemoc, nehoda, ztráta – to jsou naši největší učitelé. Kdybych neonemocněla a nestrávila roky uzdravováním, nedospěla bych tam, kde jsem dnes. Kdybych neměla odvahu naslouchat poselství a nebojovala za svoje dobro, vím, že bych byla mrtvá, buď jako oběť sebevraždy, alkoholu, nebo předávkování nějakou drogou. Věřím, že jsem prostřednictvím dlouhého strastiplného procesu dostala možnost procitnout. Udělala jsem své domácí i jiné úkoly, dokázala jsem, že mám zájem a že chci odpovědět na výzvu. V té době jsem nevěděla, že je to výzva; tvrdě jsem spala. Aspoň do té doby, než mě Duch pleskl po hlavě a zakřičel: „Probuď se!“

Vyšla jsem ven na druhé straně a je to dobrý pocit. Kdykoliv si vzpomenu na svůj život před tím, než jsem došla probuzení a stala se uvědomělou lidskou bytostí, zjišťuju, že jsem většinu svých dní vyplýtvala na kroky, které měly pro mou existenci jen malý nebo žádný význam. Jsem vděčná za zkušenost, která mě změnila, protože dnes prožívám plný a bohatý život. Uvědomuju si, že mohu proniknout tak hluboko, jak jen chci, k pochopení, kdo jsem a co mohu světu nabídnout. Naštěstí už nepotřebuju od Ducha ránu do hlavy, abych mu věnovala pozornost. Mohu se prostě zastavit, uvědomit si znamení a naslouchat laskavým radám Ducha, které mě vedou cestou k nejvyššímu dobru.

Jak najít lásku
uprostřed tragédie

SUNNY DAWN JOHNSTONOVÁ

Byl to typický pondělní večer v lednu. Odpočívali jsme s manželem Brettem na pohovce po rušném přednáškovém víkendu a diskutovali o každoroční dobročinné akci mé nadace, naplánované na příští den. Nadchlo mě, že se také nejlepší přítel mého muže Jim a jeho přítelkyně Laura této události zúčastní. Jim patřil k lidem, jejichž úsměv rozzáří celou místnost, a Laura byla milá a vtipná, takže jsem věděla, že pro náš benefiční večer budou přínosem.

Večer v deset hodin dvacet minut přerušilo náš rozhovor zvonění telefonu. Brett se podíval na displej a řekl: „Volá Laura.“

Když telefon zvedl, rozbušilo se mi srdce. Pak jsem zaslechla Lauřin zoufalý hlas: „Jim odešel.“

Brett se zeptal: „Kam?“

Laura jenom opakovala: „Jim odešel.“

Řekla to nejméně třikrát, protože se jí můj muž opakovaně ptal, kde Jim je, a jestli by k ní neměl přijít a hledat ho. Byla jsem svědkem jejich rozhovoru a postupně mi docházelo, že Jim je mrtvý a že si sám vzal život.

Úplně nás to omráčilo. Několik minut jsme seděli mlčky a zírali do prázdna, přemýšleli jsme, jak se to mohlo stát, a doufali, že důvod bude někde tam venku. Střídaly se ve mně pocity šoku, smutku, zmatku a bolesti. Jakmile jsem si vzpomněla na Jimovy chlapce, začala jsem se celá třást. Vzala jsem manžela za ruku a oba jsme věděli, že musíme odjet do Jimova domu a pomáhat Lauře.

Docházeli jsme k autu a v tom okamžiku jsem měla pocit, že mě vyzvedává Jim, aby mě k nim odvezl. S Laurou se nedávno přestěhovali do nového domu, aby byl Jim blíž rodině a přátelům, a já jsem o tom přemýšlela, když jsem v autě držela Bretta za ruku.

Zabočili jsme do Jimovy a Lauřiny ulice, vzdálené jen necelé dva kilometry od našeho domu – celý pozemek byl obehnaný žlutou páskou a stála tam policejní auta. Brett zastavil, abych mohla vystoupit, a když parkoval, zahlédla jsem Jimovy rodiče. Okamžitě jsem k nim šla, a když jsem je objala, zlomilo mi to srdce. Cítila jsem jejich prázdnotu, zármutek, bolest a žal. Byla jsem jako ochromená a dělalo se mi špatně. Pak jsem uviděla Lauru. Pohlédly jsme si do očí, ale když jsme se k sobě přiblížily, nedostávalo se mi slov. Držela jsem ji, obě jsme plakaly a já jsem cítila, jak nás obklopuje láska archandělů.

Víte, jsem člověk, který komunikuje s anděly, a spiritistické médium, takže jsem věděla, že jestli budu někdy potřebovat pomoc, abych uměla podporovat a vést Jimovu truchlící rodinu, je to teď. Požádala jsem o pomoc archanděla Rafaela a archanděla Michaela. Následující tři hodiny jsme dodávali sílu Lauře a Jimovým rodičům, když mluvili s policisty a koronerem. Po dlouhém vyptávání vyvezli Jimovo tělo na nosítkách z domu. Jako médium jsem cítila úzkost a nepokoj jeho duše. Navíc tu byla intenzita, zoufalství a tíseň střelné rány. Ale také jsem pociťovala smíření, pokoj a klid vycházející z andělské přítomnosti.

Chvíli po tom, co tělo odvezli, Laura odešla a Jimovi rodiče ji následovali. Já jsem vstoupila do domu, abych zhasla světla a zamkla. Jakmile jsem vkročila do obývacího pokoje, po zádech mi přeběhl mráz. Věděla jsem, že je to Jimova energie, ale nepodobala se energii, kterou jsem znala, když byl Jim ve své fyzické podobě. Tato energie byla nevyrovnaná. Pospíchala jsem k venkovním dveřím a ve tmě hmatala po klice, a vtom jsem uslyšela tichá slova, jako by mi je někdo šeptal do ucha: „Prosím, vrať se.“ Ten hlas byl děsivý, takže jsem za sebou rychle zavřela dveře a šla hledat manžela.

Odjížděli jsme s Brettem a ve mně se mísila bolest, zoufalství, pocit ztráty, odsouzení, obviňování a hněv – ale také pocit klidu, úlevy, soucitu, naděje a lásky. Tento protiklad byl matoucí, přesto dával smysl. Dostala jsem se do postele až ve čtyři hodiny ráno, úplně vyčerpaná, protože mi Jimova smrt začala doopravdy docházet. Srdce mě bolelo pro všechny lidi v Jimově životě – jeho rodinu, přátele, všichni se musí vydat na cestu bez něho. A pak se moje myšlenky obrátily k manželovi. Jak se vyrovná se ztrátou svého nejlepšího přítele, kamaráda při plachtění, partnera při projektování? Srdce se mi sevřelo víc než kdykoliv předtím, jakmile jsem začala přemýšlet, proč si náš Jim vzal život. Bojovala jsem s těmito myšlenkami a závěry, přestože jsem si říkala: „Vždyť to znám. Jsem duchovní učitelka!“

Moje tělesná část zápasila s duchovní bytostí uvnitř. Věděla jsem, věřila jsem, že všechno je, jak má být, a že se všechno děje z nějakého důvodu. Ale měla jsem takovou zlost! Chvíli jsem cítila intenzivní hněv a pak, během okamžiku, mnou prošel nával lásky a já jsem si uvědomila přítomnost a klidnou energii andělů. Tyto vlny pocitů se u mě opakovaně střídaly.

Uprostřed toho všeho jsem stále slyšela hlasy andělů: „Důvěřuj běhu života.“ Jemně mě upozorňovali, že nikdo nemůže uniknout tomuto fyzickému životu, aniž by splnil svůj účel. Říkali mi: „Jim splnil svůj účel v tomto fyzickém světě,“ a já jsem si uvědomila, že je to pravda, ať už jsem se tehdy rozhodla andělům uvěřit, nebo ne. Začala se mi klížit víčka a tělo se zklidnilo, ale ještě jsem si stačila pomyslet: „Kdo jsem já, abych se o tohle přela?“

Ráno se dostavilo rychle a Brett i já jsme se probudili v slzách. Podívala jsem se na svého muže, který je tvrdý chlap, bývalý mariňák, a v tom okamžiku jsem si všimla jeho zranitelnosti. Právě přišel o nejbližšího přítele, svého duševního bratra, a když se pohledy našich opuchlých očí setkaly, uvědomili jsme si, že to nebyla strašlivá noční můra; byla to skutečnost. Tak hluboký žal, který jsme teď spolu sdíleli, jsme za společných devatenáct let ještě nezažili. S vědomím, že je před námi jeden z nejbolestnějších dnů našeho života, jsme v tichosti vstali z postele. Jak se zpráva o Jimově smrti šířila mezi přáteli a rodinnými příslušníky, cítila jsem, že dochází k dominovému efektu zlomených srdcí. Ten den byl pochmurný pro všechny.

Zatímco jsem se připravovala, poslouchala jsem rady svého anděla a čekala na vzkaz, jak bych měla pokračovat. Po několika telefonních hovorech s přáteli jsem se vzkazu dočkala. Slyšela jsem Jimova ducha, jak na mě volá, a oznámila jsem to Brettovi. Také on slyšel jakési volání, oba jsme věděli, že musíme zajít zpět do Jimova a Lauřina domu. Někde hluboko uvnitř jsme cítili, že naším posláním je být „úklidovou četou“.

Vnitřně jsem byla pevně přesvědčená, že mám vstoupit do domu, ale měla jsem velké obavy. Nebyla jsem si jistá, co tam uvidím. Ale spoléhala jsem na svou víru a přesvědčení, že mám být právě nyní v tomto domě a dělat to, k čemu jsem byla povolána. Jakmile jsme zajeli na příjezdovou cestu, vzývala jsem archanděla Michaela a požádala ho, aby mě ochraňoval a dodal mi sílu vykonat, co je zapotřebí. Vystoupila jsem z auta a ucítila jsem, jak mě jeho přítomnost obklopila a poskytla mi útěchu v okamžiku, kdy jsem se připravovala na hluboký prožitek.

Vešla jsem do domu a pocítila tutéž mrazivou energii jako večer předtím. Bylo to překvapující, znepokojující a já jsem se cítila nesvá. Ale věděla jsem, že archanděl Michael je se mnou, a neustále jsem se ubezpečovala, že moje přítomnost na tomto místě slouží vyššímu záměru. Nedovolila jsem té těžké energii, aby mě zastavila.

Pak se ke mně připojil Brett a chodbou ke koupelně jsme prošli ruku v ruce. U dveří jsme sbírali síly na to, co uvidíme nebo ucítíme. Bylo obtížné si prohlížet místo, kde Jim zemřel. Stála jsem tam s Brettem, oba jsme plakali a v té bolestné chvíli se objímali. Jakmile jsme překonali počáteční úlek, rozhlédli jsme se po koupelně a s velmi jasným záměrem jsme se pustili do práce. Brett se cítil povolán, aby vyčistil místnost tak, aby uctil muže, jehož miloval jako bratra, a s každým vymácháním mopu jako by uzavíral jejich pozemské přátelství.

Oběma nám připadalo, že nás něco pobízí, abychom nastolili pokoj a klid, ale moje zkušenost se od Brettovy lišila. Uvědomovala jsem si, že Jim potřebuje pomoc, aby přijal svou vinu a hanbu, teprve pak může postoupit dál. Chtěla jsem mu tu pomoc poskytnout, a tím umožnit jeho duši vznést se k andělům. Naslouchala jsem pokynům, kterých se mi dostalo. Měla jsem vytvořit zelený oheň, aby se uvolnilo trauma přítomné v tomto prostoru, očistit dům a vyslovit požehnání. Oheň hořel a já jsem očisťovala dům, přitom jsem viděla a cítila přítomnost andělů.

Během dvou hodin po tom, co Brett dokončil fyzický úklid a já jsem energeticky očistila celý prostor, na dům se snesl klid a mír. Cítila jsem, jak nám Jim děkuje, že jsme tam byli a vyčistili dům od všeho nezměrného, a na oplátku jsme my poděkovali jemu za důvěru a za příležitost uctít ho v jeho posledních okamžicích na zemi. Byla to hluboká a posvátná zkušenost. Dům jsme opustili, vyčerpaní, poctění a v úžasu nad tím, jak se naše životy během posledních dvaceti čtyř hodin změnily.

* * *

Na zpáteční cestě domů mi Brett připomněl, že máme na večer naplánovanou dobročinnou akci a musíme se rozhodnout, jestli ji odvoláme, nebo ne. Poslouchala jsem ho, mluvila s ním a přitom jsme oba pochopili, že potřebujeme společnost a podporu. Jim nás ujistil, že tam s námi bude jeho duch, a tak jsme oslabeni bezútěšností a posíleni ochranou duchů na akci šli.

Domluvili jsme se, že všechny peníze, které ten večer vybereme, věnujeme Jimovým synům a s tímto cílem na mysli jsme se pomodlili a oba jsme odešli na svá místa vybírat peníze. Slzy ustoupily, protože jsme se soustředili na dávání a rozdělování a večer skončil jako příjemná úleva po mrazivé realitě posledních dvaceti čtyř hodin. S radostí dodávám, že jsme vybrali přes osm tisíc dolarů – což byla v našem účetnictví rekordní částka. Všichni jsme Jimovi opakovaně děkovali.

Zatímco jsme byli na benefiční akci, Laura se vrátila domů. Obávala se toho, co by tam mohla pocítit, a byla plná úzkosti. Neměla tušení, co má udělat se psy, kde má zůstat nebo jestli bude vůbec schopná do toho domu ještě někdy vkročit. Ovšem docela ji překvapilo, když zjistila, že energie strachu, hněvu a bolesti, kterou cítila, když byla naposledy v domě, zmizela. Místo toho vnímala lehkost a klid.

Zprvu nevěřila vlastním pocitům, ale jakmile se trochu vzpamatovala, začala se cítit natolik pohodlně, že tam přespala. V následujících dnech a týdnech se jejich dům stal místem, kde se cítila dobře, a přestože dny a noci se jí zdály dlouhé, andělé byli se svou láskou všudypřítomní.

Co následovalo pak je pro mne stále záhadou, jak ví každý, kdo prošel touto cestou. Byla jsem povolána stát se oporou manželovi, dětem i přátelům a požádala jsem archanděla Chamuela, aby mi pomohl dívat se očima lásky, sdílet tuto lásku s jinými lidmi a poskytovat útěchu těm, kdo trpí. Také jsem povolala archanděla Uriela, aby mi pomohl udělat si celkovou představu. Poprosila jsem, abych dokázala vidět za bolest a dobrat se záměru této zkušenosti. S energií a podporou andělů bylo mou úlohou stát se láskou, vidět lásku a věřit v lásku, aby se všichni mohli v lásce spojit.

„Dnes jsme se tu sešli, abychom si připomněli život muže, jehož jsme všichni milovali.“ To byla první slova, která jsem vyslovila na Jimově pohřbu. Požádali mě, abych tento obřad vedla, a jak jsme naslouchali jednomu příběhu za druhým, v nichž mluvčí vyzdvihovali velikost tohoto muže, považovala jsem za čest, že jsem svědkem záplavy lásky, která vyvěrala z protivenství. Všichni jsme se zhluboka nadechli, když jsme si uvědomili, že řízení prozřetelnosti nám umožnilo prožít společně výjimečné okamžiky a zanechalo vzpomínky na dlouhá léta. Jim nás všechny prostřednictvím svých synů naučil, jak milovat.

* * *

Někdy zjistíme, že jsme byli vrženi do tragických a neočekávaných situací. Ale i v okamžicích velkého smutku si musíme uvědomit, že nejsme sami; naši andělé jsou s námi, aby nám pomohli. Se silou andělů a pod jejich vedením jsem byla při náhlé a zničující ztrátě milovaného Jima schopná pomoct ostatním najít určitou míru pokoje. Tuto zkušenost teď předávám vám. Když ve vašem životě nastane neočekávaný zvrat, doufám, že i vy se spolehnete na rady andělů. Nepomůže to jenom vám; možná se stanete zdrojem síly a opory pro jiné lidi v okamžiku, kdy to budou naléhavě potřebovat. Jedním z největších darů v mém životě bylo, že jsem se právě tohle naučila.

Cesta domů

HEATHERASH AMAROVÁ

Zřejmě jsem udělala obrovskou chybu.

Seděla jsem ve svém bytě v městečku Davis v Kalifornii a moje kritická mysl se zakousla do už tak potrhaných okrajů mé hrdosti a spokojenosti. Co tu vlastně dělám? Co je se mnou v nepořádku, že nedokážu navázat přátelské vztahy? Jak jsem se mohla považovat za chytrou, když mám nedostatky v angličtině, předmětu, v němž jsem bývala nejlepší? Kam patřím? Co když nikdy ničeho nedosáhnu?

Byl to můj první rok na fakultě. Třináct let ze svých osmnácti jsem strávila v jihovýchodní Asii, kde jsem vyrůstala. Absolvovala jsem Singapurskou americkou školu s vyznamenáním a teď trčím v americkém dobytkářském maloměstě a cítím se úplně odloučená od všeho a ode všech. Tohle jsem si opravdu zvolila?

Chtěla jsem jít na Kalifornskou univerzitu v Davisu, protože tam měli zajímavý jezdecký program. Představovala jsem si, že se stanu olympijskou jezdkyní, hvězdou drezúry, parkuru a cross country. A možná se také stanu veterinářkou, protože v Davisu byla jedna z nejlepších veterinárních škol v zemi. Přestože mě rodiče přemlouvali, abych si nechala otevřených víc možností, odmítla jsem si podat přihlášku kamkoliv jinam. Kalifornská univerzita v Davisu – zlatá brána, kterou projdu do zářivé úspěšné budoucnosti.

Nenáviděla jsem to tady.

Zasvítila mi jiskřička spojenectví, když jsem potkala jednu ženu z Turecka ve frontě při registraci na přednášky, a mluvily jsme o pocitu vykolejení, který tu v Americe máme. Viděla jsem to všude; lidé si připadali prázdní a já jsem cítila stejnou prázdnotu. Utěšovala jsem se ve stájích u koní, cítila jsem tam teplo jejich těl, mohla jsem zabořit hlavu do jejich hřívy, čichat známý pach a moje srdce se s úsměvem otevřelo.

Navzdory vztahu ke koním se ve mně prohlubovalo prázdno jako na poušti a žádná oáza nebyla v dohledu. Získala jsem práci jako noční grafička univerzitních novin a nového přítele, což trochu zaplnilo prostor, ale nevymazalo v mé duši hluboký pocit touhy, jemuž jsem ještě neporozuměla ani ho nevyřešila.

Pak jsem objevila politiku. Na celý rok jsem se pohroužila do různých aktivit: Protestovala jsem. Pochodovala jsem. Bojovala jsem se systémem. Prosazovala jsem svá práva. Prosazovala jsem práva ostatních. Objevila jsem feminismus, třídní rozdíly, rasismus, věkovou diskriminaci, homofobii. Dozvěděla jsem se o válkách, nenasytnosti velkých společností a zhoršování životního prostředí. Začala jsem psát politické články do novin.

Měla jsem pocit moci. Velká angažovanost v postojích „my proti nim“ a neustálé přemýšlení o tom, kdo má pravdu a kdo se mýlí, kdo je pachatel a kdo oběť, mi ospravedlňovaly moji přehnanou kritičnost a izolovanost. A zaplnily díru, kterou jsem v sobě cítila od přestěhování do Ameriky. Byla jsem součástí něčeho významného. Byla jsem bojovnice, mučednice. Potřebovali mě. Když se dívám zpátky, vidím, že jsem byla fanatička.

V prosinci 1989 jsem se připojila ke skupině dvanácti lidí a konvoji čtyř nákladních aut a jednoho autobusu, který v předvánoční době mířil do Nikaraguy. Všechna vozidla přetékala léky, zásobami a hračkami pro tamní obyvatele. Než jsme se dostali k cíli naší cesty, malému městečku, v němž zdravotní sestra z Davisu vedla kliniku, museli jsme projet Mexikem, Guatemalou a Hondurasem.

Po cestě jsme většinu času trávili buď mnohahodinovým čekáním ve dne na hranicích, vyplňováním papírů a podplácením strážných hračkami, nebo tím, co jsme si přísahali, že nebudeme dělat: jízdou v noci. V té době ještě neexistovala dobrá panamerická dálnice a často nás varovali, že vydat se na cestu po západu slunce je velmi nebezpečné. A tak jsme se vlekli větrnou prašnou cestou kolem horských sopek v Guatemale a snažili se dohonit ztracený čas za svitu měsíce. Najednou nám přestala svítit přední světla. Nebyla jsem z těch, které by taková malá překážka odradila, takže jsem se s baterkou v ruce vyklonila ze dveří rozviklaného autobusu a svítila na cestu před námi, aby řidič rozeznal pevnou půdu od strmé rokle, nechráněné ani svodidly.

O čtyři dny později, 26. prosince, jsme dorazili na nikaragujskou hranici. Celá cesta až k tomuto místu – od četných poruch až ke zdržení na hranici kvůli pohraničníkům se zbraněmi a po jízdu v noci – byla provázena nebezpečím. A teď jsme vstoupili do válečné zóny.

Když jsme vjeli do Nikaraguy, uvědomila jsem si, že nemám strach. Měla jsem vztek. V té době bojovali sandinisté proti vzbouřencům a na mě čekalo mnoho příběhů o tom, jak vzbouřenci napadali školy a nevinné civilisty. Všechny ty děsivé historky můj vztek jen přiživovaly. Vztek, že jsou zabíjeni nevinní lidé. Vztek, že americká vláda podporuje vzbouřence. Vztek, že vůbec je válka.

Jak jsem tak jednoho dne seděla na kraji prašné silnice a cítila válku všude kolem sebe, rozhodla jsem se zemřít za nikaragujský lid, pokud bude nutné pomáhat bránit jejich způsob života. Tento okamžik byl bodem zlomu, nejzazší výkyv kyvadla, které jsem dala do pohybu ve snaze najít souvislost a smysl.

V knize Pět úrovní vztahů (The Five Levels of Attachment) don Miguel Ruiz jr. popisuje, jak při nejhlubším zaujetí pro nějaký názor nebo ideu jsme ochotni zabít nebo zemřít pro své přesvědčení. Při bližším pohledu jsem si uvědomila, že bohorovný vztek, který jsem cítila, nebyl důsledkem problémů, jimž jsem čelila; problémem byl právě ten bohorovný vztek. Hluboko v srdci jsem tuto pravdu uznávala, můj rozum však i nadále hledal nespočet důvodů, proč uvažuji „správně“, zatímco ostatní se „mýlí“.

Téměř ihned po návratu do Kalifornie jsem začala vymýšlet, jak se znovu dostat do Střední Ameriky. Ale pokaždé, když jsem začala plánovat přestěhování, v srdci se mi ozval jasný a zřetelný hlas: „Měla bys zůstat tady a pracovat se svými lidmi.“ Neměla jsem zdání, co tím ten hlas myslí; zřejmě si mě s někým spletl. Moji lidé nežili v Davisu! Moje místo bylo buď v Nikaragui, kde jsem měla bojovat pro dobrou věc, nebo v Asii mezi lidmi, kteří byli hluboce spojeni s něčím, co jsem nechápala. Podle mého názoru jsem patřila kamkoliv jinam, jen ne tam, kde jsem byla.

Ohlížím-li se zpět, jasně vidím, že to, co jsem tehdy považovala za své určení, se velmi lišilo od mé skutečné životní cesty. Zatímco mysl zůstávala ve vyježděných kolejích, rodilo se ve mně cosi mnohem většího. Naštěstí naše srdce zná správný směr, zatímco mysl ho jenom dohání.

V době, kdy jsem se snažila ignorovat tichý hlas v hlavě a naslouchat svému srdci, jsem také začala nahlížet mimo vlastní příběh. Jednoho dne mi došlo, že moje politická práce se míjí účinkem. Přes veškeré protesty, radikální akce a hlubokou touhu po změně byl jediným konkrétním výsledkem můj vztek a také vztek všech mých přátel.

Začala jsem se víc zabývat tím, co mě otevíralo, spíš než abych dávala průchod hněvivým reakcím, a to mě zavedlo do knihovny. V létě jsme s přítelkyní Autumn nanosily domů náruče vypůjčených knih. Celé dny jsme jako u vytržení četly o duchovních tradicích původních obyvatel z celého světa.

Jakmile jsem se začala hlouběji zabývat různými šamanskými domorodými duchovními naukami, připadalo mi, že jsem konečně doma. Uvědomila jsem si, že jsem vlastně hledala spojení s Bohem a duchovním společenstvím, které jsem hluboce pociťovala u lidí v mé milované Asii. Nebylo to něco zvenčí, co jsem potřebovala získat, ale něco uvnitř, co bylo nutné kultivovat.

Naše nadšení z toho, co jsme četly, bylo jako cunami čisté radosti, a Autumn a já jsme se rozhodly, že se chceme podělit o to, co jsme se dozvěděly. Naivně jsme to rozhlásily v domnění, že se možná objeví deset lidí, kteří budou chtít s námi zkoumat možnosti evropského šamanismu.

Jenomže na první hodinu přišlo šedesát lidí. (Zmínila jsem se o tom, že v té době jsem byla mimořádně plachá?) O měsíc později se v mé práci objevila jedna žena a vyprávěla, jak nesmírně ji oslovil článek o duchovních tradicích země. „Musím najít osobu, která to napsala!“ prohlásila. Rozpačitě jsem se přiznala, že jsem to já. Chytila mě za ruku a řekla: „Musíte to vyučovat. Kdy můžeme začít?“ Takto jsem byla duchem „povolána“ k vyučování.

Protože jsem se řídila tím, po čem moje srdce toužilo, a ne tím, co mi doporučoval rozum, že bych měla dělat, nasměrovalo mě to k práci s mnoha skvělými učiteli včetně Vicky Nobleové, Any Forrestové a Peggy Dylanové. Sen mě dovedl k donu Miguelu Ruizovi, u něhož jsem objevila hluboké spojení s učením Toltéků.

Dnes se cítím obdařená, protože pracuji se „svými lidmi“ (už vím, že se to překládá všichni lidé) a pomáhám jim rozvíjet místní i celosvětové spirituální společenství a inspirovat jednotlivce, aby znovu získali autenticitu, uvědomělost a přirozenou radost. Jsem matkou úžasné duchovně založené organizace TOCI (The Toltec Center of Creative Intent) se sídlem v Austinu v Texasu. Moje touha přestěhovat se do Střední Ameriky se mi zvláštním způsobem naplnila – vozím skupiny lidí do Mexika a Peru, aby mohly obdivovat dávnou moudrost a krásu těch zemí. Zasvětila jsem život psaní a učení a oslavě každého okamžiku. A když se ohlížím zpět, vím, že všechno, s čím jsem se v životě setkala, bylo nezbytným krokem na mé životní dráze. Musela jsem si zkusit hloubku fanatismu, abych ho nakonec překonala a následovala své srdce. Jsou to „omyly“ jako tento, které oslavuji, protože při bližším pohledu zjistíme, že nás otevírají pravdě, kterou v sobě chová každý z nás.

Život je jiný,
než si představujeme

CHRISTINE KRINKEOVÁ, PH.D.

Zvuk deště bubnujícího na okna mé ložnice mě hypnotizoval a ten večer jsem usnula téměř ještě dřív, než jsem se hlavou dotkla polštáře. Hluboce jsem spala, když mi něco vletělo do pokoje a přistálo přímo na mně. Vyvřískla jsem. Čím zoufaleji jsem se snažila dostat pryč, tím tvrději mě něco sráželo dolů, a já jsem si uvědomila, že jakkoliv se snažím, nemůžu vstát. Zároveň jsem se pokoušela si ujasnit, co se to vlastně děje, až nakonec jsem hlavou narazila na pelest postele a pocítila jsem takovou bolest, že jsem se musela vzdát.

Útočník mi řekl, abych byla zticha, jinak mě zabije. Silná ostrá bolest přivedla mou pozornost ke krku a ucítila jsem, jak se na něj tiskne hrot velmi dlouhého nože. Zmocnila se mě další vlna strachu, když mě donutil odejít do jiné místnosti a lehnout si na zem.

V tom okamžiku se celé mé bytosti zmocnila naprostá hrůza. Bála jsem se dýchat, natož se bránit. Stáhl mi košili přes obličej a věděla jsem, že mi ruce svázal provazem. Jak jsem tam tak ležela na studené tvrdé zemi, hladina adrenalinu začala opadávat a mě zaplavovala bolest.

Během několika následujících hodin mě útočník znásilnil a zbil. Ocitla jsem se natolik mimo jakoukoliv bolest nebo strach, že v té chvíli jsem si přála jediné – abych tu noční můru měla už za sebou. Smířila jsem se s osudem.

Jakmile jsem si to uvědomila, sebemenší náznak bolesti zmizel a tělem se mi rozlil pocit klidu. Zjistila jsem, že konečně mohu dýchat. S dechem se dostavil naprosto nepopsatelný pocit beztíže, lásky a soucitu. Intenzivně jsem si tu změnu uvědomovala a usilovně se snažila zpracovat to, co se se mnou dělo. Moje ruce, nohy i tělo se zdály být v pořádku. Nedávalo to smysl. Pak jsem uprostřed všeho zmatku uslyšela v hlavě hlas, který mě ujišťoval, že všechno bude, jak má být, a že jsem v bezpečí.

Rozhlédla jsem se kolem sebe a uviděla všude anděly. Pode mnou leželo na podlaze moje tělo. Věděla jsem, že je moje, ale nebylo moje – ve skutečnosti bylo ode mě úplně oddělné. V určitém okamžiku mi bylo jasné, že jsem naživu, ale ne ve smyslu, který jsem znala. Nezáleželo na tom, že jsem právě prošla nejhorší zkušeností svého života. Cítila jsem se dobře, obklopená anděly a takovým množstvím lásky, jakou si člověk ani nedokáže představit. Vnímala jsem neviditelné bytosti všude okolo. Celou dobu ke mně mluvily a snažily se mi objasnit, co se děje.

Po mé pravé straně se strop místnosti otevřel a já jsem viděla několik andělů stojících ve skupině. Přemýšlela jsem, o co jde, a vtom jsem byla přenesena z místa, kde jsem stála, přímo před ně. Jeden anděl vystoupil před ostatní a promluvil ke mně jménem celé skupiny. Zdálo se mi, že je znám; byli mi povědomí jako rodinní příslušníci nebo přátelé, kteří už zemřeli, ale žádného z nich jsem nikdy předtím neviděla.

V devatenácti letech jsem zjistila, že je mnoho věcí, kterým potřebuji rozumět. Život ve skutečnosti nebyl takový, jak jsem si představovala. Promítla jsem si, co se dosud stalo, a došlo mi, že jsem byla pěkně vzteklé dítě. Nikdy jsem nechtěla slyšet, co mám dělat. Chtěla jsem si všechno objevit sama, ale vyrůstala jsem v rodině podobné všem ostatním, kde vám dospělý říkal, jak se máte chovat, a vy jste bez ptaní udělali, co vám přikázal. Měla jsem pocit, že nejsem milovaná a život je nespravedlivý. Byla jsem nejistá a všeho jsem se bála – bála jsem se zkoušet něco nového, bála jsem se, že vypadám hloupě, bála jsem se, že lidé zjistí, že nestojím za to, aby mě měli ve své blízkosti.

Až do této chvíle jsem se chránila před láskou, protože jsem si připadala nedostatečná. Upřímně řečeno, moje dospívání bylo těžké. Byla jsem velmi svéhlavá a pro rodiče jsem byla neustálým zdrojem zklamání. Často jsem se domnívala, že mě nemilují; nebyla to pravda, ale považovala jsem to za skutečnost. Tyto pocity mi způsobily mnoho bolesti, která se nakonec změnila v hněv. Dokud jsem byla naštvaná, nikdo se ke mně nechtěl příliš přiblížit. A pokud se nikdo nepřibližoval, nemusela jsem si lámat hlavu pocitem, že nejsem milovaná.

Dokázala jsem pochopit, že moji rodiče si jako děti prošli něčím podobným a jejich chování je jen součástí krutého cyklu. Existovaly generace lidí, kteří se domnívali, že nejsou pro lásku dost dobří. Páni! Je to tak smutné! Došlo kvůli tomu k celé řadě nedorozumění a ovlivnilo to spoustu lidských životů. Všechno by mohlo být jinak, kdyby jen jeden člověk zapochyboval, jestli to, co si myslí, je skutečně pravda.

Andělé vysvětlovali, že jsme milující bytosti a naším posláním je milovat – to je podstata naší existence. Měli bychom milovat sebe, své rodiny, přátele – dokonce i lidi, které neznáme –, protože tvoříme jeden celek. Jsme spojeni v mnoha ohledech, jimž jako lidé nemůžeme plně rozumět. Ty jsi já a já jsem ty a zlobit se na tebe znamená, že směřuji svůj hněv i k sobě. Když vidím chyby na tobě, znamená to, že je vidím i na sobě. Nejsme tak odlišní, jak si někdy myslíme. Musíme se naučit překonávat strach a hněv a otevírat srdce, abychom mohli cítit, že jsme spřízněni a milováni.

Měla jsem možnost zahlédnout život, o němž věřím, že patřil člověku, který mě znásilnil. Viděla jsem, jak podlý a vzteklý byl jeho otec. Viděla jsem, jak s ním jako s chlapcem špatně zacházeli a jak jeho matka stála opodál, když ho otec mlátil. Pochopila jsem, že kdyby matka zasáhla, znamenalo by to pro chlapce ještě horší výprask. Také jsem viděla, že si chlapec neuvědomil, že pro něj matka dělá to nejlepší, aby ho chránila.

Dále jsem měla možnost vidět, jak se násilníkův život stal řadou rozhodnutí, která prodlužovala jeho bolest, a jak mu rozum dal povolení, aby působil bolest jiným lidem. Soucítila jsem s chlapcem, který nevěděl, co je to láska. Naplnil mě smutek nad mužem, který neměl představu, jak se vysvobodit s kruhu bolesti tvořící jeho život. Stručně řečeno, byla mi dána jasnozřivost, což mi poskytlo výsadu zbavit se hněvu, který bych jinak mohla po zbytek života cítit k člověku, jenž mi tu noc změnil celý svět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak rozbít skleněný strop.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.