Vzor citace: KNĚŽÍNEK, J. Kompetenční zákon. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016. 388 s.

Text zákona je publikován ve znění účinném k 1. 1. 2017,
text komentáře byl po právní stránce uzavřen k 10. 8. 2016.

© JUDr. Jan Kněžínek, Ph.D., 2016

ISBN 978-80-7552-338-9 (váz.)

ISBN 978-80-7552-339-6 (e-pub)

Seznam použitých zkratek

Právní předpisy

daňový řád

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

energetický zákon

zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon)

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

kontrolní řád

zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

krajské zřízení

zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

krizový zákon

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

Listina

Listina základních práv a svobod, uvozená ústavním zákonem č. 23/1991 Sb. a znovu vyhlášená jako součást ústavního pořádku České republiky usnesením předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb.

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

rozpočtová pravidla

zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla)

s. ř. s.

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

spr. řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

stavební zákon

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

školský zákon

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

tr. řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

vodní zákon

zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon)

zák. o elektronických komunikacích

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zák. o hl. m. Praze

zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze

zák. o majetku ČR

zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích

zák. o ochraně os. údajů

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zák. o ochraně přírody a krajiny

zákon České národní rady č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zák. o soudech a soudcích

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zák. o státní službě

zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě

zák. uznávání výsledků dalšího vzdělávání

zák. č. 179/2006 Sb., o ověřování a uznávání výsledků dalšího vzdělávání a o změně některých zákonů (zákon o uznávání výsledků dalšího vzdělávání)

zák. o vysokých školách

zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

Mezinárodní smlouvy a evropské právní předpisy

Dodatkový protokol

Dodatkový protokol k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod (209/1992 Sb.)

MPOPP

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 120/1976 Sb., o Mezinárodním paktu o občanských a politických právech a Mezinárodním paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

Vídeňská úmluva

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 15/1988 Sb., o Vídeňské úmluvě o smluvním právu

Vídeňská úmluva o diplomatických stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 157/1964 Sb., o Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích

Vídeňská úmluva o konzulárních stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 32/1969 Sb., o Vídeňské úmluvě o konzulárních stycích

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

Ostatní zkratky

ÚS Ústavní soud

NSS Nejvyšší správní soud

VS Vrchní soud

Seznam předpisů citovaných v komentáři^1, 2

ústavní zákon č. 77/1968 Sb., o přípravě federativního uspořádání Československé socialistické republiky

ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci

ústavní zákon č. 171/1968 Sb., o zřízení federálních ministerstev a federálních výborů

ústavní zákon č. 125/1970 Sb., kterým se mění a doplňuje ústavní zákon č. 143/
/1968 Sb., o československé federaci

ústavní zákon České národní rady č. 53/1990 Sb., o změně názvu České socialistické republiky

ústavní zákon č. 556/1990 Sb., kterým se mění ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci

ústavní zákon Federálního shromáždění č. 542/1992 Sb., o zániku České a Slovenské Federativní Republiky

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

Listina základních práv a svobod, uvozená ústavním zákonem č. 23/1991 Sb. a znovu vyhlášená jako součást ústavního pořádku České republiky usnesením předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb.

ústavní zákon č. 110/1998 Sb., o bezpečnosti České republiky

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

zákon č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon)

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

zákon č. 36/1960 Sb., o územním členění státu

zákon č. 54/1963 Sb., o Československé akademii věd

zákon č. 17/1964 Sb., o Československém rozhlasu

zákon č. 18/1964 Sb., o Československé televizi

zákon č. 115/1965 Sb., o změnách v organizaci a působnosti některých odvětvových ústředních orgánů

zákon č. 123/1965 Sb., o Československé tiskové kanceláři

zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu

zákon č. 174/1968 Sb., o státním odborném dozoru nad bezpečností práce

zákon č. 147/1970 Sb., o změnách v soustavě ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky

zákon České národní rady č. 125/1973 Sb., kterým se mění zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky, ve znění pozdějších předpisů

zákon České národní rady č. 118/1983 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky

zákon č. 116/1985 Sb., o podmínkách činnosti organizací s mezinárodním prvkem

zákon č. 133/1985 Sb., o požární ochraně

zákon č. 64/1986 Sb., o České obchodní inspekci

zákon č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

zákon č. 44/1988 Sb., o ochraně a využití nerostného bohatství (horní zákon)

zákon č. 60/1988 Sb., o změnách v organizaci a působnosti ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky

zákon č. 61/1988 Sb., o hornické činnosti, výbušninách a o státní báňské správě

zákon č. 62/1988 Sb., o geologických pracích

zákon České národní rady č. 173/1989 Sb., o opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky, v jejichž čele stojí člen vlády České socialistické republiky

zákon č. 84/1990 Sb., o právu shromažďovacím

zákon České národní rady č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zákon č. 202/1990 Sb., o loteriích a jiných podobných hrách

zákon č. 288/1990 Sb., o opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon č. 499/1990 Sb., o přepočtu devizových aktiv a pasiv v oblasti zahraničních pohledávek a závazků organizací v souvislosti s kursovými opatřeními

zákon č. 505/1990 Sb., o metrologii

zákon č. 526/1990 Sb., o cenách

zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích

zákon č. 565/1990 Sb., o místních poplatcích

zákon č. 575/1990 Sb., o opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání

zákon č. 87/1991 Sb., o mimosoudních rehabilitacích

zákon č. 92/1991 Sb., o podmínkách převodu majetku státu na jiné osoby

zákon č. 231/1991 Sb., o působnosti orgánů České republiky v mimosoudních rehabilitacích

zákon č. 265/1991 Sb., o působnosti orgánů České republiky v oblasti cen

zákon č. 282/1991 Sb., o České inspekci životního prostředí a její působnosti v ochraně lesa

zákon č. 381/1991 Sb., o Komoře veterinárních lékařů České republiky

zákon č. 388/1991 Sb., o Státním fondu životního prostředí České republiky

zákon č. 424/1991 Sb., o sdružování v politických stranách a v politických hnutích

zákon č. 451/1991 Sb., kterým se stanoví některé další předpoklady pro výkon některých funkcí ve státních orgánech a organizacích České a Slovenské Federativní Republiky, České republiky a Slovenské republiky

zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zákon České národní rady č. 483/1991 Sb., o České televizi

zákon č. 484/1991 Sb., o Českém rozhlasu

zákon č. 529/1991 Sb., o ochraně topografií polovodičových výrobků

zákon č. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

zákon č. 551/1991 Sb., o Všeobecné zdravotní pojišťovně České republiky

zákon č. 553/1991 Sb., o obecní policii

zákon č. 563/1991 Sb., o účetnictví

zákon č. 570/1991 Sb., o živnostenských úřadech

zákon č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení

zákon č. 21/1992 Sb., o bankách

zákon České národní rady č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny

zákon č. 167/1992 Sb., o zřízení ministerstva mezinárodních vztahů České republiky

zákon č. 229/1992 Sb., o komoditních burzách

zákon č. 239/1992 Sb., o Státním fondu kultury České republiky

zákon České národní rady č. 246/1992 Sb., na ochranu zvířat proti týrání

zákon č. 280/1992 Sb., o resortních, oborových, podnikových a dalších zdravotních pojišťovnách

zákon č. 283/1992 Sb., o Akademii věd České republiky

zákon č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu

zákon České národní rady č. 338/1992 Sb., o dani z nemovitých věcí

zákon č. 359/1992 Sb., o zeměměřických a katastrálních orgánech

zákon č. 360/1992 Sb., o výkonu povolání autorizovaných architektů a o výkonu povolání autorizovaných inženýrů a techniků činných ve výstavbě

zákon č. 474/1992 Sb., o opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech

zákon č. 517/1992 Sb., o České tiskové kanceláři

zákon č. 523/1992 Sb., o daňovém poradenství a Komoře daňových poradců České republiky

zákon č. 539/1992 Sb., o puncovnictví a zkoušení drahých kovů (puncovní zákon)

zákon č. 548/1992 Sb., o některých dalších opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky a o zřízení Kanceláře prezidenta České republiky

zákon č. 555/1992 Sb., o Vězeňské službě a justiční stráži České republiky

zákon České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů

zákon č. 589/1992 Sb., o pojistném na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti

zákon č. 592/1992 Sb., o pojistném na veřejné zdravotní pojištění

zákon č. 597/1992 Sb., o zrušení Československého rozhlasu, Československé televize a Československé tiskové kanceláře

zákon č. 599/1992 Sb., kterým se zrušuje Československá akademie věd a upravuje způsob vypořádání majetkových a jiných práv

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zákon č. 3/1993 Sb., o státních symbolech České republiky

zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance

zákon č. 10/1993 Sb., o státním rozpočtu České republiky na rok 1993, o změně a doplnění některých zákonů České národní rady a některých dalších předpisů.

zákon č. 13/1993 Sb., celní zákon

zákon č. 14/1993 Sb., o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zákon České národní rady č. 16/1993 Sb., o dani silniční

zákon č. 19/1993 Sb., o orgánech státní správy České republiky v oblasti puncovnictví a zkoušení drahých kovů

zákon č. 20/1993 Sb., o zabezpečení výkonu státní správy v oblasti technické normalizace, metrologie a státního zkušebnictví

zákon České národní rady č. 21/1993 Sb., kterým se mění a doplňuje zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky, ve znění pozdějších předpisů, a kterým se provádějí další opatření v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky

zákon č. 96/1993 Sb., o stavebním spoření a státní podpoře stavebního spoření a o doplnění zákona České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění zákona České národní rady č. 35/1993 Sb.

zákon č. 97/1993 Sb., o působnosti Správy státních hmotných rezerv

rozhodnutí prezidenta č. 144/1993 Sb., o sjednávání mezinárodních smluv

zákon č. 166/1993 Sb., o Nejvyšším kontrolním úřadu

zákon č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu

zákon č. 283/1993 Sb., o státním zastupitelství

zákon č. 293/1993 Sb., o výkonu vazby

zákon č. 38/1994 Sb., o zahraničním obchodu s vojenským materiálem a o doplnění zákona č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a zákona č. 140/1961 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 42/1994 Sb., o penzijním připojištění se státním příspěvkem a o změnách některých zákonů souvisejících s jeho zavedením

zákon č. 71/1994 Sb., o prodeji a vývozu předmětů kulturní hodnoty

zákon č. 72/1994 Sb., kterým se upravují některé spoluvlastnické vztahy k budovám a některé vlastnické vztahy k bytům a nebytovým prostorům a doplňují některé zákony (zákon o vlastnictví bytů)

zákon č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě

zákon č. 153/1994 Sb., o zpravodajských službách České republiky

zákon č. 266/1994 Sb., o drahách

zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů

zákon č. 37/1995 Sb., o neperiodických publikacích

zákon č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 58/1995 Sb., o pojišťování a financování vývozu se státní podporou

zákon č. 87/1995 Sb., o spořitelních a úvěrních družstvech a některých opatřeních s tím souvisejících a o doplnění zákona České národní rady č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě

zákon č. 90/1995 Sb., o jednacím řádu Poslanecké sněmovny

zákon č. 114/1995 Sb., o vnitrozemské plavbě

zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře

zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění

zákon č. 219/1995 Sb., devizový zákon

zákon č. 236/1995 Sb., o platu a dalších náležitostech spojených s výkonem funkce představitelů státní moci a některých státních orgánů a soudců a poslanců Evropského parlamentu

zákon č. 237/1995 Sb., o hromadné správě autorských práv a práv autorskému právu příbuzných a o změně a doplnění některých zákonů

zákon č. 247/1995 Sb., o volbách do Parlamentu České republiky a o změně a doplnění některých dalších zákonů

zákon č. 289/1995 Sb., o lesích a o změně a doplnění některých zákonů (lesní zákon)

zákon č. 272/1996 Sb., kterým se provádějí některá opatření v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky a kterým se mění a doplňuje zákon České národní rady č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky, ve znění pozdějších předpisů, a mění a doplňuje zákon č. 97/1993 Sb., o působnosti Správy státních hmotných rezerv

zákon č. 273/1996 Sb., o působnosti Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže

zákon č. 12/1997 Sb., bezpečnosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích

zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích

zákon č. 18/1997 Sb., o mírovém využívání jaderné energie a ionizujícího záření (atomový zákon) a o změně a doplnění některých zákonů

zákon č. 19/1997 Sb., o některých opatřeních souvisejících se zákazem chemických zbraní

zákon č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky a o změně a doplnění některých zákonů

zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů

zákon č. 49/1997 Sb., o civilním letectví

zákon č. 77/1997 Sb., o státním podniku

zákon č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů

zákon č. 201/1997 Sb., o platu a některých dalších náležitostech státních zástupců

zákon č. 252/1997 Sb., o zemědělství

zákon č. 347/1997 Sb., o vytvoření vyšších územních samosprávných celků a o změně ústavního zákona České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zákon č. 15/1998 Sb., o dohledu v oblasti kapitálového trhu a o změně a doplnění některých zákonů

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zákon č. 111/1998 Sb., o vysokých školách a o změně a doplnění dalších zákonů (zákon o vysokých školách)

zákon č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí

zákon č. 148/1998 Sb., o ochraně utajovaných skutečností a o změně některých zákonů

zákon č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím

zákon č. 166/1999 Sb., o veterinární péči a o změně některých souvisejících zákonů (veterinární zákon)

zákon č. 167/1998 Sb., o návykových látkách a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 107/1999 Sb., o jednacím řádu Senátu

zákon č. 159/1999 Sb., o některých podmínkách podnikání a o výkonu některých činností v oblasti cestovního ruchu

zákon č. 161/1999 Sb., kterým se vyhlašuje Národní park České Švýcarsko

zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za újmu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla)

zákon č. 169/1999 Sb., o výkonu trestu odnětí svobody a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 189/1999 Sb., o nouzových zásobách ropy, o řešení stavů ropné nouze a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o nouzových zásobách ropy)

zákon č. 219/1999 Sb., o ozbrojených silách České republiky

zákon č. 221/1999 Sb., o vojácích z povolání

zákon č. 222/1999 Sb., o zajišťování obrany České republiky

zákon č. 306/1999 Sb., o poskytování dotací soukromým školám, předškolním a školským zařízením

zákon č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv

zákon č. 310/1999 Sb., o pobytu ozbrojených sil jiných států na území České republiky

zákon č. 325/1999 Sb., o azylu

zákon č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území ČR a o změně některých zákonů

zákon č. 328/1999 Sb., o občanských průkazech

zákon č. 329/1999 Sb., o cestovních dokladech

zákon č. 349/1999 Sb., o Veřejném ochránci práv

zákon č. 359/1999 Sb., o sociálně-právní ochraně dětí

zákon č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách)

zákon č. 46/2000 Sb., o právech a povinnostech při vydávání periodického tisku a o změně některých dalších zákonů (tiskový zákon)

zákon č. 61/2000 Sb., o námořní plavbě

zákon č. 63/2000 Sb., o ochraně před dovozem subvencovaných výrobků

zákon č. 72/2000 Sb., o investičních pobídkách a o změně některých zákonů (zákon o investičních pobídkách)

zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů

zákon č. 104/2000 Sb., o Státním fondu dopravní infrastruktury

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

zákon č. 122/2000 Sb., o ochraně sbírek muzejní povahy a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení)

zákon č. 130/2000 Sb., o volbách do zastupitelstev krajů a o změně některých zákonů

zákon č. 131/2000 Sb., o hl. m. Praze

zákon č. 133/2000 Sb., o evidenci obyvatel a rodných číslech a o změně některých zákonů (zákon o evidenci obyvatel)

zákon č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů

zákon č. 154/2000 Sb., o šlechtění, plemenitbě a evidenci hospodářských zvířat a o změně některých souvisejících zákonů (plemenářský zákon)

zákon č. 156/2000 Sb., o ověřování střelných zbraní a střeliva

zákon č. 158/2000 Sb., o vyhledávání, průzkumu a těžbě nerostných zdrojů z mořského dna a o bezpečnosti činností v odvětví ropy a zemního plynu v moři

zákon č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 211/2000 Sb., o Státním fondu rozvoje bydlení

zákon č. 218/2000 Sb., o rozpočtových pravidlech a o změně některých souvisejících zákonů (rozpočtová pravidla)

zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím zastupování v právních vztazích

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

zákon č. 239/2000 Sb., o integrovaném záchranném systému a o změně některých zákonů

zákon č. 240/2000 Sb., o krizovém řízení a o změně některých zákonů (krizový zákon)

zákon č. 242/2000 Sb., o ekologickém zemědělství

zákon č. 243/2000 Sb., o rozpočtovém určení výnosů některých daní územním samosprávným celkům a některým státním fondům (zákon o rozpočtovém určení daní)

zákon č. 247/2000 Sb., o získávání a zdokonalování odborné způsobilosti k řízení motorových vozidel a o změnách některých zákonů

zákon č. 248/2000 Sb., o podpoře regionálního rozvoje

zákon č. 256/2000 Sb., o Státním zemědělském intervenčním fondu a o změně některých dalších zákonů (zákon o Státním zemědělském intervenčním fondu)

zák. č. 257/2000 Sb., o Probační a mediační službě

zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 301/2000 Sb., o matrikách, jménu a příjmení a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 307/2000 Sb., o zemědělských skladních listech a zemědělských veřejných skladech a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu)

zákon č. 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 406/2000 Sb., o hospodaření energií

zákon č. 408/2000 Sb., o ochraně práv k odrůdám rostlin

zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon)

zákon č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích

zákon č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o posuzování vlivů na životní prostředí)

zákon č. 101/2001 Sb., o navracení nezákonně vyvezených kulturních statků

zákon č. 115/2001 Sb., o podpoře sportu

zákon č. 117/2001 Sb., o veřejných sbírkách a o změně některých zákonů (zákon o veřejných sbírkách)

zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže)

zákon č. 164/2001 Sb., o přírodních léčivých zdrojích, zdrojích přírodních minerálních vod, přírodních léčebných lázních a lázeňských místech a o změně některých souvisejících zákonů (lázeňský zákon)

zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech a o změně některých dalších zákonů

zákon č. 231/2001 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání a o změně dalších zákonů

zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon)

zákon č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví a o změně některých zákonů

zákon č. 257/2001 Sb., o knihovnách a podmínkách provozování veřejných knihovnických a informačních služeb (knihovní zákon)

zákon č. 273/2001 Sb., o právech příslušníků národnostních menšin a o změně některých zákonů

zákon č. 312/2001 Sb., o státních hranicích a o změně zákona č. 200/1990 Sb., o přestupcích, ve znění pozdějších předpisů (zákon o státních hranicích)

zákon č. 320/2001 Sb., o finanční kontrole ve veřejné správě a o změně některých zákonů (zákon o finanční kontrole)

zákon č. 352/2001 Sb., o užívání státních symbolů České republiky

zákon č. 449/2001 Sb., o myslivosti

zákon č. 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení a o změně zákona o ochraně spotřebitele

zákon č. 491/2001 Sb., o volbách do zastupitelstev obcí a o změně některých zákonů

zákon č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností a o změně některých zákonů (zákon o církvích a náboženských společnostech)

zákon č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích)

zákon č. 7/2002 Sb., o řízení ve věcech soudců, státních zástupců a soudních exekutorů

zákon č. 47/2002 Sb., o podpoře malého a středního podnikání

zákon č. 77/2002 Sb., o akciové společnosti České dráhy

zákon č. 109/2002 Sb., o výkonu ústavní výchovy nebo ochranné výchovy ve školských zařízeních a o preventivně výchovné péči ve školských zařízeních a o změně dalších zákonů

zákon č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních)

zákon č. 120/2002 Sb., o podmínkách uvádění biocidních přípravků a účinných látek na trh a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 130/2002 Sb., o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací z veřejných prostředků a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o podpoře výzkumu, experimentálního vývoje a inovací)

zákon č. 146/2002 Sb., o Státní zemědělské a potravinářské inspekci a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 147/2002 Sb., o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském)

zákon č. 198/2002 Sb., o dobrovolnické službě a o změně některých zákonů (zákon o dobrovolnické službě)

zákon č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových

zákon č. 214/2002 Sb., o vývozu některých kulturních statků z celního území Evropských společenství

zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon)

zákon č. 219/2002 Sb., kterým se provádějí změny v soustavě ústředních orgánů státní správy České republiky a mění se zákon č. 2/1969 Sb., o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 229/2002 Sb., o finančním arbitrovi

zákon č. 281/2002 Sb., o některých opatřeních souvisejících se zákazem bakteriologických (biologických) a toxinových zbraní a o změně živnostenského zákona

zákon č. 290/2002 Sb., o přechodu některých dalších věcí, práv a závazků České republiky na kraje a obce, občanská sdružení působící v oblasti tělovýchovy a sportu a o souvisejících změnách

zákon č. 482/2002 Sb., o posílení ochrany vzdušného prostoru České republiky v době konání summitu Organizace Severoatlantické smlouvy v Praze a o změně trestního zákona

zákon č. 517/2002 Sb., kterým se provádějí některá opatření v soustavě ústředních orgánů státní správy a mění některé zákony

zákon č. 62/2003 Sb., o volbách do Evropského parlamentu a o změně některých zákonů

zákon č. 149/2003 Sb., o uvádění do oběhu reprodukčního materiálu lesních dřevin lesnicky významných druhů a umělých kříženců, určeného k obnově lesa a k zalesňování, a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o obchodu s reprodukčním materiálem lesních dřevin)

zákon č. 162/2003 Sb., o podmínkách provozování zoologických zahrad a o změně některých zákonů (zákon o zoologických zahradách)

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

zákon č. 219/2003 Sb., o uvádění do oběhu osiva a sadby pěstovaných rostlin a o změně některých zákonů (zákon o oběhu osiva a sadby)

zákon č. 221/2003 Sb., o dočasné ochraně cizinců

zákon č. 281/2003 Sb., kterým se mění zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění zákona č. 131/2003 Sb., a zákon č. 309/2002 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění zákona č. 123/2003 Sb.

zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních

zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů

zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů (zákon o ochranných známkách)

zákon č. 18/2004 Sb., o uznávání odborné kvalifikace a jiné způsobilosti státních příslušníků členských států Evropské unie a některých příslušníků jiných států a o změně některých zákonů (zákon o uznávání odborné kvalifikace)

zákon č. 22/2004 Sb., o místním referendu a o změně některých zákonů

zákon č. 38/2004 Sb., o pojišťovacích zprostředkovatelích a samostatných likvidátorech pojistných událostí a o změně živnostenského zákona (zákon o pojišťovacích zprostředkovatelích a samostatných likvidátorech pojistných událostí)

zákon č. 78/2004 Sb., o nakládání s geneticky modifikovanými organismy a genetickými produkty

zákon č. 95/2004 Sb., o podmínkách získávání a uznávání odborné způsobilosti a specializované způsobilosti k výkonu zdravotnického povolání lékaře, zubního lékaře a farmaceuta

zákon č. 96/2004 Sb., o podmínkách získávání a uznávání způsobilosti k výkonu nelékařských zdravotnických povolání a k výkonu činností souvisejících s poskytováním zdravotní péče a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o nelékařských zdravotnických povoláních)

zákon č. 99/2004 Sb., o rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů a o změně některých zákonů (zákon o rybářství)

zákon č. 122/2004 Sb., o válečných hrobech a pietních místech a o změně zákona č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 214/2004 Sb., o zřízení Univerzity obrany

zákon č. 215/2004 Sb., o úpravě některých vztahů v oblasti veřejné podpory

zákon č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty

zákon č. 254/2004 Sb., o omezení plateb v hotovosti a o změně zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu

zákon č. 321/2004 Sb., o vinohradnictví a vinařství a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o vinohradnictví a vinařství)

zákon č. 326/2004 Sb., o rostlinolékařské péči a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 420/2004 Sb., o přezkoumávání hospodaření územních samosprávných celků a dobrovolných svazků obcí

zákon č. 435/2004 Sb., o zaměstnanosti

zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti a o změně některých zákonů (zákon o některých službách informační společnosti)

zákon č. 499/2004 Sb., o archivnictví a spisové službě a o změně některých zákonů

zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon)

zákon č. 563/2004 Sb., o pedagogických pracovnících a o změně některých zákonů

zákon č. 585/2004 Sb., o branné povinnosti a jejím zajišťování (branný zákon)

zákon č. 594/2004 Sb., jímž se provádí režim Evropských společenství pro kontrolu vývozu, přepravy, zprostředkování a tranzitu zboží dvojího užití

zákon č. 626/2004 Sb., o změně některých zákonů v návaznosti na realizaci reformy veřejných financí v oblasti odměňování

zákon č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích

zákon č. 95/2005 Sb., kterým se mění zákon č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách), ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zákon č. 178/2005 Sb., o zrušení Fondu národního majetku České republiky a o působnosti Ministerstva financí při privatizaci majetku České republiky (zákon o zrušení Fondu národního majetku)

zákon č. 206/2005 Sb., o ochraně některých služeb v oblasti rozhlasového a televizního vysílání a služeb informační společnosti

zákon č. 251/2005 Sb., o inspekci práce

zákon č. 289/2005 Sb., o Vojenském zpravodajství

zákon č. 341/2005 Sb., o veřejných výzkumných institucích

zákon č. 377/2005 Sb., o doplňkovém dohledu nad bankami, spořitelními a úvěrními družstvy, pojišťovnami a obchodníky s cennými papíry ve finančních konglomerátech a o změně některých dalších zákonů (zákon o finančních konglomerátech)

zákon č. 378/2005 Sb., o podpoře výstavby družstevních bytů ze Státního fondu rozvoje bydlení (zákon o podpoře výstavby družstevních bytů)

zákon č. 379/2005 Sb., o opatřeních k ochraně před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a jinými návykovými látkami a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 412/2005 Sb., o ochraně utajovaných informací a o bezpečnostní způsobilosti

zákon č. 499/2005 Sb., o archivnictví a spisové službě

zákon č. 70/2006 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o provádění mezinárodních sankcí

zákon č. 108/2006 Sb., o sociálních službách

zákon č. 111/2006 Sb., o pomoci v hmotné nouzi

zákon č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách

zákon č. 139/2006 Sb., o koncesním řízení a koncesních smlouvách (koncesní zá-
kon)

zákon č. 179/2006 Sb., o ověřování a uznávání výsledků dalšího vzdělávání a o změně některých zákonů (zákon o uznávání výsledků dalšího vzdělávání)

zákon č. 184/2006 Sb., o odnětí nebo omezení vlastnického práva k pozemku nebo ke stavbě (zákon o vyvlastnění)

zákon č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění

zákon č. 203/2006 Sb., o některých druzích podpory kultury a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 227/2006 Sb., o výzkumu na lidských embryonálních kmenových buňkách a souvisejících činnostech a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců

zákon č. 309/2006 Sb., kterým se upravují další požadavky bezpečnosti a ochrany zdraví při práci v pracovněprávních vztazích a o zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při činnosti nebo poskytování služeb mimo pracovněprávní vztahy (zákon o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci)

zákon č. 340/2006 Sb., o činnosti institucí zaměstnaneckého penzijního pojištění

zákon č. 531/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony

zákon č. 110/2007 Sb., o některých opatřeních v soustavě ústředních orgánů státní správy

zákon č. 181/2007 Sb., o Ústavu pro studium totalitních režimů a o Archivu bezpečnostních složek

zákon č. 261/2007 Sb., o stabilizaci veřejných rozpočtů

zákon č. 378/2007 Sb., o léčivech a o změnách některých souvisejících zákonů (zákon o léčivech)

zákon č. 129/2008 Sb., o výkonu zabezpečovací detence a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 253/2008 Sb., o některých opatřeních proti legalizaci výnosů z trestné činnosti a financování terorismu

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zákon č. 381/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 309/2002 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 93/2009 Sb., o auditorech a o změně některých zákonů (zákon o auditorech)

zákon č. 111/2009 Sb., o základních registrech

zákon č. 157/2009 Sb., o nakládání s těžebním odpadem a o změně některých zákonů

zákon č. 277/2009 Sb., o pojišťovnictví

zákon č. 284/2009 Sb., o platebním styku

zákon č. 395/2009 Sb., o významné tržní síle při prodeji zemědělských a potravinářských produktů a jejím zneužití

zákon č. 416/2009 Sb., o urychlení výstavby dopravní, vodní a energetické infrastruktury

zákon č. 118/2010 Sb., o krajském referendu a o změně některých zákonů

zákon č. 132/2010 Sb., o audiovizuálních mediálních službách na vyžádání a o změně některých zákonů (zákon o audiovizuálních mediálních službách na vyžádání)

zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů

zákon č. 194/2010 Sb., o veřejných službách v přepravě cestujících a o změně dalších zákonů

zákon č. 136/2011 Sb., o oběhu bankovek a mincí a o změně zákona č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 262/2011 Sb., o účastnících odboje a odporu proti komunismu

zákon č. 329/2011 Sb., o poskytování dávek osobám se zdravotním postižením a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 341/2011 Sb., o Generální inspekci bezpečnostních sborů a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zákon č. 426/2011 Sb., o důchodovém spoření

zákon č. 427/2011 Sb., o doplňkovém penzijním spoření

zákon č. 445/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 309/2002 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 456/2011 Sb., o Finanční správě České republiky

zákon č. 17/2012 Sb., o Celní správě České republiky

zákon č. 85/2012 Sb., o ukládání oxidu uhličitého do přírodních horninových struktur a o změně některých zákonů

zákon č. 165/2012 Sb., o podporovaných zdrojích energie a o změně některých zákonů

zákon č. 201/2012 Sb., o ochraně ovzduší

zákon č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

zákon č. 275/2012 Sb., o volbě prezidenta republiky a o změně některých zákonů (zákon o volbě prezidenta republiky)

zákon č. 428/2012 Sb., o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi a o změně některých zákonů (zákon o majetkovém vyrovnání s církvemi a náboženskými společnostmi)

zákon č. 496/2012 Sb., o audiovizuálních dílech a podpoře kinematografie a o změně některých zákonů (zákon o audiovizi)

zákon č. 503/2012 Sb., o Státním pozemkovém úřadu a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 104/2013 Sb., o mezinárodní justiční spolupráci ve věcech trestních

zákon č. 164/2013 Sb., o mezinárodní spolupráci při správě daní a o změně dalších souvisejících zákonů

zákon č. 186/2013 Sb., o státním občanství České republiky a o změně některých zákonů (zákon o státním občanství České republiky)

zákon č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech

zákon č. 256/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální zákon)

zákon č. 272/2013 Sb., o prekursorech drog

zákon č. 300/2013 Sb., o Vojenské policii a o změně některých zákonů (zákon o Vojenské policii)

zákon č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob

zákonné opatření Senátu č. 340/2013 Sb., o dani z nabytí nemovitých věcí

zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě

zákon č. 247/2014 Sb., o poskytování služby péče o dítě v dětské skupině a o změně souvisejících zákonů

zákon č. 250/2014 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o státní službě

zákon č. 259/2014 Sb., o prekurzorech výbušnin a o změně zákona č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů (zákon o prekurzorech výbušnin)

zákon č. 268/2014 Sb., o zdravotnických prostředcích

zákon č. 15/2015 Sb., o zrušení vojenského újezdu Brdy, o stanovení hranic vojenských újezdů, o změně hranic krajů a o změně souvisejících zákonů (zákon o hranicích vojenských újezdů)

zákon č. 131/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon), ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony

zákon č. 205/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů, zrušuje zákon č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců, a zrušují nebo mění některé další zákony

zákon č. 320/2015 Sb., o Hasičském záchranném sboru České republiky a o změně některých zákonů (zákon o hasičském záchranném sboru)

zákon č. 365/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 161/1999 Sb., kterým se vyhlašuje Národní park České Švýcarsko, a mění se zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů, ve znění pozdějších předpisů

zákon č. 374/2015 Sb., o ozdravných postupech a řešení krize na finančním trhu

zákon č. 45/2016 Sb., o službě vojáků v záloze

zákon č. 134/2016 Sb., o zadávání veřejných zakázek

zákon č. 186/2016 Sb., o hazardních hrách

zákon č. 187/2016 Sb., o dani z hazardních her

zákon č. 190/2016 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona č. 131/2015 Sb.

zákon č. 191/2016 Sb., o ochraně státních hranic České republiky a o změně souvisejících zákonů (zákon o ochraně státních hranic)

zákon č. 222/2016 Sb., o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv a o tvorbě právních předpisů vyhlašovaných ve Sbírce zákonů a mezinárodních smluv (zákon o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv)

zákon č. 242/2016 Sb., celní zákon

zákon č. 250/2016 Sb., o odpovědnosti za přestupky a řízení o nich

zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru

zákon č. 263/2016 Sb., atomový zákon

vládní nařízení č. 10/1958 Sb., o zrušení ministerstva a pověřenectva místního hospodářství

nařízení vlády č. 242/2005 Sb., o provádění agroenvironmentálních opatření, ve znění pozdějších předpisů, a nařízení vlády č. 76/2015 Sb., o podmínkách provádění opatření ekologického zemědělství

nařízení vlády č. 567/2006 Sb., o minimální mzdě, o nejnižších úrovních zaručené mzdy, o vymezení ztíženého pracovního prostředí a o výši příplatku ke mzdě za práci ve ztíženém pracovním prostředí

nařízení vlády č. 3/2007 Sb., o celostátním dopravním informačním systému

nařízení vlády č. 463/2013 Sb., o seznamech návykových látek

nařízení vlády č. 92/2015 Sb., o pravidlech pro organizaci služebního úřadu

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 157/1964 Sb., o Vídeňské úmluvě o diplomatických stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 32/1969 Sb., o Vídeňské úmluvě o konzulárních stycích

vyhláška ministra zahraničních věcí č. 15/1988 Sb., o Vídeňské úmluvě o smluvním právu

vyhláška ministerstva kultury České socialistické republiky č. 66/1988 Sb., kterou se provádí zákon České národní rady č. 20/1987 Sb., o státní památkové péči

vyhláška ministerstva zemědělství č. 104/1993 Sb., kterou se stanoví období s nižší potřebou práce organizací lesního hospodářství ve vlastnictví státu

vyhláška č. 564/2002 Sb., o stanovení území okresů České republiky a území obvodů hlavního města Prahy

vyhláška č. 17/2005 Sb., o podrobnějších podmínkách organizace České školní inspekce a výkonu inspekční činnosti

vyhláška č. 133/2013 Sb., o stanovení rozsahu a struktury údajů pro vypracování návrhu zákona o státním rozpočtu a návrhu střednědobého výhledu státního rozpočtu a lhůtách pro jejich předkládání

vyhláška č. 186/2014 Sb., o podílu jednotlivých obcí na stanovených procentních částech celostátního hrubého výnosu daně z přidané hodnoty a daní z příjmů

vyhláška č. 274/2015 Sb., o stanovení diplomatických a konzulárních hodností a postupu při jejich přiznávání a propůjčování

Mezinárodní pakt o občanských a politických právech (sdělení Ministra zahraničních věcí č. 120/1976 Sb.)

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Dohoda mezi Spojenými státy americkými a Českou a Slovenskou Federativní Republikou o vzájemné podpoře a ochraně investic (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 187/1993 Sb.)

Dohoda mezi ministerstvem dopravy České republiky a ministerstvem dopravy, spojů a veřejných prací Slovenské republiky o spolupráci v oblastech vnitrozemské plavby, námořní plavby, silniční dopravy a pozemních komunikací (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 220/1993 Sb.)

Evropská úmluva o přeshraniční televizi (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 57/2004 Sb. m. s.)

Dohoda mezi vládou České republiky a vládou Republiky Slovinsko o péči o válečné hroby (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 95/2005 Sb. m. s.)

Dohoda mezi vládou České republiky a vládou Ruské federace o hospodářské, průmyslové a vědeckotechnické spolupráci (sdělení Ministerstva zahraničních věcí č. 48/2009 Sb. m. s.)

Smlouva o Evropské unii

Smlouva o fungování Evropské unie

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1980/2000 ze dne 17. července 2000 o revizi systému udělování ekoznačky Společenství

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 761/2001 ze dne 19. března 2001 o dobrovolné účasti organizací v systému řízení a auditu z hlediska ochrany životního prostředí (EMAS)

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 273/2004 ze dne 11. února 2004 o prekursorech drog

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 882/2004 ze dne 29. dubna 2004 o úředních kontrolách za účelem ověření dodržování právních předpisů týkajících se krmiv a potravin a pravidel o zdraví zvířat a dobrých životních podmínkách zvířat

nařízení Rady (ES) č. 597/2009 ze dne 11. června 2009 o ochraně před dovozem subvencovaných výrobků ze zemí, které nejsou členy Evropského unie

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 66/2010 ze dne 25. listopadu 2009 o ekoznačce EU

nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 1221/2009 ze dne 25. listopadu 2009 o dobrovolné účasti organizací v systému Společenství pro environmentální řízení podniků a auditu (EMAS) a o zrušení nařízení Rady (ES) č. 761/2001, rozhodnutí Komise 2001/681/ES a 2006/193/ES

nařízení Rady (ES) č. 1225/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o ochraně před dumpingovým dovozem ze zemí, které nejsou členy Evropské unie

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1303/2013 ze dne 17. prosince 2013 o společných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu, Fondu soudržnosti, Evropském zemědělském fondu pro rozvoj venkova a Evropském námořním a rybářském fondu

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 910/2014 ze dne 23. července 2014 o elektronické identifikaci a službách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce na vnitřním trhu a o zrušení směrnice 1999/93/ES

1 Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy,

– mezinárodní smlouvy,

– právní předpisy Evropské unie.

2 Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Úvod

Kompetenční zákon vznikl v souvislosti s federalizací Československa, ke které došlo ústavním zákonem č. 143/1968 Sb., o československé federaci. Československá (tehdy Československá socialistická) republika byla vymezena jako federativní stát dvou rovnoprávných bratrských národů, Čechů a Slováků, jejímž základem byl dobrovolný svazek rovnoprávných národních států českého a slovenského národa, a byla založena na právu na sebeurčení každého z těchto národů. Právě na federalizaci doposud unitárního státu muselo být reagováno zřízením orgánů veřejné moci v každé z jednotek federace, protože v ústavněprávní rovině byly zřízeny pouze jejich vrcholné orgány. V případě České (tehdy České socialistické) republiky se podle ústavního zákona o československé federaci jednalo o Českou národní radu jako představitele národní svrchovanosti a svébytnosti českého národa a nejvyšší orgán státní moci v České (socialistické) republice a o vládu republiky jako nejvyšší výkonný orgán státní moci republiky.

Ještě před přijetím tohoto ústavního zákona byl přijat stručný, ale významný ústavní zákon č. 77/1968 Sb., o přípravě federativního uspořádání Československé socialistické republiky, který úkoly spojené s přípravou federativního uspořádání Československé socialistické republiky svěřil České národní radě a Slovenské národní radě. Současně zřídil Českou národní radu jako prozatímní orgán ústavní politické reprezentace českého národa a stanovil, že bude působit až do ustavení českého národního státního orgánu, který bude zvolen ve všeobecných volbách. Českou národní radu zvolilo v souladu s tímto ústavním zákonem Národní shromáždění na návrh Národní fronty z poslanců Národního shromáždění zvolených v českých krajích a z význačných představitelů veřejného života českého národa, kteří nebyli poslanci Národního shromáždění. Volba proběhla dne 10. července 1968. (Slovenská národní rada naopak byla zřízena a ustavena již dříve v rámci unitárního Československa v souladu s asymetrickým modelem státoprávního uspořádání, a to na základě tzv. Třetí pražské dohody z 27. června 1946 a následně na základě jak Ústavy 9. května z roku 1948, tak socialistické Ústavy Československé socialistické republiky z roku 1960.)

Ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci, byl na návrh České národní rady a Slovenské národní rady schválen Národním shromážděním dne 27. října 1968.

Rozdělení působnosti mezi federaci a republiky, které nejvíce vypovídá o skutečné povaze federace, bylo upraveno v čl. 7 až 28 ústavního zákona č. 143/1968 Sb., o československé federaci. Do výlučné působnosti federace patřily:

– zahra^niční politika, uzavírání mezinárodních smluv, zastupování Československé socialistické republiky v mezinárodních vztazích a rozhodování v otázkách války a míru,

– národní obrana,

– federální státní hmotné rezervy,

– federální zákonodárství a správa v rozsahu působnosti federace a kontrola činnosti federálních orgánů,

– ochrana federální ústavnosti.

V uvedených oblastech tak působily výlučně zákonodárné a výkonné orgány státní moci, orgány státní správy a soudní orgány federace.

Do společné neboli sdílené působnosti federace a obou jejích jednotek – republik patřilo:

– plánování,

– finance,

– emisní činnost,

– cenové věci,

– zahraniční hospodářské vztahy,

– průmysl,

– zemědělství a výživa,

– doprava,

– pošty a telekomunikace,

– rozvoj vědy a techniky,

– práce, mzdy a sociální politika,

– sociálně-ekonomické informace,

– právní úprava socialistického podnikání,

– normalizace, věci měr a vah, průmyslová práva,

– vnitřní pořádek a bezpečnost státu,

– věci tisku a jiných informačních prostředků.

V oblastech sdílené působnosti působily v taxativně uvedených věcech orgány federace a v ostatních věcech orgány jejích jednotek – republik.

Ústavním zákonem č. 171/1968 Sb., o zřízení federálních ministerstev a federálních výborů, byla s účinností od 1. ledna 1969 na úrovni federace zřízena ministerstva zahraničních věcí, národní obrany, vnitra, plánování, financí, zahraničního obchodu či práce a sociálních věcí a dále federální výbory pro ceny, pro technický a investiční rozvoj, pro průmysl, pro zemědělství a výživu, pro dopravu, pro pošty a telekomunikace a pro tisk a informace.

Podle zbytkové klauzule obsažené v ústavním zákoně č. 143/1968 Sb., o československé federaci, platilo, že věci, které nebyly taxativně svěřeny do působnosti federace, patřily do výlučné působnosti jejích jednotek – republik.

Uvedené působnosti jsou nicméně uvedeny pouze pro ilustraci podle stavu ke dni vzniku federativního uspořádání. V následujících letech totiž toto vymezení doznalo podstatných změn, a to poprvé již brzy po federalizaci Československa. Poměrně záhy přinesl „normalizační“ ústavní zákon č. 125/1970 Sb., kterým se mění a doplňuje ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci, výrazné posílení působnosti federace, a to jak ve výlučné, tak i sdílené části, a naopak oslabení působnosti republiky, čímž se dosavadní federace, navíc v podmínkách totalitní vlády jedné strany, stala v podstatě jakousi socialistickou pseudofederací. To se pochopitelně projevilo i v soustavě ústředních orgánů, jak na úrovni federace, tak i republik. Faktické nenaplnění účelu, pro který byla federace zřízena, pak bezesporu ovlivnilo další existenci společného státu Čechů a Slováků po pádu komunistického totalitního režimu v důsledku událostí započatých 17. listopadem 1989.

V reakci na podstatné společenské změny a politický vývoj po roce 1989, spojený se sílícím pnutím mezi českou a slovenskou politickou reprezentací a potažmo oběma národy, nastaly dramatické změny i v oblasti uspořádání československé federace. Trendem bylo oslabování federace, které ve svém důsledku vedlo až k faktickému vyprázdnění jejího významu a smyslu. Podstatně nové vymezení působnosti mezi federaci a republiky přinesl především ústavní zákon č. 556/1990 Sb., kterým se mění ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci, a který byl v pořadí již jeho desátou přímou novelou. Ústavní zákon č. 143/1968 Sb., o československé federaci, byl však měněn i v dalších letech. V konečném důsledku byla až do zániku Československa více či méně změněna v podstatě všechna ustanovení ústavního zákona č. 143/1968 Sb., o československé federaci. Ústavním zákonem Federálního shromáždění č. 542/1992 Sb., o zániku České a Slovenské Federativní Republiky, došlo k zániku státu uplynutím dne 31. prosince 1992 a tím ke vzniku dvou samostatných nástupnických států – České republiky a Slovenské republiky.

Uvedený ústavně historický exkurz je důležitý, neboť ústavněprávní vývoj musel být nutně kopírován kompetenčním zákonem, který v dobách federace upravoval toliko zřízení, respektive uspořádání ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy v české části federace, nikoliv pro federaci jako takovou ani pro její slovenskou část. Česká ministerstva a jiné ústřední orgány státní správy tedy vykonávaly svou působnost pouze tam, kde šlo buď o část působnosti nevyhrazenou federaci v rámci sdílené působnosti, anebo o zbytkovou výlučnou působnost, svěřenou ústavním zákonem o československé federaci jejím jednotkám – republikám.

Česká ústřední správa tak pokrývala pouze část výkonu státních funkcí a zbytek byl zajišťován na úrovni federace. Tato situace se dramaticky změnila zánikem československého státu jeho rozdělením, na což opět muselo být reagováno změnami kompetenčního zákona, tentokrát kvůli tomu, aby ústřední státní správa pokrývala všechny úlohy České republiky jako samostatného demokratického právního státu v souladu s Ústavou České republiky. Právě ústavněprávní a státoprávní vývoj spolu s překotnými společensko-ekonomickými změnami, které provázely proces návratu státu k pluralitní demokracii a zejména ke standardní tržní ekonomice, podstatným způsobem ovlivňovaly podobu kompetenčního zákona. Jeho současná podoba se od podoby, v níž byl v roce 1969 vyhlášen, zásadním způsobem liší.

Četné změny kompetenčního zákona i změny poměrů, za nichž se v průběhu času uplatňoval, pochopitelně ovlivňují jeho podobu nejenom materiálně, ale i formálně. Po téměř 50 letech od jeho přijetí a mnohých nepříliš koncepčních zásazích působí kompetenční zákon značně nevyváženě a mnohá jeho ustanovení, byť se na první pohled mohou jevit jako zcela jasná, jsou ve skutečnosti nepříliš snadno uchopitelná. Zákon je v řadě ohledů nepřesný a zastaralý, přesto pravděpodobnost přijetí zcela nového kompetenčního zákona v dohledné době není příliš vysoká. Práce na novém kompetenčním zákoně sice probíhaly na konci 90. let a jeho návrh byl i předpokládán v Plánu legislativních prací vlády na rok 1999, k naplnění cíle přijmout nový kompetenční zákon však nakonec nedošlo a změny v soustavě ústředních správních úřadů se i nadále realizovaly cestou novel kompetenčního zákona z roku 1969.

Když jsem byl nakladatelstvím Wolters Kluwer osloven s žádostí o sepsání komentáře ke kompetenčnímu zákonu, velmi dlouho jsem proto zvažoval, jak tento komentář vlastně uchopit. Na jedné straně mohl vzniknout komentář, který bude vcelku stručný, na straně druhé by však pouhé oglosování textu kompetenčního zákona bez zdůraznění jeho vazby na ústavní pořádek a desítky jiných zákonů (takový minikomentář) z pohledu toho, jak chápu význam komentářové literatury a co od ní sám jako čtenář očekávám, nemělo valného smyslu. Rozhodl jsem se proto jít cestou komentáře rozsáhlejšího a v něm se zaměřit především na obecnější otázky postavení ministerstev a jiných ústředních správních úřadů v systému veřejné správy České republiky. Tato forma však nebyla aplikovatelná na ustanovení, která, a to opět ne zcela vyváženým způsobem, vymezují působnost jednotlivých ministerstev České republiky. Zákonodárce přitom u některých ministerstev volil pouze stručné vymezení, zatímco u jiných jej pojal podstatně obsáhleji, ale mnohdy při současné rezignaci na úplnost takového vymezení. V rámci ustanovení o působnosti jednotlivých ministerstev se proto vždy snažím důsledně poukázat i na vazbu na jiné zákony, které působnost daného ministerstva rovněž upravují. Nebylo však možné zabývat se rozborem obsahu těchto zvláštních zákonů, neboť pak by vznikl komentář o mnoha tisících stran, který by s ohledem na dynamický a mnohdy až překotný vývoj právní úpravy v těchto desítkách zákonů znamenal, že komentář by byl zastaralý již v době odevzdání rukopisu.

Kniha, která se Vám dostala do rukou, je tedy ve vazbě na platný a účinný text kompetenčního zákona jakýmsi pokusem podat ucelený přehled o postavení ministerstev a jiných ústředních správních úřadů a jejich úloze v systému veřejné správy České republiky a u jednotlivých úřadů podat když ne ucelený, tak alespoň podrobný přehled toho, čím se v rámci své působnosti zabývají. Komentář se tak pohybuje kdesi na pomezí mezi ústavním a správním právem. Laskavý čtenář nechť posoudí, nakolik se tento záměr zdařil.

Komentář je zpracován podle právního stavu platného ke dni 10. srpna 2016.

Na závěr bych rád poděkoval Kateřině Slezákové a Jarmile Polívkové za pomoc a konzultace, které mi při psaní tohoto komentáře vždy ochotně poskytly. Současně děkuji svým blízkým za trpělivost, s níž snášeli dobu, ve které jsem převážnou většinu svého volného času věnoval psaní tohoto komentáře. Nakladatelství Wolters Kluwer a jeho týmu děkuji za profesionální přístup.

V Praze 10. srpna 2016

Autor

Zákon České národní rady

č. 2/1969 Sb.

ze dne 8. ledna 1969

o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky

ve znění zákona č. 34/1970 Sb., zákona č. 147/1970 Sb., zákona č. 125/1973 Sb., zákona č. 25/1976 Sb., zákona č. 118/1983 Sb., zákona č. 60/1988 Sb., zákona č. 37/1989 Sb., zákona č. 173/1989 Sb., zákonného opatření č. 9/1990 Sb., zákona č. 93/1990 Sb., zákona č. 126/1990 Sb., zákona č. 203/1990 Sb., zákona č. 288/1990 Sb., zákonného opatření č. 305/1990 Sb., zákona č. 575/1990 Sb., zákona č. 173/1991 Sb., zákona č. 283/1991 Sb., zákona č. 19/1992 Sb., zákona č. 23/1992 Sb., zákona č. 103/1992 Sb., zákona č. 167/ 1992 Sb., zákona č. 239/1992 Sb., zákonného opatření č. 350/1992 Sb., zákona č. 358/ 1992 Sb., zákona č. 359/1992 Sb., zákona č. 474/1992 Sb., zákona č. 548/1992 Sb., zákona č. 21/1993 Sb., zákona č. 166/1993 Sb., zákona č. 285/1993 Sb., zákona č. 47/ 1994 Sb., zákona č. 89/1995 Sb., zákona č. 289/1995 Sb., zákona č. 135/1996 Sb., zákona č. 272/ 1996 Sb., zákona č. 152/1997 Sb., zákona č. 15/1998 Sb., zákona č. 148/1998 Sb., zákona č. 63/2000 Sb., zákona č. 130/2000 Sb., zákona č. 154/2000 Sb., zákona č. 204/2000 Sb., zákona č. 239/2000 Sb., zákona č. 257/2000 Sb., zákona č. 258/2000 Sb., zákona č. 365/2000 Sb., zákona č. 458/2000 Sb., zákona č. 256/2001 Sb., zákona č. 13/2002 Sb., zákona č. 47/2002 Sb., zákona č. 219/2002 Sb., zákona č. 517/2002 Sb., zákona č. 62/2003 Sb., zákona č. 162/2003 Sb., zákona č. 18/2004 Sb., zákona č. 362/2004 Sb., zákona č. 421/2004 Sb., zákona č. 499/2004 Sb., zákona č. 501/2004 Sb., zákona č. 587/2004 Sb., zákona č. 95/2005 Sb., zákona č. 127/2005 Sb., zákona č. 290/2005 Sb., zákona č. 57/2006 Sb., zákona č. 70/2006 Sb., zákona č. 71/2006 Sb., zákona č. 179/2006 Sb., zákona č. 186/2006 Sb., zákona č. 189/2006 Sb., zákona č. 225/2006 Sb., zákona č. 267/2006 Sb., zákona č. 110/2007 Sb., zákona č. 274/2008 Sb., zákona č. 297/2008 Sb., zákona č. 304/2008 Sb., zákona č. 295/2009 Sb., zákona č. 375/2011 Sb., zákona č. 458/2011 Sb., zákona č. 275/2012 Sb., zákona č. 399/2012 Sb., zákona č. 64/2014 Sb., zákona č. 250/2014 Sb., zákona č. 205/2015 Sb., zákona č. 377/2015 Sb. a zákona č. 188/2016 Sb.

Výklad:

„Kompetenční zákon“ je název pouze žargonový, byť i v odborné veřejnosti hluboce zaužívaný. Oficiálnímu názvu zákona o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České republiky neodpovídá.

Původní název byl „zákon o zřízení ministerstev a jiných ústředních orgánů státní správy České socialistické republiky“, což plně korespondovalo s tehdejším oficiálním názvem československé federace a jednotek, které federaci tvořily. Ústavním zákonem České národní rady č. 53/1990 Sb., o změně názvu České socialistické republiky, se s účinností od 6. března 1990 název „Česká socialistická republika“ změnil na „Česká republika“. V čl. 2 ústavního zákona č. 53/1990 Sb. bylo současně stanoveno, že kde je v dosavadních ústavních a jiných zákonech uveden název Česká socialistická republika, rozumí se tím Česká republika. Tím slovo „socialistická“ z názvu kompetenčního zákona (i z jeho textu) nepřímou novelou zmizelo.

Název zákona se ale v průběhu času stal nepřesným i z jiného důvodu. Zatímco totiž v roce 1969 zákon česká ministerstva a jiné ústřední správní úřady skutečně zřizoval, nyní již to v podstatě neplatí, neboť jednotlivá ministerstva a jiné ústřední správní úřady byly postupně zřizovány a rušeny speciálními zákony, kde novela kompetenčního zákona zpravidla byla pouze jednou z jejich částí. Pokud se tedy pro kompetenční zákon používá i označení kreační zákon,1 jedná se o označení, které v současné době již je překonané.

Postupem času se překonal i pojem „ústřední orgán státní správy“. Ústava České republiky již tento pojem nepoužívá a namísto orgánů státní správy se v ní hovoří o správních úřadech. Přesto se v právním řádu oba pojmy až do současnosti, i více než dvacet let po účinnosti Ústavy, používají promiscue, ve starších předpisech se tedy nadále používá pojem „orgán státní správy“, zatímco v novějších spíše „správní úřad“. K plošnému terminologickému sjednocení zákonů nikdy nedošlo, proto se také v § 3 zák. o státní službě musí pojem „správní úřad“ definovat. Správním úřadem pro účely zákona o státní službě je ministerstvo a jiný správní úřad, jestliže je zřízen zákonem a je zákonem výslovně označen jako správní úřad nebo orgán státní správy.

Pojem „správní úřad“ ani „orgán státní správy“ nesmí být zaměňován s pojmem „správní orgán“, jak jej používá správní řád. Správními orgány totiž – v souladu s legislativní zkratkou zavedenou v § 1 spr. řádu – jsou orgány moci výkonné, orgány územních samosprávných celků nebo jiné orgány, právnické nebo fyzické osoby, pokud vykonávají působnost v oblasti veřejné správy. Množina správních orgánů je tedy podstatně širší, než je okruh správních úřadů, respektive orgánů státní správy.

Česká národní rada se usnesla na tomto zákoně:

ČÁST PRVNÍ

Zřízení ústředních orgánů
státní správy

§ 1

(Ministerstva)

V České republice působí tyto ústřední orgány státní správy, v jejichž čele je člen vlády:

1. Ministerstvo financí,

2. Ministerstvo zahraničních věcí,

3. Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy,

4. Ministerstvo kultury,

5. Ministerstvo práce a sociálních věcí,

6. Ministerstvo zdravotnictví,

7. Ministerstvo spravedlnosti,

8. Ministerstvo vnitra,

9. Ministerstvo průmyslu a obchodu,

10. Ministerstvo pro místní rozvoj,

11. Ministerstvo zemědělství,

12. Ministerstvo obrany,

13. Ministerstvo dopravy,

14. Ministerstvo životního prostředí.

Přehled výkladu:

I. Ústřední správní úřady

II. Ústavněprávní rámec zřízení a činnosti ministerstev

III. Ministr jako osoba pověřená řízením ministerstva

IV. Postavení ministerstev v systému veřejné správy České republiky

V. Vztah ministerstev k územním samosprávným celkům (obcím a krajům)
v oblasti přenesené a samostatné působnosti

VI. Ministerstva jako služební úřady

VII. Sídla ministerstev

VIII. Ministerstva jako organizační složky státu a právní jednání

IX. Finanční hospodaření ministerstev

X. Slovo „ministerstvo“ jako legislativní zkratka

I. Ústřední správní úřady

Ústředními správními úřady, respektive starší terminologií používanou i kompetenčním zákonem ústředními orgány státní správy, jsou ty správní úřady, které jako vykonavatelé státní správy mají celostátní, z věcného hlediska dílčí působnost a současně nemají žádný nadřízený správní úřad.

Rozlišuje se mezi nimi podle toho, kdo je v jejich čele, na:

– ministerstva, v jejichž čele stojí člen vlády (ministr), a

– jiné (či ostatní) ústřední správní úřady, jejichž odlišnost spočívá právě v tom, že v jejich čele naopak není člen vlády.

Uvedené členění je kopírováno strukturou kompetenčního zákona, který v § 1 vypočítává ministerstva České republiky, tedy ty správní úřady, v jejichž čele stojí člen vlády (ministr), zatímco úprava vypočítávající jiné ústřední správní úřady České republiky než ministerstva je obsažena v § 2.

Dlužno dodat, že jiné ústřední správní úřady nejsou ministerstvům podřízeny, nýbrž jsou jim v hierarchii státní správy České republiky postaveny naroveň – v podrobnostech viz komentář k § 2. V této souvislosti se též sluší připomenout, že ústřední správní úřady nelze mechanicky zaměňovat se správními úřady s celostátní působností. Celostátní působnost totiž sama o sobě není určujícím kritériem pro to, zda daný správní úřad bude úřadem ústředním, ale je pouze jedním z kritérií. Mezi ústřední správní úřady se tak nebudou řadit ty správní úřady, které sice mají celostátní působnost, ale podle zákona jsou podřízeny ministerstvu nebo jinému ústřednímu správnímu úřadu. Jejich příkladmý výčet je uveden v komentáři k § 2.

Také se sluší připomenout, že v nauce nemají stejný význam ani pojmy „správní úřad“ a „správní orgán“. Ostatně ani na samotný pojem „úřad“ není nazíráno jednotně. Za správní je považována každá trvalá organizační jednotka, která byla zřízena jako vykonavatel veřejných úkolů a není právnickou osobou (lit. č. 4). Někdy se též hovoří o hlavním a základním vykonavateli státní (či veřejné) správy (lit. č. 18, lit. č. 21). Omezíme-li toto chápání jen na státní správu, pak ministerstva i jiné ústřední správní úřady vymezené kompetenčním zákonem (§ 1 a § 2) uvedené definiční znaky bezezbytku naplňují, a jsou tedy i z teoreticko-právního hlediska správními úřady, a to jak ve funkčním, tak i institucionálním pojetí (lit. č. 4). Pojem „správní orgán“ je oproti tomu širší, neboť zahrnuje nejenom správní úřady jako přímé vykonavatele státní správy, ale i jiné orgány, na něž byl výkon státní správy přenesen (přenesená působnost), respektive které byly jejím výkonem pověřeny. Tomu ostatně odpovídá i pojetí správního orgánu ve správním řádu z roku 2004.

Odlišný význam oběma pojmům přikládají i některé právní předpisy, zde to však zdaleka není pravidlem a právní řád je v tomto směru ne zcela jednotný, mimo jiné i v důsledku dobového aspektu přijetí toho kterého právního předpisu. Svou roli zde sehrála zejména změna terminologie právních předpisů po roce 1989, dovršená použitím pojmu „správní úřad“ v čl. 79 Ústavy na straně jedné, na straně druhé pak svou roli sehrálo i přijetí zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, a zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, které již oba pojmy odlišují a pro označení ústředních orgánů státní správy ve smyslu kompetenčního zákona používají přesnějšího pojmu „ústřední správní úřad“ (k podrobnostem o užívání pojmů „správní orgán“ a „správní úřad“ v právních předpisech viz lit. č. 17).

II. Ústavněprávní rámec zřízení a činnosti ministerstev

V souladu s čl. 79 odst. 1 Ústavy lze ministerstva a jiné správní úřady zřídit a jejich působnost stanovit pouze zákonem. Uvedené pravidlo je promítnutím obecnějšího ústavního principu, že státní moc lze uplatňovat jen v případech, v mezích a způsoby, které stanoví zákon (čl. 2 odst. 3 Ústavy, resp. obdobně čl. 2 odst. 2 Listiny). Jedná se o jeden ze základních atributů právního státu, který je při výkonu státní moci vázán vlastním právem nejenom co do případů jejího uplatnění, ale i co do způsobů a mezí jejího uplatnění. A jelikož státní moc nelze vykonávat, aniž by byl zároveň určen ten, kdo ji bude v konkrétním případě vykonávat, typicky některý správní úřad, je zcela logické, že i samo zřizování správních úřadů včetně ministerstev podléhá výhradně zákonu.

Zřizovat ministerstva a stanovovat jejich působnost lze běžným zákonem, kompetenční zákon nespadá ani mezi ty zákony, k jejichž přijetí by bylo třeba souhlasu obou komor Parlamentu (srov. a contrario čl. 40 Ústavy). Ústavodárce při tom počet ministerstev nikterak nepředjímá ani nelimituje, jejich zřizování se ponechává plně v kompetenci zákonodárce.

Ustanovení § 1 podává taxativní výčet aktuálně existujících ministerstev. V současné době se počet ministerstev České republiky ustálil na čísle čtrnáct, jejich seznam se od 1. června 2007 nezměnil. Současný počet ministerstev je o tři nižší, než kolik jich bylo v době přijetí kompetenčního zákona, respektive v době jeho vstupu v účinnost dne 8. ledna 1969. Z tehdy zřízených ministerstev pouze dvě přečkala celou dobu až do současnosti beze změny názvu – Ministerstvo spravedlnosti a Ministerstvo kultury. Ani v jednom případě však do současnosti nepřečkalo původní vymezení působnosti ministerstva. Některá ministerstva sice dnes mají stejný název, jaký měla k 8. lednu 1969, po určitou dobu se však nazývala jinak – například Ministerstvo vnitra, které bylo po jistou dobu Ministerstvem vnitra a životního prostředí (od 21. dubna 1988 do 31. prosince 1989), nebo Ministerstvo financí, které se po jistou dobu jmenovalo Ministerstvo financí, cen a mezd (od 21. dubna 1988 do 30. června 1990). K podrobnostem viz subkomentáře „K vývoji právní úpravy“ u § 4 až 19.

V rámci historického srovnání vývoje počtu ministerstev v kompetenčním zákoně lze uvést, že jejich nejvyšší počet činil sedmnáct, a to jednak v období od 8. ledna 1968 do 20. dubna 1970 a následně v období od 8. prosince 1992 do 30. června 1993. Naopak nejméně ministerstev – jedenáct – bylo v období od 21. dubna 1988 do 31. prosince 1989, tehdy však v čele s členem vlády existovaly ještě Česká komise pro plánování a vědeckotechnický rozvoj a Výbor lidové kontroly Československé socialistické republiky, a šlo tedy celkem o třináct ústředních úřadů „ministerské“ povahy. Skutečně nejnižší počet ústředních správních úřadů v čele s členem vlády tedy byl v období od 1. listopadu 1983 do 20. dubna 1988, kdy v České socialistické republice působilo celkem 12 ministerstev.

Působností správního úřadu se rozumí hmotněprávní okruh úkolů svěřených konkrétnímu správnímu úřadu. V zásadě ji lze rozlišovat na působnost věcnou, tedy podle obsahu daných úkolů, a územní, jež vymezuje rozsah území, na kterém daný úřad svou věcnou působnost vykonává.

Věcná působnost každého ministerstva je vždy dílčí, každé jednotlivé ministerstvo tedy odpovídá za určitou zákonem vymezenou věcně ucelenou výseč státní správy. V rámci této věcné specializace nicméně platí zásada vzájemné spolupráce všech ministerstev, popřípadě i jiných ústředních správních úřadů (§ 27). Územní působnost ministerstev je celostátní.

Od pojmu „působnost“ je nutné odlišovat pojem „pravomoc“, která je dána právními prostředky svěřenými správnímu úřadu za účelem výkonu jeho působnosti. Jedná se tedy o způsoby výkonu státní moci, pro které rovněž platí ústavněprávní limita legality, obsažená v čl. 2 odst. 3 Ústavy a v čl. 2 odst. 2 Listiny. Kompetenční zákon však pravomoci ministerstev při výkonu jejich působnosti v zásadě, až na drobné výjimky v části třetí, nevymezuje.

III. Ministr jako osoba pověřená řízením ministerstva

III.1 Ministři

Ministerstva jsou monokraticky řízenými ústředními správními úřady. V jejich čele stojí vždy člen vlády – ministr. V čele jednoho ministerstva nemůže nikdy stát více ministrů ani je ministr nespoluřídí s jinými osobami, například státními zaměstnanci. Jednotliví členové vlády jsou řízením konkrétních ministerstev pověřováni prezidentem republiky, a to podle čl. 68 odst. 2 Ústavy na návrh předsedy vlády. Tímto premiérovým návrhem je dle mého názoru prezident republiky vázán, s výjimkou případů, kdy by tomu bránila právní překážka (shodně viz lit. č. 1, lit. č. 20). Jedná se nicméně o nekontrasignovanou pravomoc prezidenta republiky [viz čl. 62 písm. a) Ústavy].

Pověření člena vlády řízením konkrétního ministerstva zpravidla bude následovat bezprostředně po jmenování takové osoby členem vlády, respektive bude provedeno fakticky ve stejný okamžik. Typicky bude rozhodnutí prezidenta republiky o jmenování člena vlády obsahovat dikci: „v souladu s návrhem předsedy vlády Vás na základě čl. 62 písm. a) a čl. 68 odst. 2 Ústavy České republiky s účinností … jmenuji členem vlády a současně Vás pověřuji řízením Ministerstva …“.

Není to však podmínkou, a to ze dvou důvodů:

Za prvé, zatímco totiž platí, že ministerstvo může řídit pouze člen vlády, neznamená to současně, že by každý člen vlády musel řídit některé ministerstvo. Vedle členů vlády – ministrů, kteří stojí v čele ministerstev, obvykle máme i tzv. členy vlády bez portfeje, tedy ty, kteří v čele žádného ministerstva nestojí. Z uvedeného úhlu pohledu je členem vlády bez portfeje zpravidla i samotný předseda vlády, který podle čl. 77 odst. 1 Ústavy organizuje činnost vlády, řídí její schůze, vystupuje jejím jménem a vykonává další činnosti, které jsou mu svěřeny Ústavou nebo jinými zákony. (Předseda vlády zcela výjimečně současně řídil i ministerstvo − např. Vladimír Špidla, který byl jako předseda vlády po přechodnou dobu v období od 6. srpna 2003 do 16. září 2003 a následně od 15. června 2004 do 4. srpna 2004 současně pověřen i řízením Ministerstva spravedlnosti.) Členem vlády bez portfeje dále typicky bývá ten její člen, kterého vláda určí za předsedu Legislativní rady vlády (srov. komentář k § 28a). Podle § 28 odst. 2 platí, že úkoly spojené s odborným, organizačním a technickým zabezpečením činnosti členů vlády, kteří nejsou pověřeni řízením ministerstva nebo jiného úřadu, plní Úřad vlády České republiky.

Za druhé, člen vlády může být řízením ministerstva pověřen s časovým odstupem po svém jmenování členem vlády. I zde platí, že k takovému pověření může prezident republiky přistoupit pouze na návrh předsedy vlády a tímto návrhem je také limitován.

Příklad:

Tak například tehdejší místopředsedkyně vlády Karolína Peake, jmenovaná původně bez portfeje dne 1. července 2011, byla až dnem 12. prosince 2012 pověřena řízením Ministerstva obrany. Pověření řízením ministerstva se v tomto případě nebude řídit čl. 68 odst. 2, nýbrž čl. 68 odst. 5 Ústavy, neboť odstavec 2 se týká sestavování vlády jako takové, zatímco odstavec 5 změn prováděných až následně po jmenování vlády. Když pak byla o osm dní později, tj. 20. prosince 2012 K. Peake prezidentem republiky na návrh předsedy vlády podle čl. 74 Ústavy z funkce ministryně pověřené řízením Ministerstva obrany zase odvolána, nadále zůstala místopředsedkyní vlády bez portfeje.

Zpravidla také platí, že jeden člen vlády bývá pověřen řízením pouze jediného ministerstva. Ani to však není stanoveno Ústavou nebo zákonem, ale jedná se spíše o logický krok související s tím, že každé ministerstvo představuje velmi složitý úřad, jehož řízení spolu s dalšími obecnými povinnostmi člena vlády zpravidla plně vytíží. Pokud byl v minulosti některý člen vlády výjimečně pověřen současným řízením více ministerstev, dělo se tak pouze po přechodnou dobu, aby bylo zajištěno řízení konkrétního ministerstva do doby, než bude vybrán ministr nový. Takto tehdejší (místopředseda druhé Topolánkovy vlády a) ministr životního prostředí Martin Bursík v období od 4. října 2007 do 4. prosince 2007 prozatímně řídil i Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy.

V praxi je též třeba rozlišovat, zda konkrétní činnost je členem vykonávána z titulu vládního, kdy zastupuje vládu jako vrcholný orgán výkonné moci, anebo z titulu ministerského, kdy vystupuje za ministerstvo jako správní úřad. Vazba na jím řízené ministerstvo totiž bude dána pouze ve druhém uvedeném případě.

V rovině vládní půjde typicky o účast na schůzích vlády, včetně hlasování, o zastupování vlády na jednání Poslanecké sněmovny, typicky při projednávání vládních návrhů zákonů, nebo o jiné zastupování vlády, například v řízení před Ústavním soudem podle zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, je-li (hlavním či vedlejším) účastníkem vláda [viz § 64 odst. 2 písm. a), § 69 odst. 2, § 71c nebo § 118 odst. 1 ve spojení s § 64 odst. 1 písm. d) zák. č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu], apod.

III.2 Náměstci ministrů

Ministra zastupují jeho náměstci. To, že ministr má mít své náměstky, kteří jej budou zastupovat, ostatně předpokládá už Ústava České republiky, z jejíhož čl. 38 odst. 2 mj. vyplývá, že člen vlády se na schůzi výboru, komise nebo vyšetřovací komise (Poslanecké sněmovny) může namísto osobní účasti dát zastupovat svým náměstkem (nebo jiným členem vlády), není-li jeho osobní účast výslovně požadována.

Částečně matoucí může být, že stávající právní úprava obsažená v zákoně č. 234/2014 Sb., o státní službě, rozlišuje dva druhy náměstků, z nichž jedni jsou náměstky tzv. politickými, resp. politicky nominovanými, a jejich vztah k ministerstvu je pracovněprávní, zatímco druhou skupinou jsou náměstci tzv. odborní, tedy náměstci pro řízení sekce jako státní zaměstnanci ve služebním poměru.

Pokud jde o první kategorii náměstků, tedy ty mimo služební poměr, jejich postavení upravuje zejména § 173 zák. o státní službě. Náměstek člena vlády je podle uvedeného ustanovení zástupcem člena vlády, s výjimkou věcí, které vyhrazuje členovi vlády zákon. Zejména je oprávněn účastnit se místo člena vlády jednání schůze vlády a zastupovat jej na schůzi výboru nebo komise Poslanecké sněmovny včetně vyšetřovací komise, není-li výslovně požadována osobní účast člena vlády, nebo na schůzi výboru či komise Senátu. Pracovní místo náměstka člena vlády není v organizačním uspořádání správního úřadu stupněm řízení; člen vlády může mít nejvýše dva takové náměstky. Náměstek člena vlády je v pracovním poměru ke státu a jmenuje a odvolává jej příslušný člen vlády.

Pokud jde o druhou kategorii náměstků, tedy o náměstky pro řízení sekce, kteří jsou ve služebním poměru, jejich postavení ve vztahu k zastupování člena vlády se odvíjí zejména od § 9 odst. 8 zák. o státní službě. Platí, že příslušný člen vlády může stanovit, že náměstek pro řízení sekce je oprávněn účastnit se místo něj jednání schůze vlády a zastupovat jej na schůzi výboru nebo komise Poslanecké sněmovny včetně vyšetřovací komise, není-li výslovně požadována osobní účast člena vlády, nebo na schůzi výboru či komise Senátu. Limitující však je obsah služebního poměru daného náměstka pro řízení sekce, zejména ve vazbě na obory, v nichž státní službu vykonává. Podle § 79 odst. 2 písm. f) zák. o státní službě má totiž (každý) státní zaměstnanec právo odmítnout vyřizovat služební úkoly, které nepatří do oboru služby, v němž vykonává službu.

Do druhé kategorie náměstků pro řízení sekcí spadá i státní tajemník. K jeho úloze viz subkomentář „Ministerstva jako služební úřady“.

Ministr ani v jednom případě nemůže na žádného náměstka přenést pravomoc zastupovat jej ve věcech, které zákon vyhrazuje členovi vlády, tedy ve věcech spadajících do výlučné pravomoci ministra jako člena vlády. Zákonem zde bezesporu bude i zákon ústavní. Náměstek tak ministra nemůže zastupovat především v těchto případech (obdobně Pichrt a kol., 2015, s. 541):

– na schůzi Poslanecké sněmovny (čl. 38 odst. 2 věta první Ústavy);

– na schůzi výboru, komise nebo vyšetřovací komise Poslanecké sněmovny, je-li výslovně požadována jeho účast (čl. 38 odst. 2 věta druhá Ústavy, resp. § 39 odst. 3 zák. č. 90/1995 Sb. o jednacím řádu Poslanecké sněmovny);

– na schůzi Senátu (§ 50 odst. 1, § 52 odst. 2, § 59 odst. 2 zák. č. 107/1999 Sb., o jednacím řádu Senátu);

– při rozhodování, které je výslovně svěřeno členu vlády, tedy rozhodování o rozkladu proti prvostupňovému rozhodnutí ministerstva nebo samotného ministra (§ 152 spr. řádu), respektive rozhodování v přezkumném řízení vedeném k přezkoumání takového rozhodnutí (§ 96 odst. 6 spr. řádu); k tomu lze dodat, že podle soudní judikatury se jedná o výlučnou funkční příslušnost ministra, zatímco věcně příslušným orgánem nadále zůstává ministerstvo, a tedy vydání rozhodnutí v rozporu s § 96 odst. 6 nebo § 152 spr. řádu někým jiným než ministrem má za následek jeho nezákonnost, nikoliv však nicotnost (VS Praha 6 A 202/95, NSS 7 Afs 86/2007; viz lit. č. 27);

– při podepisování nařízení vlády (čl. 78 věta druhá Ústavy), neboť ty podepisuje předseda vlády a příslušný člen vlády (k otázce možnosti absence podpisu předsedy vlády Rychetský a kol., 2015, s. 731);

– při podepisování vyhlášek vydávaných jím řízeným ministerstvem (§ 4 zák. č. 309/ 1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv, resp. § 22 zák. č. 222/ 2016 Sb., o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv). Obdobnou úpravu výlučné pravomoci ministra podepsat vyhlášku jím řízeného ministerstva předpokládá i § 22 odst. 1 písm. d) zák. č. 222/2016 Sb., o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv a o tvorbě právních předpisů vyhlašovaných ve Sbírce zákonů a mezinárodních smluv (zákon o Sbírce zákonů a mezinárodních smluv).

Příklad:

Specifickou otázkou, která však přímo nesouvisí s postavením náměstka ministra, je, zda za ministra může vyhlášku vydávanou jím řízeným ministerstvem podepsat jiný člen vlády. Domnívám se, že nikoliv, neboť kompetence k vydání vyhlášky je zákonem svěřena ministerstvu jako správnímu úřadu (čl. 79 odst. 3 Ústavy), nikoliv ministru jako členu vlády. Proto, stejně jako by místo příslušného ministra nemohl rozhodnutí o rozkladu legálně podepsat (vydat) jiný člen vlády (nebo náměstek), platí obdobně totéž i pro právní předpisy konkrétního ministerstva. Opačný postup by tedy dle mého názoru zakládal nezákonnost vydání takové vyhlášky. Nejde přitom jen o porušení § 4 zák. č. 309/1999 Sb., o Sbírce zákonů a o Sbírce mezinárodních smluv, ale zejména o porušení principu, že ministerstvo řídí (a jedná za něj) pouze ten ministr, který byl prezidentem republiky pověřen jeho řízením (srov. čl. 68 odst. 2 a 5 Ústavy). Podstatný rozdíl oproti podpisu zákona (čl. 51 Ústavy), zákonného opatření Senátu (čl. 33 odst. 4 Ústavy) či nařízení vlády (čl. 78 věta druhá Ústavy) spatřuji v tom, že v případě vyhlášky podpis nepředstavuje pouhé stvrzení toho, že některý ústavně kompetentní orgán právní předpis již předepsaným způsobem přijal, nýbrž samo přijetí, neboť vyhlášku nepřijímá nikdo jiný než ten, kdo ji podepisuje. Proto podle mého názoru na podpis vyhlášky nelze aplikovat závěry, k nimž dospěl Ústavní soud ohledně účelu a důsledků absence podpisu zákona prezidentem republiky. Vyhláška je totiž schválena až jejím podpisem příslušným členem vlády, tedy tím, jenž byl prezidentem republiky pověřen řízením příslušného ministerstva, což je podstatný rozdíl oproti schválení zákona, zákonného opatření Senátu nebo nařízení vlády, jež vždy předchází jejich podpisu.

Přesto se v praxi najdou případy, kdy se něco podobného stalo, a to konkrétně u vyhlášky č. 186/2014 Sb., o podílu jednotlivých obcí na stanovených procentních částech celostátního hrubého výnosu daně z přidané hodnoty a daní z příjmů, vydané sice Ministerstvem financí na základě § 4 odst. 11 zák. č. 243/2000 Sb., o rozpočtovém určení výnosů některých daní územním samosprávným celkům a některým státním fondům (zákon o rozpočtovém určení daní), ve znění zákona č. 377/2007 Sb. a zákona č. 295/2012 Sb., ale podepsané nikoliv ministrem financí A. Babišem, nýbrž „v zastoupení“ tehdejší ministryní pro místní rozvoj V. Jourovou, tedy členkou vlády pověřenou řízením zcela jiného ministerstva.

IV. Postavení ministerstev v systému veřejné správy České republiky

Již bylo řečeno, že ministerstva jsou ústředními správními úřady, tedy úřady s celostátní působností, které nemají jiný nadřízený správní úřad. V jejich čele stojí, respektive řídí je člen vlády, jehož k tomu pověřil prezident republiky na návrh předsedy vlády buď podle čl. 68 odst. 2, nebo čl. 68 odst. 5 Ústavy.

Podle stávající úpravy je v České republice zřízeno čtrnáct ministerstev. Ustanovení § 1 podává jejich taxativní výčet, přičemž pořadí, v němž zde jsou ministerstva uvedena, odpovídá další systematice zákona a pořadí, v němž je působnost jednotlivých ministerstev v § 4 až 19 upravena (§ 5 a § 18 byly zrušeny). Každé ministerstvo vykonává dílčí věcnou působnost, která je pro každé z nich stanovena v již zmíněných § 4 až 19. Dlužno však podotknout, že působnost ministerstev budou upravovat i speciální zákony a že tato působnost se ne vždy bude zcela překrývat s jejich působností podle kompetenčního zákona.

Vymezení působnosti ministerstva hraje každopádně svou roli i v případě určení instančních vztahů správních úřadů ve správním řízení, tedy vztahů nadřízenosti a podřízenosti.

Podle § 92a krajského zřízení přezkoumávají příslušná ministerstva, do jejichž působnosti náleží úseky státní správy vykonávané orgány kraje, rozhodnutí orgánů kraje vydaná na úseku přenesené působnosti ve správním řízení; na přezkoumávání rozhodnutí orgánů kraje vydaných ve správním řízení se vztahují ustanovení správního řádu. Tato ministerstva rovněž kontrolují výkon přenesené působnosti orgány kraje na svěřeném úseku. Obdobná úprava platí též podle § 118 odst. 3 písm. b) zák. o hl. m. Praze pro instanční vztahy orgánů hlavního města Prahy při výkonu přenesené působnosti a příslušných ministerstev. Dále je třeba uvést, že věcně příslušný ústřední správní úřad (ministerstvo), popřípadě ústřední správní úřad (ministerstvo), jehož obor působnosti je rozhodované věci nejbližší, bude (pro účely správního řádu − viz lit. č. 27) podle subsidiárně použitelného § 178 odst. 2 spr. řádu nadřízeným správním orgánem orgánu kraje v řízení vedeném v přenesené působnosti.

Nadřízeným správním orgánem samotného ministerstva se podle téhož ustanovení správního řádu rozumí ministr, nadřízeným správním orgánem ministra se rozumí sám ministr jako vedoucí příslušného ústředního správního úřadu. Uvedené pravidlo je projevem zásady dvojinstančnosti správního řízení. Pokud ve správním řízení rozhoduje ministr, typicky v řízení o rozkladu podle § 152 spr. řádu, je to projevem jeho výlučné funkční příslušnosti, zatímco věcně příslušným orgánem i nadále je samo ministerstvo.

Z pravidla, že nadřízeným správním orgánem ministerstva je ministr, však ojediněle platí výjimky podle zvláštních zákonů. Zvláštní zákony tedy mohou zavádět jiné, speciální odvolací orgány nadřízené konkrétnímu ministerstvu, byť se tak děje pouze výjimečně a takovému řešení lze vytýkat jistou nesystémovost. Například jde o Etickou komisi pro ocenění účastníků odboje a odporu proti komunismu podle § 7 zák. č. 262/2011 Sb., o účastnících odboje a odporu proti komunismu, která je v taxativně stanovených případech namísto ministra obrany nadřízeným správním orgánem Ministerstva obrany jako zcela samostatný hybridní správní orgán, který je současně sám sobě orgánem nadřízeným. Podobně podle § 170a zák. č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky, není v řízeních podle tohoto zákona nadřízeným správním orgánem Ministerstva vnitra ministr vnitra, ale Komise pro rozhodování ve věcech pobytu cizinců, která je organizační součástí Ministerstva vnitra, jež zajišťuje její činnost. V tomto případě je však nadřízeným správním orgánem této komise ministr vnitra, což svědčí tomu, že se jedná o zvláštní případ funkční příslušnosti v rámci Ministerstva vnitra , a ne o samostatný správní orgán. Speciální správní orgán nadřízený státním tajemníkům v ministerstvech a v Úřadu vlády vymezuje § 162 odst. 4 zák. o státní službě a tímto nadřízeným orgánem je náměstek ministra vnitra pro státní službu. Náměstek ministra vnitra pro státní službu je pak nadřízeným orgánem i sám sobě.

Nadřízeným správním orgánem jiné veřejnoprávní korporace se podle § 178 odst. 2 spr. řádu rozumí správní orgán pověřený výkonem dozoru a nadřízeným správním orgánem právnické nebo fyzické osoby pověřené výkonem veřejné správy se rozumí orgán, který podle zvláštního zákona rozhoduje o odvolání; není-li takový orgán stanoven, je tímto orgánem orgán, který tyto osoby výkonem veřejné správy na základě zákona pověřil.

Pokud jde o velikost jednotlivých současných ministerstev, pro představu mohou posloužit údaje ze systemizace služebních a pracovních míst, schvalované vládou podle zákona č. 234/2014 Sb., o státní službě, podle stavu k 1. lednu 2016:

Název ministerstva

Počet systemizovaných míst ve služebním úřadu (služební a pracovní místa celkem)

Ministerstvo vnitra

2 653

Ministerstvo zahraničních věcí

1 939

Ministerstvo financí

1 634

Ministerstvo práce a sociálních věcí

1 442

Ministerstvo obrany

1 164

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy

1 017

Ministerstvo průmyslu a obchodu

937

Ministerstvo zemědělství

792

Ministerstvo pro místní rozvoj

751

Ministerstvo životního prostředí

612

Ministerstvo spravedlnosti

552

Ministerstvo zdravotnictví

510

Ministerstvo dopravy

470

Ministerstvo kultury

275

V uvedených číslech však nejsou promítnuty počty zaměstnanců konajících práci na základě dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr, ani osoby v jiných služebních poměrech než podle zákona o státní službě.

V. Vztah ministerstev k územním samosprávným celkům (obcím a krajům) v oblasti přenesené a samostatné působnosti

V.1 Přenesená působnost

Vztah ministerstev a vlády k územním samosprávným celkům na úseku přenesené působnosti vyplývá z § 92 až 93 krajského zřízení.

Při výkonu přenesené působnosti jsou orgány územní samosprávy podřízeny příslušnému ministerstvu. Příslušná ministerstva, do jejichž působnosti náleží úseky státní správy vykonávané orgány územní samosprávy, řídí v rámci zákonů výkon státní správy vydáváním právních předpisů a směrnic; podmínkou platnosti směrnice je její publikace, ve výjimečném případě oznámení o vydání ve Věstníku vlády pro orgány krajů a orgány obcí, vydávaném Ministerstvem vnitra.

V.1.1 Vztah ke krajům

Příslušná ministerstva, do jejichž působnosti náleží úseky státní správy vykonávané orgány kraje:

– přezkoumávají rozhodnutí orgánů kraje vydaná na úseku přenesené působnosti ve správním řízení; na přezkoumávání rozhodnutí orgánů kraje vydaných ve správním řízení se vztahují ustanovení správního řádu,

– kontrolují výkon přenesené působnosti orgány kraje na svěřeném úseku.

Věcně příslušná ministerstva nebo jiné ústřední správní úřady v rámci kontroly výkonu přenesené působnosti svěřené orgánům krajů (§ 86 krajského zřízení) zjišťují, zda orgány krajů dodržují při výkonu přenesené působnosti zákony, jiné právní předpisy a v jejich mezích též usnesení vlády, směrnice ústředních správních úřadů a opatření příslušných orgánů veřejné správy přijatá při kontrole výkonu přenesené působnosti. Podle § 88 krajského zřízení při kontrole výkonu přenesené působnosti svěřené orgánům krajů jedná za tyto orgány v případě krajského úřadu ředitel krajského úřadu nebo jím pověřená osoba a v případě ostatních orgánů kraje hejtman nebo jím pověřená osoba.

Odporuje-li nařízení kraje zákonu nebo jinému právnímu předpisu, vyzve podle § 83 krajského zřízení věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad kraj ke zjednání nápravy. Nezjedná-li příslušný orgán kraje nápravu do 60 dnů od doručení výzvy, rozhodne věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad o pozastavení účinnosti tohoto nařízení kraje. Účinnost nařízení kraje je pozastavena dnem doručení rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu kraji. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad v rozhodnutí současně stanoví kraji přiměřenou lhůtu ke zjednání nápravy. Zjedná-li příslušný orgán kraje nápravu ve stanovené lhůtě, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad své rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení kraje zruší neprodleně poté, co obdrží sdělení kraje o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení kraje, kterým byla zjednána náprava.

V případě zřejmého rozporu nařízení kraje s lidskými právy a základními svobodami může věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad pozastavit jeho účinnost bez předchozí výzvy ke zjednání nápravy. Účinnost nařízení kraje je pozastavena dnem doručení rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu kraji. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad v rozhodnutí současně stanoví kraji přiměřenou lhůtu ke zjednání nápravy. Zjedná-li příslušný orgán kraje nápravu ve stanovené lhůtě, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad své rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení kraje zruší neprodleně poté, co obdrží sdělení kraje o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení kraje, kterým byla zjednána náprava.

Nezjedná-li příslušný orgán kraje nápravu ve stanovené lhůtě, podá věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad do 30 dnů ode dne uplynutí lhůty pro nápravu Ústavnímu soudu návrh na zrušení nařízení kraje. Jestliže Ústavní soud tento návrh odmítne, zamítne nebo řízení zastaví, rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu o pozastavení účinnosti nařízení kraje pozbývá platnosti dnem, kdy rozhodnutí Ústavního soudu nabude právní moci.

Zjedná-li příslušný orgán kraje před rozhodnutím Ústavního soudu o návrhu na zrušení nařízení kraje nápravu, sdělí kraj neprodleně tuto skutečnost Ústavnímu soudu a věcně příslušnému ministerstvu nebo jinému ústřednímu správnímu úřadu. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení kraje zruší do 15 dnů od doručení sdělení kraje o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení kraje, kterým byla zjednána náprava.

Odporuje-li usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu kraje v přenesené působnosti zákonu, jinému právnímu předpisu a v jejich mezích též usnesení vlády, směrnici ústředního správního úřadu nebo opatření věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu přijatému při kontrole výkonu přenesené působnosti, vyzve podle § 84 krajského zřízení věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad kraj ke zjednání nápravy. Nezjedná-li kraj nápravu do 60 dnů od doručení výzvy, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad takové usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu kraje zruší a o rozhodnutí o zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu kraje v přenesené působnosti informuje krajský úřad.

V případě zřejmého a závažného rozporu usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu kraje v přenesené působnosti se zákonem může věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad takové usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu kraje zrušit bez předchozí výzvy ke zjednání nápravy.

V.1.2 Vztah k obcím

Výkon přenesené působnosti svěřené orgánům obcí kontrolují a priori krajské úřady v přenesené působnosti. Věcně příslušná ministerstva by tuto kontrolu prováděla jen na základě speciální úpravy obsažené ve zvláštních zákonech. Podobně návrh na zrušení nařízení obce pro rozpor by nepodávalo věcně příslušné ministerstvo, ale ředitel krajského úřadu podle § 125 obecního zřízení. Krajský úřad je pak příslušný ke zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu obce v přenesené působnosti podle § 126 obecního zřízení.

Před rokem 2003 dozor nad výkonem přenesené působnosti vykonávaly okresní úřady, které však byly s koncem roku 2002 zrušeny, a v období od 1. ledna 2003 do 1. července 2006 byl tento dozor svěřen krajským úřadům v přenesené působnosti a Ministerstvu vnitra.

V.1.3 Vztah k hlavnímu městu Praze

Podle § 113 zák. o hl. m. Praze kontrolují výkon přenesené působnosti svěřené orgánům hlavního města Prahy věcně příslušná ministerstva nebo jiné ústřední správní úřady. Kontrolou se zjišťuje, zda orgány hlavního města Prahy a městských částí dodržují při výkonu přenesené působnosti zákony, jiné právní předpisy a v jejich mezích též usnesení vlády, směrnice ústředních správních úřadů, jakož i opatření příslušných orgánů veřejné správy přijatá při kontrole výkonu přenesené působnosti.

Výkon přenesené působnosti svěřené orgánům městských částí kontroluje v přenesené působnosti Magistrát hlavního města Prahy.

Odporuje-li nařízení hlavního města Prahy zákonu nebo jinému právnímu předpisu, vyzve podle § 108 zák. o hl. m. Praze věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad hlavní město Prahu ke zjednání nápravy. Nezjedná-li příslušný orgán hlavního města Prahy nápravu do 60 dnů od doručení výzvy, rozhodne věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad o pozastavení účinnosti tohoto nařízení hlavního města Prahy. Účinnost nařízení hlavního města Prahy je pozastavena dnem doručení rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu hlavnímu městu Praze. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad v rozhodnutí současně stanoví hlavnímu městu Praze lhůtu ke zjednání nápravy. Zjedná-li příslušný orgán hlavního města Prahy nápravu ve stanovené lhůtě, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad své rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení hlavního města Prahy zruší neprodleně poté, co obdrží sdělení hlavního města Prahy o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení hlavního města Prahy, kterým byla zjednána náprava.

V případě zřejmého rozporu nařízení hlavního města Prahy s lidskými právy a základními svobodami může věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad pozastavit jeho účinnost bez předchozí výzvy ke zjednání nápravy. Účinnost nařízení hlavního města Prahy je pozastavena dnem doručení rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu hlavnímu městu Praze. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad v rozhodnutí současně stanoví hlavnímu městu Praze přiměřenou lhůtu ke zjednání nápravy. Zjedná-li příslušný orgán hlavního města Prahy nápravu ve stanovené lhůtě, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad své rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení hlavního města Prahy zruší neprodleně poté, co obdrží sdělení hlavního města Prahy o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení hlavního města Prahy, kterým byla zjednána náprava.

Nezjedná-li příslušný orgán hlavního města Prahy nápravu ve stanovené lhůtě, podá věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad do 30 dnů ode dne uplynutí lhůty pro nápravu Ústavnímu soudu návrh na zrušení nařízení hlavního města Prahy. Jestliže Ústavní soud tento návrh odmítne, zamítne nebo řízení zastaví, rozhodnutí věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu o pozastavení účinnosti nařízení hlavního města Prahy pozbývá platnosti dnem, kdy rozhodnutí Ústavního soudu nabude právní moci.

Zjedná-li příslušný orgán hlavního města Prahy před rozhodnutím Ústavního soudu o návrhu podle odstavce 3 nápravu, sdělí hlavní město Praha neprodleně tuto skutečnost Ústavnímu soudu a věcně příslušnému ministerstvu nebo jinému ústřednímu správnímu úřadu. Věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad rozhodnutí o pozastavení účinnosti nařízení hlavního města Prahy zruší do 15 dnů od doručení sdělení hlavního města Prahy o zjednání nápravy, jehož přílohou je i nařízení hlavního města Prahy, kterým byla zjednána náprava.

Odporuje-li usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu hlavního města Prahy v přenesené působnosti zákonu, jinému právnímu předpisu a v jejich mezích též usnesení vlády, směrnici ústředního správního úřadu nebo opatření věcně příslušného ministerstva nebo jiného ústředního správního úřadu přijatému při kontrole výkonu přenesené působnosti, vyzve podle § 109 zák. o hl. m. Praze věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad hlavní město Prahu ke zjednání nápravy. Nezjedná-li hlavní město Praha nápravu do 60 dnů od doručení výzvy, věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad takové usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu hlavního města Prahy zruší a o rozhodnutí o zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu hlavního města Prahy v přenesené působnosti informuje Magistrát.

V případě zřejmého a závažného rozporu usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu hlavního města Prahy v přenesené působnosti se zákonem může věcně příslušné ministerstvo nebo jiný ústřední správní úřad takové usnesení, rozhodnutí nebo jiné opatření orgánu hlavního města Prahy zrušit bez předchozí výzvy ke zjednání nápravy.

V.2 Samostatná působnost

Právo územních samosprávných celků na samosprávu je zaručeno již v základních ustanoveních Ústavy České republiky. Podle čl. 101 odst. 4 Ústavy může stát zasahovat do činnosti územních samosprávných celků, jen vyžaduje-li to ochrana zákona a jen způsobem stanoveným zákonem. Tím je do značné míry determinována podoba související zákonné úpravy.

V.2.1 Vztah ke krajům

Výkon samostatné působnosti orgány krajů kontroluje Ministerstvo vnitra, a to z hlediska souladu se zákony a jinými právními předpisy, s výjimkou právních předpisů občanského, obchodního nebo pracovního práva. Za podmínek stanovených v § 81 krajského zřízení může Ministerstvo vnitra navrhnout zrušení obecně závazné vyhlášky kraje pro rozpor se zákonem, podle § 82 krajského zřízení též zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu kraje v samostatné působnosti v rozporu se zákonem nebo jiným právním předpisem.

V.2.2 Vztah k obcím

Ministerstvo vnitra může za podmínek stanovených v § 123 obecního zřízení navrhnout zrušení obecně závazné vyhlášky obce pro rozpor se zákonem, podle § 124 obecního zřízení též zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu obce v samostatné působnosti v rozporu se zákonem nebo jiným právním předpisem.

V.2.3 Vztah k hlavnímu městu Praze

Ministerstvo vnitra může za podmínek stanovených v § 106 zák. o hl. m. Praze navrhnout zrušení obecně závazné vyhlášky obce pro rozpor se zákonem, podle § 124 zák. o hl. m. Praze též zrušení usnesení, rozhodnutí nebo jiného opatření orgánu obce v samostatné působnosti v rozporu se zákonem nebo jiným právním předpisem.

V.3 Zvláštní případy

Hospodaření krajů za uplynulý kalendářní rok přezkoumává Ministerstvo financí, může tím pověřit Generální finanční ředitelství nebo finanční úřad (§ 20 krajského zřízení). Hospodaření kraje s dotacemi ze státního rozpočtu republiky a ze státních fondů republiky kontroluje Ministerstvo financí nebo jím pověřený finanční úřad i v průběhu rozpočtového roku (§ 21 krajského zřízení). Podobná úprava platí i pro hlavní město Prahu podle § 38 a § 40 zák. o hl. m. Praze, avšak s tím rozdílem, že přezkoumání hospodaření za uplynulý kalendářní rok může být zadáno auditorovi.

VI. Ministerstva jako služební úřady

Zásadní změnu fungování ministerstev v oblasti personální přinesl zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě, který nabyl plné účinnosti dnem 1. ledna 2015. V prvním pololetí r. 2015 byl zákon o státní službě díky svým přechodným ustanovením fakticky neaplikovatelný a jeho reálná účinnost, tedy skutečná použitelnost většiny jeho ustanovení, nastala až o půl roku později, tedy 1. červencem 2015 (viz lit. č. 10).

Bavíme-li se o ministerstvech, pak jedním z hlavních důvodů svědčících pro přijetí zákona o státní službě byla personální stabilizace jejich úřednického substrátu a s tím související depolitizace a profesionalizace úřednického aparátu. To též souvisí s kontinuitou výkonu státní správy, která není odvislá od toho, který člověk je v tu kterou chvíli ministrem. Střídání ministrů může být v praxi velmi rychlé, a pokud bylo v minulosti, před účinností zákona o státní službě, zpravidla provázeno hlubšími personálními obměnami především na vedoucích funkcích v rámci ministerstev, kvalitě výkonu státní správy to rozhodně neprospívalo.

Aby mohly být cíle zákona o státní službě spočívající v depolitizaci a profesionalizaci naplněny, došlo zákonem o státní službě k oddělení politického řízení v rámci ministerstva od personální pravomoci ve služebních věcech. Zatímco tedy v oblasti pracovněprávních vztahů jménem ministerstev i nadále vystupuje ministr jako vedoucí organizační složky státu (kvůli nepříliš přesné dikci § 15 odst. 3 zák. o státní službě na tuto otázku původně nepanoval jednotný názor − viz lit. č. 5), služebním orgánem podle zákona o státní službě není ministr, ale státní tajemník, který je státním zaměstnancem jmenovaným na dobu určitou a odvolatelným pouze ze zákonem stanovených důvodů (viz § 60 zák. o státní službě). Služební místo státního tajemníka se zřizuje ve všech ministerstvech a dále také v Úřadu vlády České republiky. Státní tajemník má postavení náměstka pro řízení sekce (viz § 15 odst. 1 zák. o státní službě). Jeho odvolacím orgánem je náměstek ministra vnitra pro státní službu jako nadřízený služební orgán státního tajemníka [srov. § 10 odst. 1 písm. c) a § 168 odst. 1 písm. b) zák. o státní službě].

Historické srovnání:

Postavení státního tajemníka ve stávajícím zákoně č. 234/2014 Sb., o státní službě, se podstatným způsobem liší od toho, jak byl státní tajemník pojímán v zákoně č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon). Podle § 9 odst. 5 služebního zákona měl státní tajemník též řídit, koordinovat a kontrolovat plnění služebních, popřípadě pracovních úkolů řediteli sekcí, personálním ředitelem, popřípadě dalšími jím řízenými představenými a vedoucími zaměstnanci. Takto silné postavení státním tajemníkům zákon č. 234/2014 Sb., o státní službě, nedává.

Ministr je „toliko“ oprávněn ukládat státním zaměstnancům služební úkoly prostřednictvím příkazů k výkonu služby podle § 84 odst. 1 (a 2) zák. o státní službě, jakož i řídit a kontrolovat plnění těchto úkolů.

Podle § 162 odst. 4 písm. a) zák. o státní službě je v řízení ve věcech státní služby nadřízeným služebním orgánem státního tajemníka náměstek ministra vnitra pro státní službu, nikoliv tedy ministr, a nejedná se o řízení o rozkladu, ale o standardní odvolací řízení.

Jako služební by v rámci systemizace služebních míst měla být systemizována všechna místa, na kterých je vykonávána státní služba, která podle § 5 odst. 1 zák. o státní službě zahrnuje:

a) přípravu návrhů právních předpisů a zajišťování právní činnosti,

b) přípravu mezinárodních smluv a předpisů Evropské unie nebo jiné mezinárodní organizace,

c) přípravu návrhů koncepcí, strategií a programů,

d) řízení a usměrňování činnosti jiných správních úřadů, organizačních složek státu, které nejsou správními úřady, nebo orgánů veřejné moci, které nejsou správními úřady,

e) vytváření a správu informačních systémů veřejné správy podle jiného zákona, s výjimkou provozních informačních systémů,

f) státní statistickou službu,

g) správu kapitoly státního rozpočtu vůči organizačním složkám státu a právnickým osobám, s výjimkou služebního úřadu, ve kterém je služba vykonávána,

h) ochranu utajovaných informací,

i) zabezpečování obrany státu,

j) zajišťování vnitřního pořádku a bezpečnosti,

k) obhajobu zahraničních zájmů České republiky a zájmů České republiky vyplývajících z jejího členství v Evropské unii nebo v jiné mezinárodní organizaci,

l) přípravu nebo realizaci dotační politiky,

m) přípravu nebo realizaci politiky výzkumu a vývoje,

n) přípravu a provádění správních úkonů včetně kontroly,

o) ochranu obyvatelstva, krizové řízení a integrovaný záchranný systém,

p) zadávání veřejných zakázek,

q) audit,

r) zajišťování organizačních věcí služby a správy služebních vztahů a odměňování státních zaměstnanců,

s) řízení činností uvedených v písmenech a) až r),

t) přípravu a vypracování odborných věcných podkladů k činnostem uvedeným v písmenech a) až d), g), k) až n) a p), s výjimkou podkladů spočívajících ve fyzikálních měřeních, chemických rozborech nebo porovnávání a určování technických parametrů.

VII. Sídla ministerstev

Kompetenční ani jiný zákon neřeší, ve které obci ministerstva sídlí. To je rozdíl oproti jiným ústředním správním úřadům, u nichž příslušné zákony obec jejich sídla uvádějí. Absence zákonného uvedení sídla však není nedostatkem a nepůsobí žádné praktické potíže při jejich činnosti ani při výkonu státní moci obecně, a to mimo jiné právě s ohledem na jejich celostátní územní působnost.

Je logické, že všechna ministerstva sídlí v Praze, ve které rovněž sídlí vrcholné exekutivní i legislativní ústavní orgány, a to přinejmenším převážně. To je dáno již tím, že Praha je hlavním městem České republiky (čl. 13 Ústavy), v případě (obou komor) Parlamentu to navíc výslovně stanovuje i zákon č. 59/1996 Sb., o sídle Parlamentu České republiky. Vazba vlády a jejích jednotlivých členů na činnost Parlamentu a vazba činnosti ministerstev na vládu logicky vedou k tomu, že i tyto orgány a úřady sídlí v Praze.

Ministerstva však mohou zřizovat i oddělená územní pracoviště, tedy pracoviště mimo Prahu, což bude připadat v úvahu zejména při výkonu správních činností vyžadujících alespoň v omezené míře styk s veřejností. Na druhou stranu je však třeba poznamenat, že svěřovat takové činnosti do působnosti ministerstev není příliš vhodné, ministerstva by se měla zaměřovat spíše na oblast vrcholné státní správy a na normotvorné, strategické a koncepční činnosti.

Vyřešení otázky sídla je podstatné například pro určení místní příslušnosti soudu, je-li stát nebo ústřední správní úřad stranou řízení.

Pro správní soudnictví, jehož ústavněprávní rámec je dán v čl. 36 odst. 2 Listiny, je pravidlo určení místní příslušnosti soudu stanoveno v zákoně č. 150/2002 Sb., soudní řád správní. Podle § 7 odst. 2 věty první s. ř. s. platí, že nestanoví-li tento nebo zvláštní zákon jinak, je k řízení místně příslušný soud, v jehož obvodu je sídlo správního orgánu, který ve věci vydal rozhodnutí v prvním stupni nebo jinak zasáhl do práv toho, kdo se u soudu domáhá ochrany. (Díky novele soudního řádu správního obsažené v zákoně č. 303/2011 Sb. a účinné od 1. ledna 2012 se tedy již místní příslušnost soudu ve správním soudnictví neurčuje podle sídla druhostupňového orgánu, ale podle sídla prvostupňového. Cílem změny bylo zejména odbřemenění Městského soudu v Praze, který byl místně příslušný prakticky ve všech věcech, kde ve druhém stupni rozhodovalo některé z ministerstev. Případů, kdy ministerstva rozhodují již v prvním stupni řízení, je naopak podstatně méně.)

Pro určení místní příslušnosti je klíčové sídlo správního orgánu, přičemž umístění jeho organizačních jednotek není rozhodující . Územní (detašované) pracoviště ministerstva tedy nelze považovat za samostatný správní orgán, a tudíž od takového pracoviště nelze odvozovat ani samostatné „detašované“ sídlo (shodně Vopálka a kol., 2004, s. 17; Jemelka a kol. 2013, s. 50; Šimíček a kol., 2014, Blažek a kol., 2014). K obdobnému závěru dospěla též soudní judikatura (viz rozsudek NSS ze dne 15. 2. 2012, čj. 6 Ads 15/2011-143). Ministerstvo v tomto případě vystupuje v řízení jako správní orgán, nikoliv jako organizační složka státu, a žalovaným tedy není Česká republika jako právnická osoba.

Pokud jde o civilní soudní řízení, k řízení je příslušný obecný soud žalovaného, není-li stanoveno jinak. Podle § 85 odst. 5 o. s. ř. je obecným soudem státu okresní soud, v jehož obvodu má sídlo organizační složka státu příslušná podle zvláštního právního předpisu (zejména podle zákona č. 201/2002 Sb., o Úřadu pro zastupování státu ve věcech majetkových, a zákona č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím zastupování v právních vztazích), a nelze-li takto místně příslušný soud určit, soud, v jehož obvodu nastala skutečnost, která zakládá uplatněné právo. Stát v tomto případě vystupuje jako právnická osoba.

Podle § 4 odst. 3 zák. o státní službě, je obec, ve které má sídlo služební úřad nebo jeho organizační útvar, služebním působištěm státního zaměstnance. Uvedené pravidlo se však již neváže pouze na sídlo úřadu, ale alternativně i na umístění jeho organizačního útvaru (detašovaného pracoviště).

VIII. Ministerstva jako organizační složky státu a právní jednání

VIII.1 Stát jako právnická osoba a ministerstvo
jako jeho organizační složka

Ministerstva jsou orgány státu a nemají vlastní právní subjektivitu. Za právnickou osobu se v oblasti soukromého práva považuje toliko Česká republika jako stát, nikoliv však jednotlivá ministerstva nebo jiné správní úřady (§ 21 obč. zák.). Jak ale upozorňuje Ústavní soud v III. ÚS 495/02, „[i] v případech, kdy stát vystupuje jako účastník soukromoprávního vztahu, který se řídí právními předpisy z oblasti soukromého práva, nelze jeho postavení bez dalšího ztotožňovat s postavením jednotlivce. I v takových vztazích stát nedisponuje skutečně autonomní vůlí, jeho jednání se musí vždy řídit zákonem, i když stát zastupují z jeho pověření jiné subjekty. Při posuzování pozice státu v takových vztazích nelze proto cele abstrahovat od druhé dimenze státu, tj. té, v níž vykonává svou hlavní funkci, tedy státní moc.“ Jedná se o projev principu enumerace státních pretenzí (lit. č. 24).

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kompetenční zákon. Komentář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.