Kapitola 9

Pulsující stěny Thaneova srdce pohlcující podivné světlo tohoto místa na ni tlačily ze všech stran. Mačkaly ji stále víc, jako by po ní přejížděl prázdný kočár, do kterého nastupovalo stále více a více lidí. Drtily ji svou vahou.

Její vlastní svaly se stáhly kvůli adrenalinu proudícímu jejími žilami. Nemohla se nadechnout. Ze stěn sálalo horko, pronikalo jí skrze šaty až na pokožku, dusilo ji. Horko bylo čím dál nesnesitelnější. Jeden by řekl, že srdce tak dlouho oddělené od svého srdce bude spíše studené, ale ne srdce Emeryho Thanea. Srdce Emeryho Thanea popíralo všechny fyzické zákony, které poznala za skoro dvě dekády svého života. Ale jestli se odtud nedostane, dvaceti se jistě nedožije.

Zpod zavřených víček jí vyhrkly slzy. Nehty zaryla do živých stěn, jak se mezi nimi pokoušela protáhnout, lapala po dechu, ale plíce zůstávaly bez kyslíku. Na rtech ucítila krev. Nebyla její. Tlačila proti stěnám, jež se ji pokoušely rozmačkat, zachytávaly její tašku. V hlavě jí hučelo, zatmívalo se jí před očima.

Udeřila do ní vlna krve, zalila ji až po pás a prostrčila ji chlopní. Její ruka zašmátrala na prázdno. Ceony se zapřela nohama, vytáhla se ze svaloviny do druhé komory Thaneova srdce. Sípavě lapala po dechu a plivala Thaneovu krev.

Ve snaze se uklidnit, potlačit třas, který ji zachvátil, nasávala vzduch skrze zaťaté zuby. Snažila se nerozbrečet. Jsem venku, říkala sama sobě. Trochu to pomohlo. Sama jsem se pro to rozhodla, zvládnu to. Musím to dokázat!

Sotva se jí plíce přestaly svírat nedostatkem kyslíku, uslyšela z chlopně za sebou podivný zvuk. Ceony se ohlédla přes rameno. Hladina řeky, která ji protlačila chlopní do druhé komory, téměř identické s tou první, stoupala. Její proud rychle zaplavoval celý prostor ode zdi ke zdi.

„Ne, ne, ne!“ vykřikla Ceony. Se stoupající hladinou rostl i její strach. Krví nasáklé šaty se jí lepily na pokožku.

„Dost, prosím, dost!“

Ale vlna krve, řídké, jakoby naředěné krve, se k ní stále přibližovala. Ceony ustoupila až do středu místnosti, na nejvýše položené místo vypouklé podlahy. Proud krve jí olízl boty. Její kůže se jakoby proměnila v led. Rty měla jako mrtvé, když zakřičela: „Thane!“ Brašnu si zděšeně přitáhla k tělu. „Pusťte mě odtud!“

Ustoupila ještě o krok. Krev už jí sahala po kotníky. Tímhle tempem bude trvat jen několik minut, než se komora tekutinou zcela zaplní. A Ceony neuměla plavat. Neměla kudy uniknout.

Utopí se.

„Thane!“ zaječela, třesouc se od hlavy k patě. Dokonce i její hlas se třásl.

Cokoliv, jen ne tohle! Cokoliv, jen ne se utopit!

Řeka krve se však odmítala zastavit, doprovázena ohlušujícím tlukotem srdce. Ceony zavřela oči, pustila brašnu a přitiskla si dlaně na uši. Tohle na ni bylo příliš.

„Prosím, prosím, prosím…“ šeptala.

Pleskání tekutiny o její nohy najednou ustalo. I když měla boty i punčochy ztuhlé krví, stála na suchu. Zakousnutá do rtu opatrně otevřela oči a spatřila povědomé police s knihami a paprsek světla, ve kterém líně poletovaly částečky prachu. S úlevou vydechla. V duchu poděkovala bohu, i svému učiteli.

Před jejíma očima problesklo několik obrazů: Thane v šedém, nikoliv indigovém kabátu, sedící na podlaze se svou deskou na skládání; neznámý blonďák studující u stolu; následoval Thanea prohlížející si knihy. Vize se měnily po půl vteřině, či po vteřině. Někdo ji vysvobodil ze zaplavující se komory a šoupl ji sem, ale srdce jako by si nebylo jisté, co jí má ukázat.

Ohlédla se přes rameno, ale chlopeň, skrze kterou se sem dostala, za ní již nepulsovala. Místo ní tam stála knihovna naplněná knihami stejně, jako ve skutečné Thaneově knihovně, i když si Ceony všimla, že tady jsou všechny svazky srovnány podle barev. Němě na ně zírala. Na levých policích nejblíže dveřím byly narovnány červené knihy, tmavé i světlé, za nimi byly oranžové, žlutohnědé a žluté, následovaly bílé. Barvy pokračovaly na pravých policích: zelená, modrá, fialová, šedá a černá. Úžasně estetické a neskutečně absurdní. Takhle Thaneova knihovna rozhodně nevypadala. Bylo toto uspořádání z minulosti, nebo budoucnosti?

Nohy se jí ještě třásly z hrozného průchodu mezi komorami. Opatrně rozložila do pětiúhelníku poskládaného Fennela a znovu ho oživila. Pak začala prohlížet hřbety knih, jestli by nenašla něco, co by jí mohlo pomoci proti Liře, kdyby ji dohonila. Něco, čím by se mohla bránit, něco, s čím by mohla bojovat. Dokonce i těžká kniha by byla lepší než nic.

Ukazováčkem přejela po titulech: Pářící zvyky krokodýlů, Živá zahrada, a Frankenstein.

„Aha,“ prohlásila, když se jí ruka zastavila na nevelkém plavém svazku v místě, kde oranžové knihy přecházely do žlutého spektra: Základní řetězová zaklínadla. Ulevilo se jí, že kniha pod jejími prsty byla skutečná. Možná, že v srdci byly vědomosti stálejší než vzpomínky nebo myšlenky. A podle okna v jeho pracovně se dalo usuzovat, že Thane zná řetězy opravdu dobře.

Za stálého BUCH, Buch, buch, které jí připomínalo, že si musí pospíšit, otevřela knihu na obsahu. Ceony neměla tušení, jestli se Lira třeba nedostala ze srdce ven a zrovna ho neházela do moře, ale i kdyby se nedělo nic podobného, Thaneovi nezbývalo příliš mnoho času.

Ceony proletěla obsah a začala listovat stránkami pokrytými černobílými ilustracemi různě složitých řetězů. Objevila řetěz životní síly, který Thane použil jak na rodící ženu, tak sám na sebe, ale dál otáčela stránky.

Do očí ji udeřilo slovo štít sotva za polovinou knihy. Ceony se rychle začetla do jeho popisu.

Řetěz z tříbodových skladů je jeden z nejzákladnějších obranných řetězů. Šířka článků je nepodstatná, dokud je řetěz dost dlouhý na to, aby obepnul předmět zamýšlený k ochraně.

Článek je tvořen listy standardního papíru ٨ na ١١ centimetrů, rozděleným po délce napůl, jak bylo možno vidět na obrázku č. 1…

Ceony si diagramy pečlivě prohlédla i s jejich popisy, pak otočila stránku a prohlížela dál, ukládajíc si vše do paměti. Konečně položila knihu, a začala z brašny vyndávat papíry, než našla ty rozřezané napůl stejně jako na obrázku.

Ruce měla sice o něco jistější, než když včera skládala Thaneovo patetické srdce, ale i tak se jí třásly. Modlila se, aby to srdce stále ještě bilo. Jestli zemře…

Ceony si tu myšlenku nechtěla ani připustit.

Zarovnala okraje a stlačila je prstem. Objevila se další vize, tentokrát Thanea v indigovém kabátě, s deskou na kolenou. Skládal všechno možné. Jeho obraz se mihotal, hlas kolísal a ztrácel se. Ceony rozuměla sotva několika jeho slovům, ale měla pocit, že zaslechla svoje jméno. Dokonce zahlédla sama sebe v učňovské uniformě, než se obě vize vytratily.

Znovu se soustředila na svůj řetěz. „Chcete mě dál učit?“ zeptala se, když začínala pracovat na druhém očku. Šlo jí to o něco rychleji, teď když si její ruce pamatovaly potřebné sklady. Lehké brnění, které při skládání cítila v prstech, už jí přišlo téměř přirozené. „Nevadilo by mi to.“

Ceony naslouchala vzdálenému tlukotu Thaneova srdce, zatímco její prsty tlačily na papír a nehty zostřovaly jeho záhyby. Když byl řetěz konečně dost dlouhý, obtočila si jej diagonálně kolem hrudi a poslední články propojila, aby řetěz zajistila. Pak sáhla po čtvercovém archu papíru a pustila se do i něčeho, co ji Thane nutil cvičit několik dní. Začala skládat papírový vějíř.

„Když se dobře udělá, zvládne poryvy větru, co by zahanbily bouři,“ prohlásil tehdy Thane. Zatím sice neměla příležitost sílu zaklínadla vyzkoušet, ale doufala, že mág nepřeháněl.

Knihovna se kolem ní začala rozplývat ještě před tím, než zaklínadlo dokončila. Její malé útočiště se bortilo. Každou chvíli se scéna kolem ní změní. Zasunula nevyzkoušený vějíř do tašky a rozeběhla se ke dveřím. Fennel utíkal za ní.

Proběhla dveřmi a již podruhé od setkání s mistrem Thanem se ocitla v místnosti burácející potleskem. Royal Albert Hall. Poznávala hlediště i lustry, i když tyto již nesly elektrické žárovky. Oslepil ji reflektor. Musela si rukou zakrýt oči. Oproti minulé návštěvě nestála v hledišti, ale na jevišti.

Fennel při pohledu na tak velké množství lidí začal vzrušeně funět. Ceony se udělalo mdlo. Záře reflektoru zeslábla natolik, že si mohla prohlédnout své okolí, odřenou dřevěnou podlahu, staršího Tagise Praffa stojícího v levém rohu jeviště. Shlédla dolů a uviděla sama sebe v pečlivě nažehlené uniformě mágů. Oděv z bílé látky jí padl mnohem lépe, než cokoliv, co měla kdy na sobě, a všimla si, že má na sobě kalhoty namísto sukně. Copak všechny ženy nenosily ke své mágské uniformě sukně?

„Ceony Twillová,“ říkal právě Tagis Praff a obecenstvo se roztleskalo s novou vervou. Zahlédla Thanea sedícího v první řadě. I on měl na sobě svou bílou uniformu. Sledoval ji s hrdým úsměvem v očích. Doslova jeho pohled hltala, aby si jej uložila do hlubokých záhybů své paměti.

Tagis Praff jí pokynul. Na pódium vyhopkal Fennel. Ceony ho váhavě následovala. Mistr Praff jí potřásl rukou.

Aplaus utichl, reflektor zmizel. Místo vysněné bílé uniformy na sobě měla umolousané šaty. Teplota rapidně klesla a ruka Tagise Praffa se vytratila. Před Ceony se rozprostírala dlouhá chodba. Zamrkala. Konečně si uvědomila, že je ve vězení.

Zatajila dech, překvapena, že v Thaneově srdci je i tak chmurné místo. Stála na začátku chodby po obou stranách lemované řadami širokých mřížovaných, zjevně začarovaných dveří. Ceony ve vězení nikdy nebyla, ale četla knihy, ze kterých se o vězení dozvěděla. Stejně, jako v těch knihách, i tady měly dveře zámky, a chodba se topila v šedém přítmí narušeném jen proužky slunečních paprsků pronikajících sem uzounkými okny. Okny, kterými by sotva prostrčilo ruku batole.

Hlas se jí leknutím zadrhl někde mezi plícemi a žaludkem. Na Fennela musela lusknout prsty, aby ji následoval. Vykročila vpřed s krví nasáklou sukní pleskající o lýtka. Doufala, že nebude muset opakovat cestu další těsnou chlopní plnou krve. Při samotné myšlence na to se jí udělalo nevolno, ale z vězení jí běhal mráz po zádech.

Zpoza rohu se objevil strážný. Mohutný chlap s knírem a s krkem tak svalnatým, že to vypadalo, že má pod kůží kovové výztuže. U jednoho boku měl pistoli, u druhého obušek a na tváři výraz, který zajišťoval, že si v jeho přítomnosti žádný kriminálník netroufne ani kýchnout, natož utéct. Pod tím pohledem Ceony ztuhla, než si uvědomila, že ji strážný, stejně jako v ostatních vizích, nevidí. Aby se o tom ujistila, zamávala mu rukou před obličejem, když ji míjel. V téhle vizi tedy ona sama neměla žádnou roli.

„Vstávejte na snídani!“ zakřičel strážný. Uvolnil z opasku obušek a přejížděl jím postupně po všech mřížích. U každých dveří se zastavil a zahulákal: „Jestli si nesedneš, nedostaneš najíst, tvoje volba!“

Ceony sebou při rachotu obušku na kov škubla. Pak se odvážila nahlédnout do jedné z cel a zděšeně od ní ustoupila, než se rameny dotkla kamenné zdi za sebou.

Lira.

V cele ležela Lira s dlouhými, roztřepenými vlasy, oděná v hnědém, neforemném vězeňském mundůru. Oči měla sklopené a posadila se dřív, než strážný došel k jejím dveřím, ale to ho stejně nezastavilo před bušením na její dveře.

Lira ve vězení. Kéž by.

Ceony se po špičkách přemístila k sousední cele, kde uviděla vychrtlého muže s tmavou kůží a dlouhou jizvou přes nos. Neznala ho, ale zato poznala muže ve vedlejší cele, jeho hranatou bradu, malá očička a vrásčité čelo, jaké měl i na plakátu „hledaný,“ který viděla na poště přede dvěma lety:

HLEDANÝ

GRATH COBALT

ZA ZLOČINY PROTI STÁTU

Ceony odstoupila od cely. Pamatovala si totiž, co na plakátu bylo napsáno, to, jak jí běžel mráz po zádech, když ho četla. Poutání. Grath Cobalt byl poutač a podle toho, co se povídalo, ten nejnebezpečnější v celé Evropě.

Zády se opět dotkla kamenné stěny, s pohledem upřeným na mocného muže v řetězech a za mřížemi, který sebou škubl, když po mřížích jeho cely zadrnčel obušek. Byl pohublý. A vypadal… krotce.

„Tohle jsou vaše přání,“ zašeptala ve chvíli, kdy se v chodbě objevil další strážný tlačící vozík s jídlem. „V tohle doufáte, Thane? Doufáte, že se budu dál učit papírové magii, že ji budu studovat jako vy. Doufáte, že krvepoutači, tihle lidé, které pronásledujete, budou konečně polapeni a odstraněni ze společnosti?“

„Ale to se nestane,“ ozval se z konce chodby odporně nasládlý hlas. Ceony se prudce otočila. Lira, ta skutečná Lira, stála na konci chodby, celá v černém, se svou dlouhou dýkou v ruce. Přes levé rameno měla přehozený těžký kožený pytel. Obraz vězení se okolo nich začal bortit a vytrácet, jako by ho v Liřině přítomnosti Thaneovo srdce nedokázalo udržet. Jako když probudíte spáče ze spánku.

Ceonina páteř byla najednou jako z olova, když ustupovala chodbou, připravená zavolat na strážného, ten ale zmizel. Oba strážní zmizeli. Cely byly prázdné. Ceony tak ve vlhkém, bortícím se vězení zůstala sama, jen ve společnosti Liry a Fennela.

Fennel zavrčel tak, až si téměř roztrhal papírové rty.

„Co chcete?“ zeptala se Ceony hlasem, který se třásl skoro tolik, jako zbytek jejího těla. Dotkla se ochranného řetězu, pak třesoucími se prsty sáhla do kabely.

„Já?“ zeptala se Lira svými rudě namalovanými rty. Udělala několik rázných kroků směrem k Ceony. Vak, jež měla přes rameno, se tím pohybem rozhoupal. „Chci, aby ta Emeryho šlapka chcípla. Nerada se dělím.“

„Nejsem jeho… šlapka,“ ohradila se Ceony. I ona se pohnula, ale vzad. Udělala tři kroky. Pak se se zaťatými zuby donutila zastavit. Přišla sem přeci s tím, že se Liře bude muset postavit. Jednak to, a jednak by raději umřela v boji, než aby ji Lira rozmáčkla zatlačenou do kouta jako nějakého švába.

Lira při pohledu na její postoj zvedla obočí. Možná to na ni udělalo dojem. Nebo ji to pobavilo. Thaneova žena, doufejme, že bývalá, totiž nebyla tak snadno čitelná, jako sám Thane.

„Je mi jedno, co jsi zač.“ Liřina slova zvonila jako veselý smích. „Ale Emeryho srdce je moje, vždy bylo, drahoušku, i když vše ostatní v něm zavrhuje to, v co věřím…“ Zvedla ruku s dlouhými nehty a sevřela ji v pěst. „Jeho srdce pro mě má stále cenu. Věděla jsi, že srdce, které poznalo lásku, je silnější než to, které ji nepoznalo?“

S očima upřenýma na Ceonin hrudník udělala další krok vpřed. „Byl by z tebe zajímavý mazlíček. Poznala jsi lásku? Nebo nenávist? Jak silné je tvoje srdce? Proč to nezjistíme?“

„Ne!“ vykřikla Ceony. Její ruka sevřela první sklady, které nahmatala ve své brašně. Ve stejnou chvíli Lira shodila vak z ramene, a na její rychlý příkaz se z něj vzneslo půl tuctu krvavých rukou, uťatých těsně nad zápěstím, s bledými prsty posetými fialovými modřinami a roztřepenými modrými nehty. Pluly vzduchem na neviditelných křídlech, jejich tuhé, zahnívající prsty se kroutily a natahovaly.

Lira trhla svou vlastní rukou vpřed a její vojsko končetin se vrhlo proti Ceony jako hejno sršňů. Ceony hodila vlastní zaklínadla a vykřikla: „Dýchej!“

Žlutá rybka a bílý pták před ní ožili. Rybka proplula vzduchem jako vodou, pták zamával tuhými křídly, vyrazil proti dlani nejtmavší ruky, útočící na Ceony.

Ale Lira měla šest rukou a Ceony měla jen dvě zvířátka. Papírová zvířátka. Dvě ruce zmuchlaly její křehké výtvory v dlani a spadly k zemi, ale zbylé čtyři se hnaly dál.

„Thane!“ vykřikla Ceony. Otočila se a rozeběhla chodbou. Doběhla ke dveřím na jejím konci, ale jejich klika se ani nepohnula. Dveře byly zamčené. Ceony zatajila dech. Zalovila ve své tašce. Hledala cokoliv, co by mohla použít. Nacházela jen papír za papírem, než nahmatala něco složeného. Papírový vějíř. Prudce se otočila s vějířem zvednutým v dlani. Ucítila na svém krku první z useknutých rukou ve chvíli, kdy vějířem mávla před tělem.

Z vějíře vyletěl prudký poryv. Zaplnil chodby, srazil zbylé tři ruce těsně před tím, než se dotkly Ceony. Vítr jimi mrštil vzad a prosvištěly vzduchem v nekontrolovaných otočkách.

Závan ale nedosáhl na ruku sevřenou kolem Ceonina krku. Škrtila ji. Ceony se dusila, ale máchala vějířem znovu a znovu. Nové poryvy tlačily ruce dál chodbou, zvedly ty spadlé dlaně z podlahy a s nimi i její pomuchlané výtvory. Ruce, papír i bouře narazily do Liry. Jedna končetina vyrazila Liře dýku z dlaně. Druhý závan ji povalil na podlahu, třetí jí smýkl po kamenné podlaze k protější zdi.

Jak se vize vytvořená Thaneovým srdcem zbortila, stěny vězení se začaly rozpouštět. Ceony padla na kolena, rudá v obličeji. Drápala do prstů zarytých do jejího krku, lapala po dechu, který nepřicházel. Obličej jí brunátněl, oči měla vypoulené. Odpáčila od svého krku jeden prst, pak druhý…

Fennel po ruce skočil. Zakousl se do jejího palce tak pevně, jak to jen papírová čelist dokáže, a trhl. Podařilo se mu odtáhnout ruku od Ceonina krku. Do hrdla jí vnikl horký vzduch s příchutí železa a hniloby. Rozkašlala se tak divoce, až se bála, že se pozvrací, obzvlášť při pohledu na krvavý pahýl pleskající se po mizících kamenech podlahy.

Těžce se vyhrabala na nohy a na ruku dvakrát dupla, než se přestala hýbat. Pak na ni dupla ještě dvakrát, jen tak pro jistotu. Hlas měla jako struhadlo, když padla na kolena šeptajíc: „Hodný kluk, hodný… hodný kluk.“

Sevřela v dlani svůj ochranný řetěz, který měla přes rameno a hruď. Štít. Musela ho složit špatně. Byla příliš sebejistá.

Ale Lira… Lira zmizela. Když si uvědomila její nepřítomnost, bolest Ceonina krku polevila. I když Liru nezastavila ani její pistole, toto kolo vyhrála. Sice jen stěží, ale vyhrála. Thane by na ni byl hrdý.

Ceony se opřela do těžkých dveří, které měla za sebou. Otevřely se. Fennelův papírový ocásek se prudce rozvrtěl, když mu pod ťapkami začaly růst divoké květy fuchsiové, měsíčkové i ametystové barvy. Temná šeď vězení zesvětlala do sytě oranžové, protkané lososovou. Ceoniny vlasy načechral teplý letní vánek.

Zasunula svůj vějíř, svůj fantastický, skvělý vějíř, zpět do brašny. Promnula si bolavý krk a postavila se. Obklopovala ji stejná scenérie rozkvetlého pahorku, jako v první komoře. Z kopečku byl přes husté lesy výhled na západ slunce, před ní se k nebi tyčila vzrostlá švestka. Pod ní ležel Thane, ale vypadal tak, jak ho znala, ani mladší, ani starší, a žena vedle něj nebyla Lira.

Ceony na okamžik zavřela oči, vdechujíc sladkou vůni zimolezu a země. Roztáhly se jí plíce, dala svému srdci příležitost se zklidnit. Než znovu otevřela oči na nádhernou scenérii, než znovu vykročila ke švestce, protřela si rukou kůži v místě, kde stále cítila chlad mrtvých prstů.

Jak se přibližovala, srdce jí poskočilo v hrudi, a i když chtěla věřit, že je to jejím nedávným, téměř smrtelným soubojem s Lirou, věděla, že to není pravda. Čím více se však pokoušela soustředit na ženu vedle Thanea, tím více se její vize rozmazávala.

Ceony se zastavila u kraje deky. Ta žena… vlastně to nebyla žena. Neměla obličej, jen jeho obrysy, její vlasy měly neurčitou délku i barvu. Měla sice jasně ženské křivky, ale ne dost, aby se podle nich dala určit váha, výška, nebo tvar. Vedle Thanea sledujícího západ slunce s neuvěřitelným klidem, s živým světlem v očích, vypadalo ta „žena“… jako výplod fantasie.

Protože jím je, uvědomila si Ceony ve chvíli, kdy jí další závan vlahého větru načechral sukni a vzduchem kolem ní začaly poletovat okvětní lístky. Tohle jsou věci, ve které Thane, Emery, doufá.

Pozorovala ho, jeho klid a spokojenost, oči plné života. Prohlédla si ženu po jeho boku od hlavy k patě. Thane touží po lásce.

I když věděla, že ji neuvidí, zamávala Emery Thaneovi rukou před obličejem v naději, že zamrká a vzhlédne k ní, aby se na ni podíval tak, jak se díval na Liru v baldachýnu třešňových stromů. Protože potřebovala pomoc. Potřebovala jeho pomoc, aby mu mohla uniknout, protože když mu neunikne, nemůže ho zachránit. A Ceony měla pocit, že by udělala sobě i celému světu špatnou službu, pokud by nechala ty životadárné oči zaniknout.

A jestli Emery Thane zemře, nějaký další nešťastník, co sní o zaklínání kovu, bude z nutnosti přiveden k papíru, a to Ceony nemohla dopustit. Obtáčela si svůj rozcuchaný cop kolem prstu. Naděje. Zajímalo by ji, jak teď vypadaly její naděje.

Vstoupila na deku, jen na krajíček a klekla si. Masírovala si krk. Jistě bude mít modřiny, ale nic víc. Nic, co by nezvládla. Zvládla jsem už horší věci.

Ramena jí ovanul vlahý větřík, zachytil pampeliškové chmýří a vehnal jej do temných listů švestkového stromu. Ten závan jí připomněl ulepenost jejích vlasů a krví nasáklé šaty, pozůstatek strastiplné cesty mezi srdečními komorami.

Aby si dodala odvahu, zhluboka se nadechla. Přetáhla si svůj papírový řetěz přes hlavu a začala si jej pečlivě prohlížet. I když věděla, že Emery Thane vedle ní není ten skutečný, cítila se v jeho přítomnosti v bezpečí. Tak v bezpečí, jak to jen šlo v jeho srdci, které sdílela se zkušenou poutačkou. Ta mohla být kdekoliv…

Než svou pozornost soustředila na poskládaný papír ve svých rukách, ujistila se, že Lira není na dohled. Pomalu a metodicky prohlížela jeden článek řetězu za druhým, až našla jeden o něco širší. To musela být ta chyba. Z brašny vylovila nový poloviční arch papíru na výrobu náhradního článku.

K uším jí dolehl smích, ale nebyl to chladný smích. Nebyla to Lira. Lehce a vesele se smálo nějaké dítě. Fennel mu odpověděl zaštěkáním.

Když se Ceony otočila, uviděla beztvaré dítě, korespondující s beztvarou ženou. Děcku jistě nebyly víc jak tři roky, nemělo jasný obličej ani vybarvení. Chlapec, napadlo Ceony. Běžel mezi lučními květy, s malýma ručkama nejasných obrysů zvednutýma vysoko nad hlavou. Po chvilce se k němu přidalo další dítě, trochu vyšší. Byla to dívka. Při své hře se děti smály a točily, pobíhaly po kopci nahoru a dolů. V trávě u jejich nohou se jejich pohybem probudil oranžový motýl. Jeho křídla vypadala ve světle zapadajícího slunce jako oheň.

Ceony se bezděky usmála. Dokončovala nový článek. „Takže chcete rodinu,“ zašeptala. „Také bych ji chtěla, jednou.“

Vyměnila vadný článek řetězu za nový a ten starý zasunula pod deku, kde by ho Lira nenašla, pokud by ji sem následovala. Tentokrát, když si Ceony obtočila řetěz okolo těla, ztvrdl a utáhl se jako pásek. Snad to znamená, že zaklínadlo konečně provedla správně.

Když se Ceony postavila, uvědomila si, že tuto vizi nechce opustit. Nechce opustit tuto naději schovanou hluboko v Emeryho srdci, tak jasnou a skutečnou, že cítila sladkost uvnitř květů a teplé paprsky slunce jakoby zamrzlého ve svém sestupu za obzor. Byla to tak poklidná scéna. Napadlo ji, jestli by její vlastní srdce dokázalo stvořit něco byť jen z poloviny tak úžasného.

Dotkla se Emeryho ruky spočívající na dece a pro jednou zjistila, že jí ihned neprošla skrz. Bylo to spíše jako dotknout se skla. „Postarám se o vás. Tenhle den budete mít, slibuji!“ zašeptala.

S Fennelem opustili deku a vypravili se k travnatým dveřím, na které narazila na posledním, květinami posetém pahorku. Ceony vzala za mosaznou kliku a západ slunce se rozplynul do dřeva a kamene. Ocitla se uprostřed Parliament Square.

Kapitola 10

Luční svah se okamžitě změnil v kočičí hlavy ve všech odstínech šedi – uhlu, popelavé, břidlicové a ocelové. Big Ben, zvon ve vysoké, špičaté hodinové věži na severu, odbil devět hodin. Uprostřed náměstí hrdě stála ohromná socha Sira Ryana Walterse svírajícího otěže svého bujného válečného hřebce. Byla vypracována do takových detailů, že vypadala, že každou chvíli obživne, což se samozřejmě nikdy nestalo. Sir Ryan Walters byl vytesán do kamene a vzhledem k tomu, že žádný člověk nedokázal kámen vyrobit, nikdy jej nikdo ani neočaruje.

Po celém náměstí se pohybovali lidé. Zdálo se, jakoby okolo Ceony nechávali značně velký prostor, aniž by si ji někdo vůbec všiml. Míjeli bezpočet krámků s průčelími do náměstí, někteří vcházeli, či vycházeli z šestipatrové obytné budovy vmáčknuté mezi knedlíkárnou a poštou, s dvěma uzounkými uličkami po stranách. Ceony uvnitř nikdy nebyla, ale představovala si, že pohled na účet za nájemné jednoho pokoje, by jí kvůli množství nul nejspíš poranil oči.

Mnoho krámků, jako například Wickers – obchod se svíčkami; Hraběnčiny zbraně, kde se prodávaly na zakázku vyráběné zbraně, a kde mohla být zaměstnána, nebýt zvratu v její magické kariéře; nebo St. Albanovo lososové bistro, mělo na dveřích pověšenou ceduli ZAVŘENO. Prodejna lihovin Vaše pivo; Šití na míru, krejčovství, jež sama Ceony několikrát využila, byly ještě otevřené. Musela tedy být neděle, protože většina krámků v neděli zavírala.

A Ceony milovala neděle. Byly jejím nejoblíbenějším dnem v týdnu, protože to na škole Tagise Praffa, škole pro magicky nadané, byly jediné volné dny kromě státních svátků. Pokud nemusela dohánět resty na domácích úkolech, neděle byla jediný den, kdy se Ceony mohla vydat do města, aby se trochu pobavila. Dopřávala si procházku, užívala si zvuky života, vychutnala obyčejný sendvič, nebo si četla na třístupňové fontáně uprostřed Parliament Square hned naproti Big Benu. Fontána baly začarovaná. Když ji stavěli, polytvůrce, mág čarující skrze plast, vyrobil pro každý schod zvláštní obrubu, která každých pět minut měnila vzorec padající vody. Díky této fontáně Ceony několik měsíců dokonce zvažovala, že by se stala polytvůrcem.

Zauvažovala nad tím, jestli Emery, vlastně mistr Thane, má také rád neděle. Rozhlédla se a po své pravici objevila zvláštní klenutý průchod obložený dřevem, natřeným rudě. Přiblížila se k němu a dotkla se jeho boku…

Ceony zamrkala. Najednou stála na jiném místě Parliament Square, tentokrát na jeho nejvýchodnější straně, s nosem jen pár centimetrů od starých dřevěných dveří s prorezlým kováním. Jedna obzvlášť dlouhá tříska jí mířila přímo mezi oči.

Odstoupila o krok vzad zrovna ve chvíli, kdy k jejím uším dolehl zvuk zvonu. Nebyl to ale Big Ben, nýbrž měděný zvon někde uvnitř domu. Stála před kostelem. Nade dveřmi byl vybledlý nápis: Westminsterský Nadační kostel Sv. Petra. Ceony si ho ze svých návštěv skutečného Parliament Square pamatovala jen matně. Fennel zaškrabal na spodek dveří papírovou tlapkou.

I když v davu na náměstí nebyla po Liře ani stopa, Ceony vylovila z tašky poskládanou sojku a přikázala: „Dýchej!“ Přidržujíc jedno z křídel, aby ptáček neuletěl, mu nakázala: „Dívej se po ženě v černém, s dlouhými černými vlasy a nehty od krve. Zaklovej na okno, když ji uvidíš.“

Ptáček v její dlani poposkočil a ona ho vypustila. Vznesl se vysoko nad náměstí.

Ceony vzala za mohutnou železnou kliku. Musela zatlačit, aby dveře otevřela. Vstoupila do šeré chodby. Při třetím kroku vize kolem ní náhle zmizela, čtvrtý krok ji přenesl na úzký balkón, vmáčknutý mezi dvě chrámová okna z barevného skla, shlížející zezadu na kostelní prostor. Před ní stály dva bílé sloupy ve tvaru Y, mezi nimiž stály dvě řady na hnědo nalakovaných lavic. Další chrámová okna sem vpouštěla denní světlo, ještě podpořena třípatrovými, řetízkovými lustry. Přední stěnu lodi téměř celou tvořilo největší chrámové okno tak hustě členité, že Ceony ze svého místa nedokázala rozlišit předěly mezi sklíčky. Ale každopádně měla dobrý výhled na kongregaci.

Byla obsazena jen zhruba polovina lavic. Před nimi stál muž v bílé róbě a dlouhé, tmavé štóle přes ramena. V rukách třímal zjevně těžkou, ošuntělou Bibli, ze které předčítal, i když Ceony jeho slova neslyšela.

„Závidím jim,“ ozval se vedle ní povědomý baryton.

Ceony nadskočila. Přímo vedle ní, těsně u zábradlí, aniž by se ho však dotkl, s rukama založenýma na prsou, stál Emery Thane. Vypadal stejně, jako na banketu, kde Ceony přišla jak o práci, tak o stipendium. Měl trochu zakaboněné obočí, ale ne dost, aby se dalo říci, že se tváří zamyšleně, naštvaně, nebo jakkoliv jinak podle toho, co zrovna cítil. Zbytek jeho výrazu a postoje, vyzařoval klid. Díval se dolů, na kněze, takže mu Ceony neviděla do očí, podle kterých bývalo jeho rozpoložení dost patrné.

Pocítila tak jemné rozechvění, jako by jí po krku někdo přejel peříčkem. Jestli vypadal stejně, bude s ním moci mluvit?

„Thane!“ vydechla. „Potřebuji vaši pomoc!“

Ale mistr papíru neodpověděl, s pohledem stále upřeným na kněze. Než učinila nový pokus, Ceony se zakousla do rtu. Přikročila blíž k němu a zeptala se: „Komu závidíte?“

„Jim.“ Bradou ukázal na pozorné obecenstvo v lavicích. Ceony se ulevilo, že jí vůbec odpověděl. I když byl mimo samotnou vizi, vypadalo to, že tento Emery Thane je jen stínem svého obvyklého já. Stínem existujícím v druhé komoře svého srdce. „Vlastně asi všem. Závidím jim jejich víru.“

Ceony se podívala na muže a ženy v kostele. „Chtěl byste být Anglikánem?“

Její přítelkyně Anise Hatterová patřila k Anglikánské církvi, k jedné ze sekt uctívající užití materiálové magie. Ceony byla na mši jen jednou.

„Myslím, že život by byl mnohem… snazší… kdyby člověk věřil v jednu jedinou, jistou věc,“ odvětil, aniž by se na ni podíval. „Trocha tady a támhle není dobrá pro lidskou duši. Myslet si, že všechno je buď jen dobré, nebo zlé, je také k ničemu. Stejně jako je to s mágy, žádný nemůže užívat víc, než jeden druh magie. Musí si vybrat. Ale jak má vědět, který je ten pravý? Proč tihle lidé mají jen tu svou víru a ne ty ostatní? Ale zdají se šťastní.“

Ceony se dotkla jeho lokte. Kupodivu byl pevný, další důkaz toho, že tento Emery Thane nebyl součástí momentální vize.

„Myslím, že se to musíte naučit zkoumat tak dlouho, dokud nezjistíte, co je pro vás to pravé,“ řekla.

Upřel na ni hluboce zamyšlený pohled svých zelených očí. Polohlasem se zeptal: „Věříte v jednu určitou věc, Ceony?“

Srdce se jí rozbušilo, když vyslovil její jméno. Zamyslela se nad jeho otázkou. „Nikdy jsem nad tím moc nepřemýšlela. Asi nevěřím. Myslím, že vám rozumím v tom, že v každé víře je dobro. Ve všech bozích, ve všech náboženstvích. Když se nad tím zamyslím… myslím, že jsem si vybrala ty kousky, které pro mě byly dobré, a vytvořila jsem si z nich vlastní víru. Víra je vlastně velmi osobní věc. Jen proto, že se jednou týdně nestýkáte se skupinou lidí, kteří věří přesně na to samé co vy, neznamená, že v něco nevěříte.“

Přikývl, ale jeho výraz se nijak nezměnil.

Ceony ho pozorovala, jeho čelist, křivku jeho profilu. Nikdy by ji nenapadlo, že mistr papíru, mág jako Emery Thane by doufal ve víru. Při jejich prvním setkání si ho zařadila do jednodimenzionální šablony. Posoudila ho tak rychle a snadno. I Langstona. Kolik dalších si tak snadno zařadila, myslela si o nich, že nejsou víc, než jednostranný papír?

Do klidu jejich konverzace se ozvalo vzdálené BUCH, Buch, buch Emeryho srdce. Znělo… unaveně. Po zádech jí přeběhl mráz. Zvedla Fennela do náručí a otočila se k balkónu zády. Nesměla tu zůstat, musela pokračovat dál. Musela se dostat ke skutečnému Thaneovi, než to kterékoliv z jeho srdcí vzdá.

Našla schody vedoucí z balkonu a použila je. Točily se a točily, byly delší, než měly být, aby ji přivedly do přízemí jen o patro níž. Měla pocit, že sešla alespoň čtyři patra, když uviděla třpytivě bílé dveře s šarlatovou obrubou na konci schodů. Neměly ani kliku, ani úchop.

Ceony přivinula Fennela blíž k sobě a natáhla ruku, aby do dveří strčila.

Budova kostela se rozplynula a s ní i celé Parliament Square. Ceony znovu stála ve vysoké, masité komoře protkané modrými žilkami a pulsujícími artériemi. Hlasité BUCH, Buch, buch, které slýchala skrze všechny vize, jí dunělo v uších a vibrovalo podlahou, ale bilo pomaleji, než si pamatovala.

Ve vzdálenosti ani ne deseti kroků uviděla další mělkou řeku krve a chlopeň. Byla to jiná chlopeň než ta, kterou sem přišla. Vedla do třetí komory Thaneova srdce. Musela.

Zježily se jí chlupy na rukou, když se zoufale rozhlížela, když čekala, že zahlédne Liřiny tmavé vlasy, nebo další useknuté ruce vznášející se z podlahy, aby se jí chopily. Při myšlence na Krvepoutačku se jí srdce roztlouklo stejně hlasitě jako to Emeryho. Kolik měla času, než ji Lira dostihne? Pokud na ni ta žena ovšem už nečekala v další komoře…

Nasucho polkla. Fennel jí olízl bradu papírovým jazykem.

„Slož se, pejsku,“ zašeptala. Měla co dělat, aby se celá netřásla. Nikdy za celý život se netřásla tolik, co za posledních čtyřiadvacet hodin. Zatracený Emery Thane, to se nemohl nechat zachránit nějak snadněji?

Fennel udělal, co po něm chtěla, a složil se do svého křivého pětiúhelníku. Ceony ho opatrně uložila do kabely mezi balíky papíru. Při pohledu na chlopeň znovu zaklela. Pořád si přesně pamatovala, jaké to bylo pokoušet se projít skrz ty dusivé zdi, když se nemohla nadechnout a téměř ani pohnout. Příliš velké horko, příliš velká tma. Chuť strachu v jejích ústech připomínal nezralé ředkvičky. Co když se skrze tuhle chlopeň nedostane? Co když ji chlopeň chytí do svých semknutých zdí a…

Pokusila se strach polknout, ale zadrhl se jí v hrdle jako nechutný knedlík. Pořád ale chutnal lépe než selhání. Jestli teď o Emeryho přijde, nikdy si to neodpustí. Stálo ji to příliš mnoho úsilí, než aby se teď vzdala.

Přistoupila k semknutým stěnám chlopně se zaťatými zuby. Přitáhla si tašku blíž k tělu a druhou ruku protlačila mezi stěny. V duchu napočítala do tří. Když došla ke dvojce, zakřičela: „Po tomhle si to stipendium vážně zasloužím!“ Slova se odrazila od pulsujících stěn. Když napočítala do tří, hluboce se nadechla a vmáčkla se mezi zdi.

Ochranný řetěz ji sevřel ještě o něco pevněji, stěny chlopně jako by se od ní o několik centimetrů odtáhly a daly jí tak prostor k dýchání. Vydechla úlevou, než si uvědomila, co udělá otevřená chlopeň se zbytkem srdce.

Prostor kolem ní se zaplavil krví až do výše jejích boků. První BUCH každého BUCH, Buch, buch jí otřáslo, při každém prvním úderu ze tří tuhla hrůzou. Její vlastní cop se jí stáhl kolem krku jako smyčka. V ústech cítila svou vlastní krev od toho, jak se kousla do jazyka.

Nemohla dýchat. Nemohla dýchat!

Donutila své nohy k pohybu, rukou šátrala po stěně, hledala něco, čeho by se zachytila. Pevně zavřela oči, protože jí do nich z čela stékal pot.

Plíce už jí téměř praskaly nedostatkem kyslíku, když nahmatala prázdný prostor na druhé straně chlopně. Zachytila se okraje chlopně a vytáhla se ven do temné komory plivajíc a lapajíc po dechu. Utřela si obličej o špinavý rukáv. Zvedla hlavu, aby se rozhlédla. Stála v temné pracovně. Světlo sem vnikalo jediným čtvercovým, dvoukřídlým oknem s uhlopříčkou zhruba metr. Nekryla ho ani záclona, ani závěs. Venku na temně modrém nebi zářilo několik osamělých hvězd. Mohla to být ta samá pracovna, ve které Emery dopsal svou knihu? Přemýšlela nad tím, když vyndávala z brašny stále ještě složeného Fennela.

Její pozornost upoutal zvuk šoupání nohou. Prohlédla místnost, aby objevila zdroj zvuku, ale původce byl schovaný ve stínech. Přitiskla si stále složeného Fennela k hrudi. „Kdo je tam?“ zeptala se.

Stíny se pohnuly. Někdo do ní vletěl, narazil do ní jako vlak. Úder odhodil Ceony vzad, do zdi, hlavou praštila o obložení, nově nabytý vzduch jí vyletěl z plic. Útočník ji přišpendlil ke stěně předloktím přitisknutým k jejímu límci. Na vteřinu se s ní všechno zatočilo. Lira!

Pak se Ceoniny oči přizpůsobily temnotě, uvědomila si, že to nebyla Lira, kdo jí mrštil proti zdi. Nebyla to Lira, kdo se na ni mračil světle zelenýma očima. Byl to Emery Thane.

Kapitola 11

Dokonce i ve tmě viděla zlobu planoucí v těch očích, cítila, jak ji probodávají jako dva skleněné střepy. Emeryho předloktí ještě více zatlačilo do jejího límce téměř bolestivou silou. Prameny černých vlasů mu jako temné stíny spadaly do čela. Ochranný řetěz zřejmě nerozeznal tlak, protože neudělal nic na její obranu.

Ceony najednou stála na opačné straně pracovny, bez Emeryho paže na své hrudi. Pro oporu se zachytila hrany dlouhého stolu. Ona se sice pohnula, ale Emery zůstal, kde byl. Jen namísto Ceony, přišpendlená ke stěně jeho paží, byla Lira. Mladší Lira. Její tmavé vlasy jí ve volných loknách spadaly na ramena, ale v její tváři bylo něco z podvědomé tvrdosti.

„Jak se opovažuješ?!“ téměř zařval Emery. Zášť v jeho hlase udeřila Ceony do uší jako kladivo a otřásla jí do morku kostí. Taková drsnost z mágových rtů ji šokovala. „Chápeš vůbec, co to všechno znamená?“

„Pusť mě!“ zaječela na něj Lira.

Emery jen lehce povolil stisk. Ceony se k nim začala přibližovat se složeným Fennelem v rukách.

„Tři dny bez jediného slova. Beze slova!“ zasyčel divoce gestikulující Emery. Svaly v ramenou měl napjaté, hlavu zaraženou mezi ně. „A teď jsi podezřelá ze zmizení Fräuleina!“

Liřiny oči se rozšířily.

Emery si zajel rukou do vlasů, sevřel ruku v pěst. Odvrátil od ní tvář. Jeho žhnoucí oči přeletěly přes Ceony, ale neviděly ji. Oproti Emerymu Thaneovi v kostele, tento byl zcela součástí vize, nebyl si Ceoniny přítomnosti vůbec vědom. Prudce se otočil zpět na Liru. Zavrčel na ni: „A ty o tom ani nevíš. Jak to můžeš nevědět, Liro? Kde jsi byla?“

„Záleží na tom?“ otázala se hlasem stejně ostrým, jako byl ten jeho, ale zatímco z Emeryho sálal ohňěm , Liřin tón byl ledový. „Nejsem tvůj pes, Emery.“

„Myslíš, že to není moje věc, když má žena beze stopy zmizí?“ zeptal se jí Emery ohromeně. Při zvuku hlasité rány Ceony nadskočila. Teprve když přimhouřila oči, uviděla Emeryho pěst přitisknutou ke zdi, obklopenou popraskanou malbou.

„Emery,“ zašeptala.

Když odtáhl ruku od stěny, po tváři se mu mihla bolestivá grimasa. Otočil se k Liře. „Je to Grath Cobalt, viď?“ zeptal se napůl vztekle, napůl ublíženě. Ve tváři se mu zračila bouře emocí, z nelítostných očí mu šlehaly blesky. Mnul si bolavé klouby, jako by to bylo jeho srdce.

„Toho vynech!“ prskla Lira

Emery ji chytil za ramena a zatřásl jí. „Pohráváš si s  poutáním , Liro! Zatraceně, je to poutání ! Pro něco takového není omluva! Copak ses už otočila zády ke všemu dobrému a správnému na tomto světě?“

Místností otřásla facka, kterou mu Lira uštědřila. Ceony narazila ramenem do dveří vedoucích z pracovny. Chtěla od nich utéct, ale neměla kam. S hrůzou sledovala jejich postavy, zvýrazněné stříbřitým světlem vnikajícím sem čtvercovým oknem. Tohle nebyl Emery Thane, kterého znala. Byl prudký, jeho hlas rozkazovačný a nesmlouvavý. Děsilo ji to. Zpocenou rukou zašátrala po kouli na dveřích. Otočila ji, dveře povolily a ona upadla na záda.

Přistála na chladné, mokré trávě. Nad hlavou se jí rozprostíralo temné, zatažené nebe. Tvář jí skrápěly hebké kapky deště. Překulila se, aby Fennela ochránila před navlhnutím. Na pokožce ucítila prsty studeného vzduchu, paže se jí doslova obsypaly husí kůží. Klekla si a zasunula Fennela pod halenku. Aby se mohla rozhlédnout, musela si z obličeje odsunout potem a deštěm zbrocené vlasy.

Uvítal ji trávník bez záhonků či stromů. V dálce se tyčila stavba z červených cihel připomínající školní budovu bez zvonice. Nevedla k ní žádná stezka, ale krajinou se k ní vinula dlážděná cesta. Ceony ji zahlédla daleko po své pravici. Po její levici stálo několik domů z šedé břidlice, se sedlovými střechami, bez oken či komínů. Vypadaly jako hrobky, domovy mrtvých.

Ceony se s námahou postavila na nohy. Téměř ji neposlouchaly. Musela si srovnat kabelu. To, že se postavila, jí umožnilo spatřit řady rovnoměrně seřazených pahorků, každý se svou vlastní betonovou deskou s vytesanými jmény a daty. Na některých byly položeny kytice zvlhlých, odumřelých květin. Na jednom ležela deštěm zmáčená, plyšová ovečka sotva větší, než Ceonina ruka.

Ceony hřbitovy příliš nenavštěvovala. Byla to tak neskutečně smutná místa. Dokonce i oblaka nad její hlavou si to myslela, zkrápěla ji svými slzami. Od doby, kdy naposledy kráčela mezi hroby, uplynulo již pět let.

I když věděla, že tam dveře do studovny nebudou, sáhla za sebe, aby po nich zašátrala. Chlad z jejích paží se provrtal do její hrudi a břicha. „Tady ne,“ zašeptala, třesouc se po celém těle. Objala se zmrzlými pažemi. „Nechci vidět, co tu je, Emery. Prosím!“

Ale scéna se ani nepohnula. Čekal na ni hřbitov tichý jako padající sníh. Všudypřítomné kapky deště jí máčely blůzu skrz naskrz.

Se spodním rtem stisknutým mezi zuby se vydala k dlážděné cestě a po ní vzhůru do mírného kopce. Nohy měla jako z olova, přepadala ji únava. Kolik bylo hodin? Jak dlouho už bloudila Emeryho srdcem? Kolik jí zbývalo času? Neměla s sebou žádné kapesní hodinky, které by jí pomohly na otázky odpovědět. Soudě podle její únavy, muselo být docela pozdě… i když její souboj s Lirou a průchody mezi komorami by unavily snad každého.

Vyndala z brašny sýr a pomalu ho snědla. Žaludek měla tak stažený, že by nic jiného stejně nepozřela. V mysli, jako zadrhnutá deska, se jí přehrával Emeryho hlas, jeho slova podtržená zradou a zlostí. Jestli byla tato komora tím, co Ceony předpokládala, chtěla být co nejrychleji pryč.

Dlážděná cesta se vinula dál, přes vrcholek nízkého kopce. Po své levici zpozorovala malé shromáždění lidí oděných v černém, dva muže v oblecích, kněze s černobílým límcem, a čtyři ženy v dlouhých černých šatech, z nichž tři měly na hlavách široké klobouky se závojem přes obličej. Pomalu, na bolavých, unavených nohách se plahočila směrem k nim. Jeden z mužů se otočil na nejbližší z žen a cosi jí zašeptal do ucha. Ceony ho poznala, byl to včelař, i když vypadal jinak. Zřejmě to bylo smutkem zračícím se v jeho tváři, ale vypadal zdrceně a unaveně. Včelař. Emeryho otec. Ceony zachvátila panika.

Našla v sobě tajnou zásobu energie a zbytek vzdálenosti, která ji dělila od truchlících, doběhla. Tohle přeci nemohl být Emeryho hrob! Žádné srdce přeci nemohlo znát budoucnost, nebo ano? Zarazila se uprostřed kroků jen kousek od hrobu. Pokud, ovšem, tohle není přítomnost , napadlo ji. Co když už bylo pozdě? Co když Emery už…

Zakousnutá do spodního rtu prošla mezi ženami, z nichž ji ani jediná nezaregistrovala. Ocitla se před dvěma čerstvými hroby, dvěma homolemi čerstvě vykopané hlíny. Mezi nimi stál malý, sotva tříletý chlapec svírající ve zkřehlých prstech černou buřinku. Déšť mu máčel vlasy, lepil mu je na čelo, spánky i uši. Hleděl přímo před sebe, bez sebemenšího výrazu kromě zkřivené linky semknutých rtů.

Ceony si k němu klekla, pokoušejíc se mu odsunout mokré vlasy z čela, ale její ruka se ho nebyla schopná dotknout, prošla skrze něj. Pak si přečetla jména na náhrobních kamenech: „HENRY THANE, 1839–1874“ a „MELODY VLADARA THANEOVÁ, 1841–1874.“ Na obou byla pod jmény vytesána holubice v letu a pod ní spojené snubní prsteny.

Ceony si přitiskla obě ruce na prsa.

„To jsou tvoji rodiče,“ zašeptala k malému chlapci. Vzhlédla ke včelaři stojícímu za ním. Soudě podle rodinné podoby, i když nevýrazné, musel to být Emeryho strýc.

Zloba. Cizoložství. Smrt. Temné časy. To obsahovaly vzpomínky v této komoře. Ceony již prošla Emeryho dobrotou a nadějemi, dávalo tedy smysl, že nahlédla i do temných zákoutí jeho osobnosti, uviděla jeho bolest i neřesti. Uviděla stíny schované za jeho zářivýma očima.

Od klečení v mokré trávě měla sukni nasáklou deštěm. Chlapec hleděl skrze ni na neoznačené místo mezi oběma náhrobními kameny, víčka sklopená. Dešťové kapky mu stékaly po tvářích, zachytávaly se mu na řasách.

„Prosím, dovolte mi to,“ zašeptala Ceony. „Vím, že jste tu, Emery. Dovolte mi pomoci mu.“

Znovu se pokusila odsunout chlapci mokré vlasy z čela a tentokrát se její prsty dotkly pevného, jakoby skelného povrchu. Nebyla to pokožka ani vlasy, ale alespoň se ho mohla dotknout. Pevně hocha objala kolem ramen a vroucně ho k sobě přivinula. „Bude to v pořádku, slibuji,“ zamumlala. „Viděla jsem tvoji budoucnost a hodně toho dokážeš. Tvoji rodiče by byli pyšní. Bude líp. Budeš znovu šťastný.“ O to se postarám .

Políbila Emeryho na čelo a z prstů mu vzala buřinku, aby mu ji posadila na hlavu. Sice byl dávno promočený, ale alespoň mu nepoteče voda do očí. Postavila se. Zapátrala po něčem suchém, čím by si mohla utřít obličej, ale mnoho možností tu nebylo. Musela se dostat z toho deště. Jestli ji promáčí skrz naskrz, promáčí i Fennela, a ona pochybovala, že by to celé bez něj zvládla. Ne na  tomto temném místě.

Uctivě obešla hroby, prošla mezi včelařem a knězem, a vyrazila pryč od shromáždění i dlážděné cesty. Třela si krk i ramena, marně se pokoušela zbavit chladu. Hřbitov jako by byl nekonečný, jako by sahal za všechny horizonty, dokonce i samo nebe nad ním se zdálo být naplněno hroby.

Plahočila se kupředu.

Konečně došla k zídce, která jí sahala sotva po kolena. Překročila ji v místě, kde se kameny zbortily a rozvalily. Tráva pod jejíma nohama se zkrátila, podloží ztvrdlo, po několika krocích její boty zaklapaly na bílých a černých dlaždicích. Mraky nad její hlavou vystřídal klenutý strop ve výši téměř tří pater. Ve vzduchu pokojové teploty jí okamžitě uschly vlasy i šaty.

Chvíli trvalo, než do svého vědomí zvládla absorbovat obrovské atrium, ne, vestibul. Napravo i nalevo se podél zdí tyčily sloupy měděné barvy, hruškovité výklenky mezi nimi obsahovaly vitríny s rozličnými poklady. Byly tu malované vázy, staré, zažloutlé dokumenty zarámované pod silným sklem, královniny portréty, či bysty z její minulosti. Jedna z byst byla poněkud zvláštně ošoupaná v oblasti nosu.

Dlouhými řadami hranatých oken zasazených do stropu sem pronikalo denní světlo. Něco na tom prostoru jí připadalo povědomé, ale nebyla schopná si uvědomit, co to je. V těchto místech jistě nikdy nebyla. Nebo, možná, jí nebyl povědomý pouze úhel pohledu.

Vytáhla Fennela z relativního bezpečí své halenky. Pokud se na něj dostala voda, i jeho vysušila změna scenérie. Rozbalila ho. Pejsek okamžitě ožil a začal se zadní nohou škrabat za svýma papírovýma ušima. Ceony se rozesmála. Se slovy: „Drž se mě, chlapče,“ ho podrbala na bradě.

Vykročila. Zatímco zvuk jejích kroků se neskutečně rozléhal, Fennelovo ťapání nebylo slyšet vůbec. Psisko odběhlo počůrat jeden ze sloupů. Pečlivě očichalo jeho keramickou patku. K Ceoniným uším dolehl tichý šepot. Zastavila se a zaposlouchala. Zvuk přicházel zpoza rohu kdesi před ní. Vzhledem k minulým zkušenostem s obyvateli Emeryho srdce, vykročila k šepotu s notnou dávkou obezřetnosti.

Rozeznala oba hlasy. Ten první byl Emeryho. Druhý, hůře slyšitelný, patřil mistrovi Hughesovi. Nahlédla za roh, aby je uviděla stát opřené o zeď u jakýchsi dvoukřídlých dveří. Ty dveře nastartovaly Ceoninu paměť. Tohle byl parlament. Před mnoha lety tu byla na prohlídce, ještě v době, kdy její otec pracoval jako šofér.

„… nemyslím, že to bude fungovat,“ šeptal Emery. Stál s dlaněmi na loktech, s pohledem upřeným na protější zeď. Měl na sobě šalvějově modrý kabát, podobný tomu indigovému, ale tenhle měl více knoflíků. „Zanedbával jsem ho. Nadnesl to jen jednou, ale momentálně jen zdržuji jeho certifikaci. Edward je bystrý mladík. Zaslouží si někoho lepšího, těžko ho donutím se podřídit.“

„Ne, podřídit se ne,“ souhlasil Mistr Hughes. Ukazováčkem a palcem si mnul svůj pečlivě zastřižený bílý plnovous. „Budou ale proti změně učitele. Narušuje to proces učení, zabere čas přejít na jiný učební plán a řádně se přizpůsobit. Oba budete muset být hodně přesvědčiví.“

„Rozpadá se mi manželství, Alfrede,“ prohlásil Emery. Zhluboka vydechl a zarazil obě ruce do kapes. Smutek v jeho hlase ji doslova přišpendlil ke stěně.

Mistr Hughes položil Emerymu ruku na rameno. „Mrzí mě to. Já sám jsem ženatý už potřetí. Je to těžké, ale když tomu dáte trochu času, tak se jistě…“

„Myslím, že je poutačka ,“ přerušil ho Emery. Cedil slova skrze zuby téměř neslyšně, ale i tak zněly chodbou jako zvony.

Mistr Hughes nejdřív zamumlal něco nesrozumitelného, než vyhrkl: „To… to nemůžete myslet vážně!“

„Ve většině případů vážnosti odolávám, ale viděl jsem příznaky.“ Zaváhal. „I když na druhou stranu, ji jsem neviděl už čtyři měsíce.“

Oba muži se na dlouho odmlčeli. Ceony se už chystala odejít, když se mistr Hughes zeptal: „Co opravdu víte, by mohlo být užitečné, Emery. Znám pár lidí, nejsou od policie, ale neúnavně pracují na tom, aby území její výsosti vyčistili od černé magie. Pokud byste měl zájem, mohl bych vás představit…“

Hughesovy rty se sice nadále pohybovaly, ale nevyšla z nich ani hláska. Najednou, jako by byl jen pouhým mimem. V očekávání dalších informací Ceony těkala očima mezi ním a Thaneem, ale… z těch dvou se staly jen dvě loutky, a Ceony odečítání ze rtů nikdy nešlo. Potlačila nutkání dupnout nohou.

Někde za ní zaštěkal Fennel. Ceony zamrkala. Oči ji bolely z toho, jak je napínala. Otočila se k oběma mužům zády. Prošla pod žulovým obloukem, a najednou nebyla v parlamentu, ale v přeplněných chodbách pod stropem z oblázků. Nad hlavou jí pronikavě zařinčel zvonek. Stála v hlavní chodbě Grangerovy akademie, kam chodila na střední.

Chodby byly plné klábosících a pohybujících se mladých lidí, někteří jedli oběd. Jeden obzvlášť rozpustilý pár se líbal u vitríny s tenisovými trofejemi, ve které bylo o mnoho méně pohárů, než si pamatovala, než se objevil muž v pletené vestě, který švihl mladíka po zadnici pravítkem a oba pobídl, aby se pohnuli. Za Ceony si šuškala trojice děvčat s vyčesanými účesy. Všechny tři si při hovoru zakrývaly ústa dlaní. Nejmenší z nich se rozesmála tak, až zachrochtala, což pro změnu rozchichotalo ostatní dvě. Trojice uhnula z cesty hubené ženě s deskami v rukách a ve   cvikru pečlivě vybalancovaném na kořeni nosu, která se vynořila na schodech za nimi. Procházela mezi lidmi, ale na nikoho se nedívala, ani na Ceony.

Ceony odtrhla oči od lidí a soustředila se na budovu. Grangerovu akademii poznala i přes to, že vypadala trochu jinak. Namísto tuhého kaštanového koberce, po kterém čtyři roky chodila z třídy do třídy, tu byly jakési linoleové dlaž dice. Zábradlí podél schodů bylo z vybledlé borovice namísto dubu . Jinak škola vypadala v podstatě pořád stejně. I Emery chodil na střední právě na Grangerovu akademii, třeba tehdy vypadala právě takhle.

Ze vzpomínek se vynořila Anise Hatterová. Ceony myšlenku na ni potlačila. Dnes se procházela srdcem Emeryho Thanea, ne svým vlastním.

Lekla se, když v davu zahlédla černé kadeře, ale byla to jen další studentka. Nemohla být o moc mladší než Ceony. Pravda, Liře se trochu podobala, ale měla širší obličej a silnější nos. I tak Ceony zaskřípěla zuby. „Kdo ví, na co tady narazíme, Fennele,“ promluvila k papírovému psovi.

Musela uznat, že nostalgick é prostředí školy jaksi nezapadalo do atmosféry předešlých vizí třetí komory Thaneova srdce. Stejně se ale rozhodla být ve střehu. Doufala, že Fennel zachytí cokoliv, co by ona mohla minout.

Ceony se dotkla ochranného řetězu kolem své hrudi. Pokud ho voda a krev nějak poničily, cesta do Parlamentu a sem ho vrátila do původního stavu. Zaplať pánbůh. Napadlo ji posadit se tu na tvrdou podlahu a  složit několik dalších ptáčků, ale nakonec myšlenku zavrhla. Papírové srdce, které pro Thanea vyrobila, bylo slabé a nedávalo jí mnoho času. Bude muset důvěřovat svému ochrannému zaklínadlu a vějíři.

Procházela chodbou lemovanou háčky na kabáty, a  přihrádkami narvanými knihami, zmuchlanými domácími úkoly a krabičkami s obědem. Buď právě skončila hodina, nebo oběd, protože chodby byly doslova narvané lidmi. Ceony se jim zprvu pokoušela vyhýbat, ale bylo jich příliš mnoho. Když zůstala na místě, jednoduše proházeli skrze ni, připomínajíc jí tak, že je na tomto místě anomálií. Ona a Fennel.

Prošla kolem ní skupina studentů následována paní Goodweatherovou, Ceoninou profesorkou na algebru. Vypadala mladší a poněkud více při těle, než si ji Ceony pamatovala. Rychle proběhla kolem ve své úzké fialové sukni. V jejích stopách Ceony zahlédla skupinku hochů. Tři stáli, čtvrtý seděl na zemi s knihou na klíně. V ruce držel poskládaný papír. Stačil jí jediný pohled na jeho černé vlasy, aby s k němu rozeběhla.

„Ehm…“ začala, ale kluk sedící na podlaze nebyl Emery Thane ani náhodou. Měl sice střapaté černé vlasy, ale jeho příliš bledá pokožka byla posetá akné, nos měl příliš špičatý, a hlavně mu na něm seděly brýle s tenkými, drátěnými obroučkami. Ruce měl poseté pihami zrovna jako Ceony, a oči měl světle hnědé, nikoliv zelené.

I tak poznala napůl složený předmět v jeho rukách, bylo to nebe-peklo-ráj. Nebo jeho začátek.

„Hádám, že papír je to jediné, co tě nechá na sebe sáhnout, co?“ otázal se jeden ze stojících chlapců a jeho kumpáni se rozřehtali.

„Copak nemáš nic lepšího na práci, než tady překážet, Prite?“

Ceony se na hochy prudce otočila. Nesnášela šikanu a hodlala jim říci, co si o nich myslí v naději, že vize dovolí, aby ji viděli. Sotva však otevřela ústa, slova se jí zadrhla někde mezi patrem a jazykem a  zmohla se jen na nesrozumitelné zahuhlání.

Provokující kluk měl ebenové vlasy a zářivě zelené oči. Emery ! Vypadal jinak. O mnoho mladší a také o dost hubenější. Do své výšky musel vyrůst jako hodně mladý, protože své kumpány převyšoval o půl hlavy a rozhodně mu nemohlo být víc, než sedmnáct. Obličej měl hubenější, bradu ne tak pevnou a kolem očí vypadal hodně nedospěle. V těch očích nebyla jediná kapka soucitu. Oči někoho, kdo se jednoduše jen „baví“ tak, jak se u pubertálního kluka dalo předpokládat.

„Neslyšíš snad?“ zeptal se jeden z Emeryho kamarádů, ten nalevo, s hranatou tváří a mohutnou postavou. Šťouchl do Prita nohou. „Copak nemáš na práci nic lepšího? Potřebujeme tudy projít.“

Prit se zamračil, oči sklopené, pokoušel se na tvrdých deskách knihy o astrologii srovnat příští sklad. Ale Emery mu do knihy zespodu kopl. Spadla Pritovi z kolenou na zem. Nebe-peklo-ráj přimáčkla svou vahou k podlaze a zničila ho. Ne, že by mohlo bez připoutání fungovat, ale stejně.

Emery se rozesmál a jeho kumpáni s ním, zatímco Prit si tiše posbíral svoje věci a vstal. Otočil se k Emerymu zády. Udělal tak přesně to, co všichni radili každému šikanovanému. Jednoduše je ignoruj , říkala vždy Ceonina matka, ale Ceony věděla ze zkušenosti, že ignorování prasata nezažene. Vzpomněla si na Mickela Philsdona, výrostka se širokými rameny, který v sedmé třídě říkal Ceony mrož, než jí dorostly zuby. Ignorovala ho dva roky, ale neúprosné týrání se jen zhoršovalo. Ukončila to první den na střední, kdy se proti němu postavila a pěkně od plic mu vysvětlila, co si o něm myslí. Byla toho názoru, že surovci rozuměli jediné věci, surovosti. Jasné a jednoduché. Od toho dne se jí Mickel vyhýbal.

Přistihla se, jak Pritovi říká: „Musíš se mu postavit!“

Prit neodpověděl.

Emery dloubl Prita do ramene, až chlapec zakolísal. „Trochu zrychli, papíráku!“

Prit zrychlil krok a zmizel v davu. Zamračená Ceony se otočila na Emeryho a prohlásila: „Byl jste vážně hrozný pitomec, víte to?“

Emery se sehnul tam, kde ještě před chvílí seděl Prit, a zvedl ze země papírový pytlík. Prit si tu zapomněl oběd. Thane prohraboval jeho obsah, zatímco mu jeden z kumpánů nahlížel přes rameno.

„Zabírám si sušenky,“ prohlásil.

Emery si vylovil červené jablko a pytlík hodil svému kamarádovi. Pak se sesunul na podlahu a natáhl své dlouhé, hubené nohy. Otřel si jablko o rukáv a zakousl se do něj. Naklonil se na jednu stranu a sáhl pod sebe. Zpod zadku si vytáhl papírovou žábu, další z Pritových výtvorů. Zasmál se s pusou plnou rozkousaného jablka. „Dement jeden,“ prohlásil a hodil zmuchlanou skládačku po kolemjdoucí dívce s tmavou pletí. Slečna mu věnovala kyselý pohled, ale pokračovala v chůzi, aniž by ho konfrontovala.

„Jdeme, Fennele,“ přikázala Ceony. Pořádně se nadechla, až když ztratila mága z dohledu. Přeci jen to byla minulost. Nemělo cenu se nad ní rozčilovat. „Ale stejně,“ řekla nahlas, „Musím se vás zeptat, proč jste změnil názor na skládání . A doufám, že jste se mu omluvil.“

Studenti postupně odcházeli do svých tříd. Chodba se postupně vyprázdnila natolik, aby Ceony spatřila dvoukřídlé dveře. Vypadaly, že odtud vedou ven. Usoudila, že jí buď odhalí další temné zákoutí srdce Emeryho Thanea, nebo ji vyplivnou do fyzické třetí komory, kterou vlastně ještě neviděla. Doufala v to druhé. Musela co nejrychleji uniknout z Liřiny pasti a zdálo se, že jediná cesta ven je až na konci srdce. Tam musí dojít, stejně tak, jako musí být svědkem každé jednotlivé vize, kterou si pro ni srdce připravilo.

Otevřela dveře a ocitla se v povědomé pracovně. Byla to ta první, do které v této komoře vstoupila, i když tentokrát byla osvětlena mdlým odpoledním světlem pronikajícím sem čtvercovým oknem, a svíčkami stojícími na stole i okolních policích. Ceony u dveří zaváhala. Vzpomínky na minulé události byly příliš čerstvé a bodaly jako ostré jehly.

Emery seděl za svým stolem a rozvažoval nad hromádkou papíru, který ovšem nebyl určený ke skládání . V jedné ruce držel pero, prsty druhé měl propletené mezi vlasy. Ty měl o dost kratší, než jak je nosil v současnosti.

Fennel čenichal okolo světle fialového koberce, položeného na věkem zašlých parketách. Ceony pustila dveře. Zavřely se za ní.

Pracovna byla menší než ta ve žlutém domě na okraji Londýna, ale vše neslo stopy Emeryho ruky. Kolem stěn byly pečlivě narovnány police, truhly i nábytek, vše srovnáno zcela symetricky, bez sebemenších mezer, nebyla tu jediná nevyužitá špehýrka prostoru. Na elegantní polici z třešňového dřeva byly narovnány štosy všech možných druhů papíru, bledě žlutého, žlutozeleného i růžového, nastříhaného do různých velikostí obdélníků i čtverců. Jiná police, smontovaná kovovými svorkami byla beze zbytku zarovnána svazky velmi starých knih. Ceony některé z nich poznávala z jiných polic v současné Emeryho ložnici. Stála tu i sbírka skleněných lahví s vrstvami různě barevného písku, a vedle nich, prázdný rámeček. Ceony napadlo, jestli ten rámeček vůbec někdy obsahoval fotografii. Ve žlutém cihlovém domě ho nikde neviděla.

Na kraji Emeryho psacího stolu stála poloprázdná sklenice jakéhosi čaje. Studeného. Natáhla vzduch a ucítila závan máty. Když se nad tím zamyslela, nenašla v Emeryho kuchyni žádnou kávu. Třeba ji neměl rád. Nebo byl z kávy podrážděný a Ceony napadlo, že něco jako podrážděnost by Emerymu nevylepšilo resumé.

Až na zcela dokonalý obdélník prázdného prostoru, ve kterém Emery četl své papíry, byl stůl přeplněný pečlivě srovnanou změtí různých věcí. Byla tu zavařovačka naplněná psacími potřebami, kompas, krátký kalendář zobrazující jiný druh stromu pro každý den v roce, a sklenice savého písku, další papíry, složky, malé regálky s ještě dalšími papíry a složkami. Ceonina prohlídka se zastavila na modelu divadla Surrey. Celý byl vyrobený z papíru. Od sloupů strážících hlavní vchod až po anglickou vlajku plápolající na věžičce na vrcholu divadelní kopule. Ceony model obdivovala několik dlouhých sekund. Zajímalo by ji, kolik času a úsilí stálo vytvořit tak detailní kousek. I když bylo pravděpodobné, že by její ruka papírem prošla skrz, aniž by se ho dotkla, a i když hlavní dveře na miniaturních pantech vypadaly, že jsou určené k otvírání, neodvažovala se jich dotknout.

Podívala se na Emeryho. Vyráběl tak nádherné věci.

Mistr Thane otočil jednu ze stránek a začal psát na dolní okraj následující stránky. Ceony konečně upřela svou pozornost na dokumenty plné těžkého právnického žargonu psaného malým písmem namačkaným mezi dvou a půl centimetrovými okraji na všech stranách. Každý odstavec byl očíslovaný, některé věty byly psány kapitálkami a silně podtrženy. Emery se podepsal na spodní okraj papíru. Měl ohromující písmo, malá písmena všechna stejně široká, velké E a T psané s minimem kudrlinek. Jedna Ceonina část zatoužila ta písmena obtáhnout, aby se naučila psát alespoň z poloviny tak pěkně.

Otočil list a se rty semknutými do chmurné linky začal číst další stranu. Kolem očí se mu samým soustředěním udělaly vrásky. „MATRIKA OKRESU BERKSHIRE / PROHLÁŠENÍ O ROZVODU“ p řečetla si Ceony na hlavičce papíru.

Slunce konečně zapadlo za obzor a pracovna notně potemněla. Ceony se podívala na datum, které Emery napsal vedle svého druhého podpisu. Od této vzpomínky uplynuly přesně dva roky a pět měsíců. Copak od té doby žil úplně sám?

Kdesi v domě něco zaklapalo. Ceony zpozorněla, sáhla do brašny pro svůj vějíř. Jenomže i Emery zpozorněl. I on zvuk zaslechl, což znamenalo, že to nemohla být Lira. Obrazy v Emeryho srdci totiž na Liru reagovaly stejně, jako na Ceony, tedy vůbec. I když ze zvuku měla husí kůži, ať ho způsobil kdokoliv, zjevně měl v této vizi své místo.

Emery se zvedl od stolu. Nohy židle zaskřípěly o starou dřevěnou podlahu. Nad vysokým límcem jeho košile se rýsovaly zaťaté lícní svaly. Obešel stůl a na své cestě ke dveřím prošel skrz Ceony.

Po chvíli založil ruce na prsa. „Nečekal jsem, že tě ještě uvidím,“ prohlásil.

Odpovědí mu bylo jen ticho.

Emery si povzdechl. Ceony se natáhla po jeho ruce, ale zastavila se. „Je to tu obehnáno ochrannými kouzly,“ řekl.

Nějakou dobu trvalo, než se dveře otevřely víc, než jen na úzkou štěrbinu. Ceony podvědomě stiskla vějíř, aby si připomněla, že žena vstupující do místnosti není Lira. Ne ta skutečná, dnešní Lira. Její vlasy byly příliš krátké, zloba v její tváři nebyla tak… prominentní. Vlastně se na Emeryho dívala očima ztraceného štěněte. Se zuby žmoulajícími spodní ret vypadala jako malé dítě, kterému právě někdo vyhuboval. Měla na sobě úzké šaty s ještě užš ím páskem zvýrazňujícím její pas. Stužku ve výstřihu měla rozvázánu natolik nízko, že odhalovala hebkou křivku jejích ňader.

Fennel zaštěkal. Ceony cítila, jak se jí pění krev, nezávisle na tom, co všechno věděla. Aby ho nepomuchlala a nezlomila tak jeho kouzelnou moc, donutila se uvolnit sevření na vějíři. Liřina utrápená tvář byla jen hra. To bylo jasné. Ceony jí to nevěřila ani na vteřinu.

A nevěřil jí to ani Emery. Výraz měl pečlivě neutrální, připomínal frustrovaného rodiče.

„Potřebuji pomoc,“ zašeptala Lira.

„Řekni mi jediný důvod, proč bych teď neměl dojít k telegrafu, a neprozradit tě?“ zeptal se ledovým hlasem. Ceony napadlo, že od poslední vize v této pracovně se Lira dostala do více než jedn é potyčky se zákonem. Z amyslela se nad tím, jestli se Lira již spoutala s  lidským masem. Otřásla se, když si představila, jak by takový obřad asi vypadal. Neměla sebemenší tušení, jak se člověk stal krvepoutačem , a rozhodně netoužila po tom, aby jí to někdo objasnil.

Na Liřiných tmavých řasách se zaleskly slzy. Pravé slzy. Ta žena měla opravdu talent. „Prosím, Emery, jen jednu noc,“ žadonila. „Ráno zmizím. Potřebuju jen místo na přespání.“

„Vím o pár dobrých vězeňských celách, které by ti pomohly.“

„Jsem nevinná!“ bránila se. Emery jí odpověděl jen nevěřícným pozvednutím jednoho obočí. Liře zahořely tváře, na čele se jí objevily vrásky. „Vzpomeň si na všechno, co jsem ti dala, Emery! Copak nevíš, co se mnou udělají? Jsem nevinná!“

Emery se ušklíbl a rozhodil rukama. Ceony sebou škubla při myšlence, jak moc to gesto odhaluje jeho srdce. Odsunula vzpomínky na Liřiny nehty zavrtávající se do jeho hrudi, když visel bezmocně ve vzduchu, natlačený do stěny jídelny. A Ceony to nemohla zastavit.

„Vím, co jsi zač, Liro! Všichni to vědí! Myslíš, že si teď můžeš hrát na nevinnou?“ rozohnil se.

„Nebyl jsi u toho,“ vykřikla. Ceony k ní přistoupila, zkoumajíc Liřin obličej ve snaze odhalit její tajemství. Chtěla Liru od Emeryho odstrčit, ale její ruka prošla ženiným torzem, jako by byla jen iluze z kreslené knížky. Ne, Ceony nebude dovoleno, aby do této vzpomínky zasáhla.

„Nerozumíš tomu.“ Lira se rozplakala.

„Pokoušel jsem se porozumět,“ kontroval Emery opřený o hranu stolu. Prsty křečovitě svíral jeho desku. „Bůh ví, že jsem se snažil, Liro. Jen… prostě jdi.“

„Nemohu,“ zašeptala. „Stopovali mě sem.“

„A ostatní?“ zeptal se Emery. „Grath? Menion? Saraj?“

Lira zoufale zavrtěla hlavou. „Přišla jsem sama. Chci od toho všeho pryč, Emery, musíš mi věřit! Ale jak si mám očistit jméno, když to na mě Grath se svými kumpány takhle navlíkli? Jak mám začít nový život, když se mě každý policajt v modrém pokouší dostat do oprátky?“

Emery zavrtěl hlavou a prsty si promnul spánky. „Mnoho kriminálníků dopadlo hůř, a za mnohem míň, Liro, copak si nevzpomínáš…? “

„Jsem nevinná!“ Se slzami v očích k němu přistoupila a chytila ho za rukáv. „Nejsem pro ně víc, než maskot, obětní beránek! Vím, že jsem byla hloupá, ale každý si zaslouží šanci napravit svoje chyby. A moje… chyby…“

Ceony se zamračila. „Hraje si s vámi,“ řekla nahlas. „Podívejte se jí do očí, jen to hraje. Vím to, na střední jsem dělala divadlo.“

Ale tohle byla minulost, Ceony ji nemohla změnit. Nemohla té ženě zabránit, aby znovu a znovu lámala Emerymu srdce. Nemohla jí zabránit, aby mu nevyrvala srdce z hrudi. Ale chtěla. Podívala se na Emeryho, jehož oči začaly jihnout.

„Nevěřte jí!“ zakřičela na něj Ceony a za ní Fennel zaštěkal na souhlas. Papírový psík měl víc rozumu, než tento muž! „Copak nevíte, co je za člověka? Co za člověka se z ní stane?“

„Nejhorší na tom všem jsi ty,“ zašeptala Lira, třepetajíc svými dlouhými řasami. Opřela se o Emeryho jako z poloviny prázdný pytel písku. „Jsi moje všechno, Emery, a j á všechno pokazila. Dostali se mi do hlavy a já to dovolila… Myslela jsem, že ty…“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .