Obsah

Sůl moře

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Ruta Sepetysová

Sůl moře – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mému otci.

Mému hrdinovi.

My, kteří jsme přežili, nejsme ti praví svědkové. Jedinými majiteli nevýslovné pravdy jsou ti utopení, mrtví a zmizelí.

Primo Levi

joana

Vina je lovec.

Mé vědomí se mi vysmívalo a osopovalo se na mě jako nedůtklivé děcko.

Je to všecko tvoje vina, šeptal ten hlas.

Zrychlila jsem krok a dohonila skupinku. Němci nás vodili mimo polní cesty, když nás našli. Cesty byly vyhrazeny armádě. Tou dobou ještě nebyly vydány příkazy k evakuaci a každý, koho chytili na útěku z Východního Pruska, dostal cejch dezertéra. Ale co na tom? Já dezertovala už před čtyřmi lety, když jsem utekla z Litvy.

Litva.

Odešla jsem v roce 1941. Co se tam dělo teď? Byly ty strašlivé věci šeptané na ulicích pravda?

Došli jsme k pahrbku u cesty. Chlapeček přede mnou zakňoural a ukázal na něj. Přidal se k nám před dvěma dny, vyšel tehdy sám z lesa a beze slova se k nám připojil.

„Ahoj maličký. Kolik je ti let?“ zeptala jsem se ho tehdy.

„Šest,“ odpověděl.

„A s kým tu jsi?“

Odmlčel se a sklopil hlavu. „S babičkou.“

Obrátila jsem se k lesu, jestli se babička náhodou neobjeví taky. „A kdepak ji máš?“ starala jsem se.

Zbloudilý kluk se na mě podíval bledýma, vykulenýma očima. „Nevzbudila se.“

A tak šel ten chlapeček s námi, často pár kroků vpředu nebo naopak vzadu. Teď se zarazil a ukazoval na hromádku tmavé vlny pod sněhovou pusinkou.

Mávla jsem na ostatní, a když všichni došli až ke mně, rozběhla jsem se k zasněžené kupě. Vítr zvedl vrstvu ledových vloček a odhalil mrtvolně modrou tvář ženy, které nejspíš ještě nebylo ani třicet. Ústa i oči měla dokořán, znehybnělé strachy. Prohledala jsem jí zmrzlé kapsy, ale už je někdo šacoval přede mnou. V podšívce kabátu jsem našla její doklady. Nacpala jsem si je pod kabát s tím, že je později předám Červenému kříži, a odtáhla jsem její tělo ze silnice do pole. Byla mrtvá, zmrzlá na kost, ale pomyšlení na to, jak se přes ni převalí tanky, jsem zkrátka nesnesla.

Doběhla jsem na silnici ke skupině. Zbloudilý chlapeček stál uprostřed cesty a všude kolem něj se k zemi snášel sníh.

„Taky se nevzbudila?“ špitl.

Zavrtěla jsem hlavou a vzala jsem ho za ruku v palcové rukavici.

A pak jsme to oba z dálky zaslechli.

Prásk.

florian

Osud je lovec.

V roji nad námi bzučely motory. Říkalo se jim Der Schwarze Tod, Černá smrt. Schoval jsem se mezi stromy. Letadla nebylo vidět, ale cítil jsem je. Blízko. Lapen tmou před sebou i za sebou jsem zvažoval možnosti. Zaduněl výbuch a smrt se připlížila blíž a sápala se po mně prsty z kouře.

Rozběhl jsem se.

Mé nohy se líně vlekly, jen v duchu jsem se řítil kupředu. Přinutil jsem je k pohybu, ale mé vědomí mi viselo na kotnících a vší silou je poutalo k zemi.

„Jsi nadaný mladík, Floriane.“ To mi řekla matka.

„Jsi Prus. Rozhoduj se sám za sebe, synu,“ nabádal mě otec.

Schválil by má rozhodnutí, nepokáral by mě za tajemství, která teď vláčím přes rameno? Měla by mě matka uprostřed války Hitlera se Stalinem za nadaného, nebo za zločince?

Sověti by mě zabili. Ale předtím by mě mučili – jak? Nacisté by mě taky zabili, ale jen kdyby odhalili můj plán. Jak dlouho bych ho utajil? Ty otázky mě hnaly vpřed skrz studený les, mezi větvemi. Jednu ruku jsem si vrazil v bok, druhou jsem sevřel pistoli. S každým nádechem a krokem se ve mně vzedmula bolest a z rozšklebené rány mi vytryskla vlahá krev.

Hluk motorů utichal. Byl jsem na útěku několik dní a mysl mi podklesávala stejně jako slabé nohy. Unavení a zmožení padali lovci za kořist. Musel jsem si odpočinout. Bolest mě zpomalila, takže jsem jen klusal a nakonec i šel. V hustém větvoví jsem zahlédl haluze skrývající starý sklep na brambory. Vskočil jsem dovnitř.

Prásk.

emilia

Hanba je lovec.

Na chvilku jsem si odpočinula. Chvilku jsem přece měla, ne? Posunula jsem se po studené tvrdé podlaze jeskyně dozadu. Zem se zachvěla. Vojáci byli blízko. Potřebovala jsem jít dál, ale byla jsem strašlivě utahaná. Byl to dobrý nápad, zakrýt vchod do sklepa v lese větvemi. Nebo ne? Takhle daleko z cesty přece nikdo nesejde. Nebo ano?

Přetáhla jsem si růžovou vlněnou čepici přes uši a pevněji se zachumlala do kabátu. Ostré zuby lednového vzduchu prokously všechny vrstvy, co jsem na sobě měla, a že jich nebylo málo. V prstech jsem ztratila cit. Když jsem otočila hlavu, trhaly se mi kousky vlasů, přimrzlé k límci. A tak jsem myslela na srpen.

Víčka se mi zavřela.

A pak se zase otevřela.

Byl tu ruský voják.

Naklonil se nade mě, posvítil si a šťouchl mě pistolí do ramene.

Vyskočila jsem a horečně se sápala dozadu.

„Fräulein.“ Zazubil se, rád, že jsem naživu. „Komme, Fräulein. Kolik ti je let?“

„Patnáct,“ špitla jsem. „Prosím, já nejsem Němka. Nicht Deutsche.“

Neposlouchal, nerozuměl nebo nedbal. Namířil na mě pistoli a škubl mě za kotník. „Ššš, Fräulein.“ Ústí hlavně mi zasadil pod bradu.

Prosila jsem. Sepjala jsem ruce na břiše a žadonila jsem.

Přiblížil se ke mně.

Ne. To nedopustím. Obrátila jsem hlavu. „Zastřel mě, vojáku. Prosím.“

Prásk.

alfred

Strach je lovec.

Ale my stateční vojáci strach stíráme ladným pohybem zápěstí. Smějeme se mu do obličeje, jako oblázek ho kopeme ulicí. Ano, Hannelore, tyto dopisy si ponejprv uspořádávám v duchu, neboť své muže nemohu opustit vždy, když na Tebe pomyslím.

Byla bys na Alfreda Fricka, námořníka a svého bdělého chlapce pyšná. Dnes jsem zachránil mladou ženu před pádem do moře. Vlastně o nic nešlo, ale byla mi tolik vděčná, že se ke mně přimkla a nechtěla mě pustit.

„Děkuji vám, námořníku.“ Její vlahý šepot mi ještě dlouho dozníval v uších. Byla docela hezká a voněla po čerstvých vejcích, ovšem takových vděčných a pohledných holek jsem potkal mnoho. Ale kdepak, nic se neboj. Tebe i Tvůj červený svetřík mám na mysli nejčastěji. Ach, s jakou láskou, jak ustavičně vzpomínám na svou Hannelore a dny v červeném svetru.

Jsem rád, že tu nejsi a nevidíš, co se tu děje. Tvé přesladké srdce by neuneslo zrádné okolnosti v přístavu Gotenhafen. Právě v tomto okamžiku střežím nebezpečné výbušniny. Dobře sloužím Německu. Je mi teprve sedmnáct, leč hrdinství mám v sobě víc než někteří dvakrát starší. Proslýchá se, že dostanu medaili, ale já se soustředím jen na boj za Führera a nemám čas přijímat metály. Metály jsou pro mrtvé, řekl jsem jim. Dokud jsme naživu, musíme bojovat!

Ano, Hannelore, celému Německu dokážu, že jsem uvnitř opravdu hrdina.

Prásk.

Nechal jsem dopis, který jsem v duchu sepisoval, být a přidřepl jsem si do magacínu v naději, že mě nikdo nenajde. Ven se mi ani trochu nechtělo.

florian

Stál jsem ve sklípku uprostřed lesa, pistoli namířenou na mrtvého Rusa. Temeno hlavy mu odskočilo od zbytku lebky. Svalil jsem ho z té ženy dolů.

Nebyla to žena, ale holka v růžové vlněné čepici. A omdlela.

Prošacoval jsem Rusa a ze zmrzlých kapes mu vytahal cigarety, lahev, velkou klobásu zabalenou v papíře, pistoli a munici. Na každé ruce měl dvoje hodinky, trofeje posbírané od svých obětí. Těch jsem se ani nedotkl.

Dřepl jsem si, zalezl dál do kouta a hledal jídlo, ale nikde ani drobeček. Zásobníky jsem naskládal do batohu, opatrně, abych neporušil krabičku zabalenou v plátně. Ta krabička. Jak mohlo něco tak drobného ukrývat takovou moc? Válčilo se však i pro mnohem titěrnější důvody. Vážně jsem byl ochoten pro ten svůj zemřít? Zahryzl jsem se do vyschlé klobásy a vychutnával sliny, jež mi vytryskly do úst.

Země se mírně zachvěla.

Tenhle Rusák nebyl sám. Přijdou další. Musel jsem pryč.

Odzátkoval jsem lahev a přičichl k ní. Vodka. Rozepnul jsem si kabát a pak i košili a alkoholem si polil bok. Bolest se ozvala s takovou intenzitou, až se mi zablýsklo před očima. Mé rozervané maso se bránilo, kroutilo se a tepalo. Nadechl jsem se, zadusil v sobě výkřik a zmučil šrám zbytkem alkoholu.

Dívka sebou v hlíně zavrtěla. Prudce ucukla hlavou od mrtvého Rusa. Pátravě si prohlížela pistoli u mých nohou a lahev v mé ruce. Pak se posadila a zamrkala. Růžová čepice se jí svezla z hlavy a neslyšně dopadla na zem. Kabát měla na boku pocákaný krví. Sáhla do kapsy.

Zahodil jsem čutoru a popadl pistoli.

Otevřela ústa a promluvila.

Polsky.

emilia

Ruský voják na mě zíral s otevřenou pusou a prázdnýma očima.

Byl mrtvý.

Co se stalo?

V koutě dřepěl mladý muž v civilu. Kabát i košili měl rozepnuté, kůži zakrvácenou a zhmožděnou do fialova. V ruce držel pistoli. Chce mě snad zastřelit? Ne, zabil toho Rusáka. Zachránil mě.

„Není vám nic?“ zeptala jsem se a sotva jsem přitom poznávala vlastní hlas. Když mě uslyšel, zašklebil se.

Byl to Němec.

Já Polka.

Nebude se mnou chtít nic mít. Adolf Hitler vyhlásil, že Poláci jsou podřadný národ. Chtěl s námi skoncovat, aby si Němci na naší půdě mohli vybudovat svou říši. Hitler tvrdil, že Němci jsou nadřazení a s Poláky nehodlají žít. Nebyli jsme poněmčitelní. Naše zem ovšem ano.

Vytáhla jsem z kapsy bramboru a nabídla mu ji. „Děkuji.“

Hlína mírně zapulsovala. Kolik uběhlo času? „Musíme jít,“ řekla jsem mu.

Pokoušela jsem se o co nejlepší němčinu. V duchu mi plynuly bezvadné věty, ale nebyla jsem si jistá, že ze mě takhle dokonale i vyšly. Někdy když jsem mluvila německy, lidi se mi smáli a já poznala, že si pletu slova. Spustila jsem ruku a všimla si rukávu potřísněného ruskou krví. Má tohle vůbec konce? Rozvířily se ve mně slzy. Nechtěla jsem brečet.

Němec na mě civěl, v očích únavu a zároveň zoufalství. Ale já pochopila.

Jeho oči upřené na bramboru říkaly: Emilie, mám hlad.

Zaschlá krev na jeho košili prozrazovala: Emilie, zranili mě.

Ale to, jak svíral batoh, mi povědělo nejvíc.

Emilie, na tohle mi nesahej.

joana

Vlekli jsme se po úzké cestě dál. Patnáct utečenců. Slunce se konečně vzdalo a teplota začala klesat spolu s ním. Slepá dívka přede mnou, Ingrid, se držela lana přivázaného ke koňskému povozu. Já sice viděla, ale přece jen jsme měly společný hendikep: Obě jsme vkročily do temné chodby bitvy, aniž jsme tušily, co nás v ní čeká. Třeba byl její ztracený zrak vlastně dar. Ta slepá dívka slyšela a cítila věci, které my ostatní ne.

Zaslechla třeba poslední vydechnutí starce, který o pár kilometrů zpět upadl pod kola vozu? Cítila v ústech kovovou pachuť, když kráčela sněhem čerstvě zrudlým krví?

„Strašná tragédie. Zabily ji,“ ozval se hlas za mnou. Byl to starý švec. Zastavila jsem se, aby mě došel. „Tu zmrzlou ženskou předtím,“ pokračoval. „Zabily ji boty. Pořád jim to říkám, ale neposlouchají mě. Mizerně ušité boty člověka zchromí, takže se mu jde čím dál hůř. Až se nakonec docela zastaví.“ Stiskl mi předloktí. Zpod klobouku vykukoval jeho měkký načervenalý obličej. „A pak umře,“ zašeptal.

Ten stařík nemluvil o ničem jiném než o botách. Hovořil o nich s takovou láskou a tak procítěně, že ho jedna žena z naší skupiny korunovala „básníkem v botách“. Ona o den později zmizela, ale ta přezdívka už mu zůstala.

„Boty vždycky prozradí, jak se co seběhlo,“ pokračoval básník v botách.

„Vždycky ne,“ namítla jsem.

„Ale ano, vždycky. Ty máš třeba drahé boty, dobře udělané. To mi říká, že jsi ze zámožné rodiny. Ale stylem sedí spíš na starší paní. To mi prozrazuje, že nejspíš patřily tvé matce. Matka obětovala boty pro dceru. To mi říká, že jsi milovaná, maličká. A tvoje matka tu není, takže jsi taky smutná, maličká. Boty vždycky všecko prozradí.“

Zastavila jsem se uprostřed omrzlé cesty a sledovala sukovitého starého ševce, jak se belhá přede mnou. Měl pravdu. Maminka se kvůli mně skutečně vzdala bot. Když jsme utíkaly z Litvy, odvezla mě do Insterburgu a přes kamarádku mi zařídila práci v nemocnici. To bylo před čtyřmi lety. Kde jí teď byl konec?

Myslela jsem na nespočet uprchlíků, pěšky se vlekoucích za svobodou. Kolik milionů lidí přišlo za války o domov a o rodinu? Souhlasila jsem s mámou, když tvrdila, že mám hledět do budoucnosti, ale tajně jsem snila o tom, že se vrátím do minulosti. Ví někdo něco o mém otci nebo bratrovi?

Slepá dívka zvrátila tvář k nebi a zdvihla ruku.

Pak jsem je uslyšela.

Letadla.

florian

Sotva jsme se vyškrábali ze sklepa, Polka se rozbrečela. Věděla, že ji tu nechám.

Neměl jsem na vybranou. Brzdila by mě.

Hitler měl v úmyslu všechny Poláky vyhubit. Byli to Slované, nižší rasa. Můj otec tvrdil, že nacisté vyvraždili miliony Poláků. Polské intelektuály krutě popravovali na veřejnosti. V okupovaném Polsku zřídil Hitler vyhlazovací tábory, kde se do polské hlíny vsakovala krev nevinných Židů.

Hitler je srab. Na tom jsme se s otcem shodli.

„Proszę… bitte,” škemrala a střídala polštinu s lámanou němčinou.

Pohled na ni jsem nesnesl, nevydržel jsem se dívat na zbytky mrtvého Rusa rozstříknuté na jejím rukávu. Dal jsem se na odchod a její vzlyky se táhly za mnou.

„Počkej. Prosím,“ zavolala.

Její pláč mi byl bolestně povědomý. Zněl přesně jako pláč mé mladší sestry Anni a vzlyky, které jsem slyšel z chodby v den, kdy matka vydechla naposledy.

Anni. Kde je jí konec? Neleží snad taky někde v díře v lese s pistolí u hlavy?

Bokem mi projela ostrá bolest a přinutila mě zastavit. Kvapně se ke mně blížily dívčiny kroky. Znovu jsem vyrazil.

„Děkuju,“ zaštěbetala za mnou.

Slunce zmizelo a zima zaťala pěst. Vypočítal jsem si, že musím ujít ještě dva kilometry na západ, než se budu moct zastavit na noc. Kolem polní cesty spíš najdu úkryt, ale také hrozí větší nebezpečí, že potkám vojáky. Bylo moudřejší pokračovat po okraji lesa.

Ta holka je slyšela dřív než já. Chňapla mě za paži. Zezadu se k nám hnalo bzučení leteckých motorů. Rusové si vyhlédli německé jednotky nedaleko od nás. Před námi, nebo za námi?

Začaly dopadat bomby. S každým výbuchem se kosti v mém těle do poslední zachvěly a zachřestily a divoce zazvonily o zvonici mého těla. Jako odpověď na první exploze pročísly oblohu rány z protiletadlových děl.

Dívka mě zatahala za ruku, abych šel dál.

Odstrčil jsem ji. „Uteč!“

Zavrtěla hlavou, ukázala před sebe a neohrabaně se mě pokoušela vléct za sebou sněhem. Chtěl jsem se rozběhnout, zapomenout na ni, nechat ji v lese. Jenže pak jsem si všiml, že jí zpod objemného kabátu do sněhu odkapává krev.

A najednou jsem nemohl.

emilia

Chtěl mě opustit. Měl svou rasu a jiná ho nezajímala.

Kdo byl ten německý kluk, dost starý na to, aby ho naverbovali do Wehrmachtu, a přesto oblečený v civilních šatech? Pro mě byl dobyvatel, spící rytíř jako z příběhů, které mi vyprávívala maminka. Máme v Polsku jednu legendu o králi a jeho statečných rytířích, kteří spí v horských jeskyních. Jestli se Polsko ocitne v nesnázích, rytíři procitnou a vyjedou mu na pomoc.

Říkala jsem si, že ten pohledný mladík je takový spící rytíř. Udělal pár kroků s napřaženou pistolí.

Opouštěl mě.

Proč mě musel každý opustit?

Nad námi pálil roj letadel. Ze bzučení v uších se mi dělalo mdlo. Dopadla bomba. Pak další. Zem se zachvěla a hrozila, že otevře čelisti a pohltí nás.

Pokusila jsem se ho dohnat, bez ohledu na bolest a ponížení pod kabátem. Neměla jsem ani čas, ani odvahu vysvětlovat, proč nemůžu běžet. Místo toho jsem si přikázala jít sněhem tak rychle, jak to jen půjde. Rytíř uháněl přede mnou, mizel mezi stromy a zase se vynořoval, svíral si bok a kroutil se bolestí.

Všechna síla mi z nohou odtekla. Rychle jsem pomyslela na blížící se Rusy, na pistoli pod krkem ve sklepě, a přiměla jsem se k pohybu. Jako kachna jsem se kolébala hlubokými závějemi. Pak se mi zničehonic v hlavě rozeznělo mámino říkadlo.

Šla kačenka podle vody,

napila se horké vody,

kde voděnka crčí,

tam zobáček strčí.

Kde je té kačence konec?

alfred

„Fricku, co to děláš?“

„Doplňuju munici, pane.“ Předstíral jsem, že hýbu s čímsi na polici.

„Ale dostal jsi za úkol něco jiného,“ namítl důstojník. „Máš být v přístavu, ne ve skladu. Čekáme rozkaz. Musíme být připraveni. Využijeme veškeré lodě, které máme. Jestli tu zůstaneš trčet, nějaký vrah z Moskvy si tě splete se svou holkou. To bys chtěl?“

Ani náhodou. Nechtěl jsem sovětské jednotky ani koutkem oka zahlédnout. Kam šlápli, tam sedm let tráva neroste. Vyděšení vesničané vyprávěli na ulicích historky o tom, že ruští vojáci nosí kolem krku náhrdelníky z dětských zoubků. A teď ruská armáda mířila přímo na nás a její spojenci, Amerika a Anglie, foukali Stalinovi do plachet. Musel jsem na loď. Zůstat v Gotenhafenu znamenalo jistou smrt.

„Povídám, chceš, aby si tě Moskva podala?“ vyštěkl důstojník.

„Ne, pane.“

„Tak si seber věci a mazej do přístavu. Tam dostaneš další pokyny.“

Zarazil jsem se a zamyslel se, jestli bych neměl z magacínu něco lohnout.

„Na co čekáš, Fricku? Padej odsud, ty hlemejždi.“

Ach ano, Hannelore, uniforma mi padne jako ulitá. Když čas dovolí, nechám se vyfotografovat, abys mohla mít mou podobenku na nočním stolku. Bohužel stateční muži tu mají pramálo volného času. Když už je řeč o hrdinství, vypadá to, že se schyluje k mému povýšení.

Ale jistě, miláčku, samozřejmě že to můžeš povědět všem v celé čtvrti.

joana

Zatoulaný kluk našel kus od cesty opuštěnou stodolu. Rozhodli jsme se, že se tu uložíme na noc. Na cestě jsme byli už několik dní a síla i morálka vadly. Dopadající bomby napínaly naše nervy k prasknutí. Přecházela jsem od těla k tělu, ošetřovala puchýře, zranění, omrzliny. Ale na to, čím lidi trpěli nejvíc, jsem lék neměla.

A to byl strach.

Němci vtrhli do Ruska v roce 1941. Poslední čtyři roky obě země páchaly nevýslovná zvěrstva, a to nejen sobě navzájem, ale i nevinným civilistům, kteří jim stáli v cestě. Lidé, které jsme potkávali, nám šeptali strašlivé zkazky. Hitler hodlal vyhubit miliony Židů a měl neustále se prodlužující seznam nežádoucích osob, jež čekala poprava nebo vězení. Stalin ničil národy Polska, Ukrajiny a zemí v Pobaltí.

Ta brutalita byla otřesná. Ostudné nelidské činy. Nikdo nechtěl padnout do rukou nepřítele. Jenže bylo čím dál těžší rozpoznat, kdo je nepřítel. Před několika dny mě odtáhl stranou jakýsi starý Němec.

„Nemáš u sebe jed? Lidi se po něm ptají,“ řekl mi.

„Já nikomu žádný jed nedám,“ opáčila jsem.

„Chápu. Ale jsi hezká holka. Nech si trochu pro sebe, kdyby nás dohonili Rusáci.“

Nevěděla jsem jistě, co je pravda a co už je přehnané. Ale na vlastní oči jsem viděla leccos. Mrtvou holku ve škarpě s vykasanou sukní. Stařenu plačící nad vypáleným stavením. Kolem se plížila hrůza. A šla po nás. A tak jsme utíkali na západ, do té části Německa, kterou nepřítel ještě nezabral.

Teď jsme všichni seděli v opuštěné stodole a pokoušeli se rozdělat oheň a ohřát se. Sundala jsem si rukavice a mnula si rozpraskané ruce. Čtyři roky jsem pomáhala chirurgovi v insterburské nemocnici. Jak válka zuřila čím dál víc a personál se tenčil, místo doplňování materiálu jsem začala asistovat při operacích.

„Máte klidné ruce, Joano, a silný žaludek. V medicíně se vám povede dobře,“ řekl mi tehdy.

Medicína. Můj velký sen. Byla jsem pilná, odhodlaná, možná až moc. Můj poslední kluk tvrdil, že mám radši školu než jeho. Než jsem mu mohla dokázat, že to není pravda, našel si jinou.

Pokoušela jsem se do zcepenělých prstů vmasírovat teplo. Ruce mě však netrápily tolik jako zásoby. Mnoho jich nezbývalo. Doufala jsem, že u mrtvé ženy v příkopu něco najdu – vlnu, čaj, nebo třeba čistý kapesník. Jenže nic nebylo čisté.

Zvlášť mé svědomí ne.

Všichni jsme zvedli hlavu, když vešli do stodoly, mladý muž s pistolí v ruce a za ním menší blondýnka s copy a růžovou čepicí. Oba byli vyčerpaní, dívka byla v obličeji zrudlá námahou. Mladík měl taky červené tváře.

Měl horečku.

florian

Ostatní nás předběhli. Sbírka vrávoravých koňských povozů stála zastrčená za křovím jako střízlivý portrét pochodu za svobodou. Býval bych upřednostnil liduprázdné místo, ale věděl jsem, že dál nemůžu. Polka mě zatahala za rukáv.

Zastavila se ve sněhu, hleděla na majetek nechaný před stodolou a hodnotila, co a kdo je asi tak uvnitř. Po vojácích nikde ani stopa.

„Myslím, že dobré,“ řekla. Vešli jsme.

Kolem ohýnku se tu choulilo asi patnáct dvacet lidí. Všichni se otočili, když jsem vklouzl dovnitř a zůstal stát u vrat. Matky, děti a starší lidé. Všichni vyčerpaní a zlomení. Polka došla rovnou do prázdného kouta, sedla si a pevně si ovinula ruce kolem těla. Ke mně došla jakási mladá žena.

„Jste zraněný? Já se vyznám v medicíně.“

Hovořila plynnou němčinou, ale Němka nebyla. Neodpověděl jsem. Nechtěl jsem s nikým mluvit.

„Nemáte trochu jídla navíc?“ zeptala se.

Co mám, do toho nikomu nic nebylo.

„A ona?“ vyptávala se a ukázala přitom na Polku pohupující se v koutě. „Má trochu divoký pohled.“

Promluvil jsem, aniž jsem se na ni podíval. „Byla v lese. Napadl ji nějaký Rus. Táhla se za mnou až sem. Má pár brambor. A teď mi dejte pokoj.“

Mladá žena sebou při zmínce o ruském vojákovi trhla. Nechala mě být a spěšně zamířila k holce.

Našel jsem si osamocené místo kus od skupiny a sedl jsem si. Batoh jsem postavil ke stěně stodoly a opatrně se o něj opřel. Kdybych seděl s ostatními u ohně, bylo by mi tepleji, ale nemohl jsem riskovat. Žádné řeči, s nikým.

Snědl jsem kousek klobásy od mrtvého Rusa a sledoval, jak se mladá žena pokouší domluvit s holkou z lesa. Jiní na ni volali o pomoc. Nejspíš zdravotní sestra. Vypadala o pár let starší než já. Hezká. Přirozeně hezká, ten typ, který je pěkný, a možná ještě pěknější, když je špinavý. Všichni ve stodole byli řádně umolousaní. Pach námahy, selhavších močových měchýřů a ze všeho nejvíc strachu byl horší než od kteréhokoli dobytka. Za tou sestrou bych se v Königsbergu rád otočil.

Zavřel jsem oči. Nechtěl jsem se na ni dívat. Potřeboval jsem si udržet schopnost ji zabít, všecky je zabít, kdyby nebylo zbytí. Mé tělo žadonilo o spánek, ale mozek mě varoval, abych těm lidem nevěřil. Cosi mě šťouchlo do nohy a já otevřel oči.

„Neřekl jste mi, že je Polka,“ oznámila mi sestra. „A co ten Rus?“ zeptala se.

„O toho jsem se postaral,“ odvětil jsem. „Potřebuju se vyspat.“

Klekla si vedle mě. Sotva jsem ji slyšel.

„Vy mi teď pěkně ukážete tu ránu, kterou tak schováváte.“

emilia

Vzpomněla jsem si na vozy před stodolou. Vršily se na nich hromady věcí, které patřily uprchlíkům. Kufry, truhly i nábytek. Dokonce i jeden šicí stroj, jako mívala maminka.

„Proč nešiješ šatičky?“ zeptala jsem se jí jednou ze svého prosluněného bidýlka v kuchyni.

Maminka se na mě od stroje ohlédla. „Udržíš tajemství?“

Dychtivě jsem přikývla a popošla k ní.

Položila si ruce na klenuté břicho a usmála se. „Myslím, že to bude kluk. Prostě vím, že to bude kluk.“ Pevně mě objala a přitiskla mi vlahé rty na čelo. „A víš ty co? Bude z tebe báječná starší sestřička, Emilie.“

A já teď seděla v promrzlé stodole, sama, tak daleko od domova. Tihle lidi měli aspoň čas si sbalit. Já ne, celý svůj život jsem opustila rozžvýkaný na kousky. Kdo teď vůbec šil na maminčině stroji?

Rytíř ani nechtěl dovnitř. Jak se vůbec jmenuje? Před kým utíká? Prohlédla jsem vozy i věci na nich, zhodnotila jsem je i jejich potenciální majitele, abych rozhodla, jestli je bezpečné vstoupit. Ale neměli jsme na vybranou. Spát venku znamenalo jistou smrt.

Seděla jsem v koutě a cpala si pod kabát slámu, abych se zahřála. Jakmile jsem se přestala hýbat, bolest polevila. Položila jsem hlavu do dlaní.

Na rameni se mě dotkla čísi ruka. „Jsi v pořádku?“

Vzhlédla jsem a nad sebou jsem uviděla mladou ženu. Mluvila německy, ale s přízvukem. Hnědé vlasy měla stažené za uši. Ve tváři měla laskavý výraz.

„Jsi zraněná?“ zeptala se.

Snažila jsem se ovládnout.

Bojovala jsem.

Jenže pak mi po tváři skanula jediná slza.

Přiblížila se. „Kde tě to bolí?“ zašeptala. „Vyznám se v medicíně.“

Těsněji jsem se zavinula do kabátu a zavrtěla hlavou. „Ne. Danke.“

Dívka mírně naklonila hlavu na stranu. Můj přízvuk mě prozradil.

„Deutsche?“ špitla.

Mlčela jsem. Ostatní na mě civěli. Kdybych jim dala jídlo, co jsem měla, třeba by mě nechali na pokoji. Vytáhla jsem z kapsy bramboru a podala ji dívce.

Brambora výměnou za mlčení.

joana

Příchod Němce a té holky mě zneklidnil. Oba cosi zamlčovali. Dívka těkala očima a ramena se jí chvěla šokem. Došla jsem k Evě. Bylo jí něco přes padesát a obrovská byla jako Viking. Ruce i nohy měla větší než kdejaký chlap. Někteří jí říkali Pardon Eva, protože často říkala pobuřující věci, za které vždycky vložila slůvko pardon, jako by chtěla jejich účinek zmírnit.

„Evo, vy mluvíte trochu polsky, ne?“ zašeptala jsem.

„Pokud vím, tak ne,“ ucedila.

„Nikomu to neřeknu. Ta holka, chudák, hrozně trpí. Myslím, že je Polka. Nezkusila byste s ní promluvit? Přesvědčte ji, ať si nechá pomoct.“

„Kdo je ten Němec, co s ním přišla, a proč na sobě nemá uniformu? Nemáme povolení k evakuaci. Jestli nás Hitlerovi nohsledi najdou s dezertérem, všechny nás střelí do hlavy. Pardon,“ řekla Eva.

„Nevíme přece jistě, že je dezertér. Já netuším, kdo to je, ale je zraněný. Tu holku našel v lese.“ Ztišila jsem hlas. „Napadl ji ruský voják.“

Eva zbledla. „Jak daleko odsud?“

„To nevím. Promluvte s ní, prosím. Zjistěte od ní něco.“

Evin manžel byl na službu v armádě příliš starý, ale naverbovali ho do Volkssturmu, lidové armády. Hitler už byl zoufalý a povolal veškeré zbývající muže i chlapce. Jenže mladý muž na druhém konci stodoly tomuhle náboru nějak unikl. Proč?

Evin manžel nedal jinak, než aby se vydala na západ. Byl přesvědčen, že Hitler prohraje a Rusko zabere Východní Prusko – a všechno přitom zdemoluje.

Ve škole jsme se učili, že Východní Prusko je jedna z nejkrásnějších oblastí, ale nám na útěku se ukázala jako zrádná. Na severu hraničí s Litvou a na jihu s Polskem a je to země hlubokých jezer a temných lesů. Eva měla stejný plán jako my ostatní – dojít pěšky do neokupovaného Německa, a až válka skončí, znovu se shledat s rodinou.

Já zatím pečovala o lidi ve stodole, jak jen to šlo. Mnozí usnuli, jakmile dosedli.

„Bacha na nohy,“ upozornil mě jemně básník v botách, když jsem procházela kolem něj. „Postarej se jim o nohy, jinak je všecko v háji.“

„A co vaše nohy?“ zeptala jsem se. Básníkova pomenší postava byla vypouklá, jako by chytil veliký balon a už ho nepoložil.

„Já bych ušel tisíc mil, maličká.“ Zazubil se. „Mám výborný boty.“

Eva mě odtáhla stranou.

„Máš pravdu – je to Polka. Jmenuje se Emilia. Je jí patnáct, pochází ze Lvova. Ale nemá doklady.“

„Kde je Lvov?“ zajímala jsem se.

„Na jihovýchodě Polska. V Haliči.“

To dávalo smysl. Někteří lidé z Haliče měli blonďaté vlasy a modré oči jako tahle holka. Její árijské vzezření ji dost možná ochrání před nacisty.

Její otec je profesor matematiky nebo co a poslal ji do Východního Pruska, že tam bude ve větším bezpečí. Nakonec si našla práci na farmě.“ Eva ztišila hlas. „Kousek od Nemmersdorfu.“

„To ne,“ špitla jsem.

Eva přikývla. „Nechce o tom mluvit. Jen mi řekla, že utíkala přes Nemmersdorf.“

Nemmersdorf.

Ty řeči se donesly ke každému. Před pár měsíci do vesnice vtrhli Rusové a údajně tam napáchali spoustu brutálních nechutností. Ženy přibíjeli hřeby na vrata od stodol, zohavovali děti. Zprávy o masakru se rychle rozšířily a lidé byli vyděšení. Mnoho z nich si okamžitě sbalilo věci a vydali se na západ, protože měli obavy, že do rukou Stalinovy armády padne i jejich ves. A tahle dívka byla u toho.

„Chuděrka,“ zašeptala jsem Evě. „A ten Němec mi řekl, že si ji v lese našel nějaký Rusák.“

„A kde je ten voják teď?“ starala se Eva.

„Řekla bych, že ho zabil.“ Srdce mě bolelo, jak mi té holky bylo líto. Co asi viděla? Hluboko uvnitř jsem pravdu znala. Hitler vytlačoval polské dívky jako Emilia, aby uvolnil prostor pro „baltské Němce“, pro lidi s německým původem. Jako jsem já. Můj otec byl Litevec, ale matčina rodina měla kořeny v Německu. Proto jsme mohli utéct před Stalinem do Hitlerovy ostnaté náruče.

„Já bych řekla, že by mohlo být i hůř,“ odtušila Eva.

„Jak to myslíte?“

„Manžel mi vyprávěl, že Hitler podezíral polské intelektuály z protinacistické činnosti. Všechny starší profesory ve Lvově popravili. Takže jejího otce, pardon, nejspíš uškrtili strunou z piána a –“

„Evo, nechte toho.“

„Nemůžeme tu holku vzít s sebou. Kabát má celý od krve. Zcela zjevně má problémy. A je Polka.“

„No, a já jsem Litevka. To mě taky vyhodíte?“ Měla jsem toho plné zuby. Už mě nebavilo poslouchat to sousloví Pouze pro Němce. To se vážně můžeme obrátit zády k nevinným dětem bez domova? Vždyť jsou to oběti, ne vojáci. Ale já věděla, že s ostatními se na tom neshodnu.

Pohlédla jsem na dívku v koutě, umouněné tváře protkané potůčky slz. Je jí patnáct a nikoho nemá. Ty slzy mi někoho připomněly. Ta vzpomínka mi v duši otevřela vrátka a jimi dovnitř vklouzl temný hlas.

Je to všecko tvoje vina.

florian

Díval jsem se, jak sestra přechází od jednoho člověka ke druhému a pomáhá jim léky a materiálem z hnědého koženého kufříku. Měl jsem horečku a věděl jsem, že se jí musím zbavit, abych mohl jít dál. Rána se táhla přes bok až na záda, takže jsem si ji nemohl celou prohlédnout, ani jsem na ni nedosáhl. Nepotřeboval jsem té holce věřit. Beztak už ji v životě neuvidím. Podívala se mým směrem a já na ni kývl.

„Rozmyslel jste si to?“ zeptala se mě.

„Až všichni usnou,“ šeptl jsem.

Netrvalo to dlouho. Chladná stodola se brzy zaplnila záškuby svalů a nosovým chrápáním. Sestra nad ohněm upekla bramboru a snědla ji. Jedla pomalu, čistě, po drobných soustech, přes palčivý hlad trpělivě. Byla z lepší rodiny.

Pak si donesla tašku ke mně.

„Někdo vás střelil?“ zašeptala.

Zavrtěl jsem hlavou. Pomalu jsem si stáhl rukáv kabátu a zaťatými zuby překousl bolest. Lehl jsem si na bok, čelem od ní. Odlepila mi košili od nahromaděné zaschlé krve.

Nezalapala po dechu ani se nerozplakala, jako to dělají jiné holky, když vidí něco nechutného. Nevydala ani hlásku. Třeba jsou sestry na takové věci zvyklé. Ohlédl jsem se přes rameno, jestli je pořád za mnou. Tvář měla sotva pár centimetrů od rány. Pozorně ji prohlédla a pak se ke mně naklonila a zašeptala mi do pravého ucha.

„Šrapnel. Asi před dvěma dny. Přitlačil jste na ránu, aby nekrvácela, ale tím jste úlomky zatlačil hloub, takže to bolí o to víc. Zanítilo se vám to. Krom jiného jste si na to něco nalil.“

„Vodku.“

Její hlas v mém uchu pokračoval. „Pár kousků tam zůstalo. Vytahám vám je, ale nemám nic na umrtvení.“

„Něco k pití máte?“ zeptal jsem se.

„To ano, ale alkohol budu potřebovat na vyčištění rány, než ji ovážu.“ Ucítil jsem na rameni její ruku. „Měla bych to udělat hned, než se infekce příliš rozšíří.“

Před obličejem se mi objevily malé botky. Polka si přede mnou klekla se sněhem zabaleným v kapesníku. Sčísla mi vlasy z čela a přitiskla mi na něj obklad.

„Jdi pryč,“ okřikl jsem ji.

„Počkej.“ Sestra se na ni podívala. „Šla bys prosím tě ven a našla pořádný klacek?“ Dívka přikývla a zmizela. Sestra si přesedla přede mě. Šeptem promluvila a já sledoval, jak se jí pohybují rty.

„Jmenuje se Emilia. Je z jižního Polska. Otec ji poslal pryč, do bezpečí… k Nemmersdorfu.“

„Do čerta,“ vydechl jsem.

Přikývla a otevřela tašku. „Já jsem Joana. Pár let jsem asistovala v nemocnici. Nejsem Němka, ale Litevka. Vadí vám to?“

„Je mi jedno, co jste zač. Už jste to někdy dělala?“

„Dělala jsem podobné zákroky. Jak se jmenujete?“ zeptala se.

Chvíli jsem mlčel. Co jí mám říct? „K čemu ten klacek?“

Přešla mou otázku a vrátila se k té své. „Jak se jmenujete?“

Horečka pálila a o mě se pokoušela slabost a závrať. Jak se jmenuju. Pojmenovali mě po malíři z šestnáctého století, kterého matka zbožňovala. Ne. Nic jí neřeknu. S nikým mluvit nebudu.

Sestra vzdychla. „Do toho klacku se zakousnete. Bude to bolet.“

Zavřel jsem oči.

Florian, chtělo se mi říct. Jmenuju se Florian.

A brzo budu po smrti.

emilia

Ta obrovitá ženština, Eva, mi řekla, že ta zdravotní sestra je z Litvy. Jmenuje se prý Joana. Vypadala, že je hodná, ale copak si můžu být jistá? Jestli bude ošetřovat rytíře, měla bych na ni dohlédnout. Dlužím mu to přece, no ne?

Odehnal mě od sebe. Jeho hlas byl jen jedním z celého sboru, který chtěl, aby Poláci zmizeli. Navždy. Když jsem přes Nemmersdorf utekla, potkala jsem na cestě stařenu ze Lvova, oči rozbouřené smrtí. Řekla mi, že nacisté ve Lvově povraždili tisíce polských Židů.

„I Weigelovy?“ zeptala jsem se.

„Je po nich.“

„A Lempelovy?“ špitla jsem.

„Co se tak vyptáváš? Řekla jsem ti, že jsou všichni mrtví. Jsou jich možná stovky tisíc.“

Proč jsem se vyptávala? Protože Rachel a Helen byly moje kamarádky. Než mě otec poslal do Východního Pruska, v noci se ke mně vplížily a donesly mi sladkosti a dárky.

Mrtví. Jak to mohla říct s takovou konečností? Odmítala jsem tomu uvěřit.

Ta hezká Litevka, Joana, mi poručila, ať najdu velký klacek. Vyšla jsem před stodolu. Do tváří mě šlehal vítr a sníh. Každý pohyb byl v tolika vrstvách oblečení a v obrovitém kabátě neohrabaný.

Mám se Joaně svěřit? Třeba mi pomůže. Ale věděla jsem, jak by to dopadlo. Byla by znechucená.

Zaslechla jsem šramot a vzhlédla jsem. Vtom jsem ho uviděla. Na střeše stodoly sedělo to největší hnízdo, které jsem kdy viděla.

alfred

Moje milá Hannelore!

Jak jen mi změní náladu, když napíši, nebo si třeba jen pomyslím T vé jméno! Někdy ležím na kavalci a pomalounku ho šeptám do tmy. Han-ne-lore. Malá Lore.

Je pozdě večer. Představuji si Tě doma, prsty si nakrucuješ vlasy a čteš si některou ze svých milovaných knih. Snad i padá sníh, jako tady?

Heidelberg a domov mi připadají nesmírně vzdálené. Snad ta vzdálenost tlumí můj úsudek, ale cítím potřebu podělit se s Tebou o tajemství. Možná je ode mě neomalené to vůbec říct, ale uvědomila sis někdy, že Vaše okno v kuchyni je přímo naproti oknu naší koupelny? Často jsem odtamtud cítil, jak Tvá matka peče kachnu. Ano, často jsem Tě pozoroval, jak snídáš, než jdeš do školy. Kdepak, rozpaky jsou zbytečné, Lore. Sousedé si vidí do kuchyně, takříkajíc. My k sobě měli pochopitelně ještě blíž. Ty vzpomínky jsou uhlím, jež chrání mé srdce od mrazu.

Leč času k úvahám je pomálu. Statečnému muži Kriegsmarine není přáno odpočinku. Jak víš, jsem velmi zdatný strážný. Důraz na detail vždycky byl jednou z mých velkých předností, pročež si všeho všímám, abych Ti to mohl později sdělit. Šušká se o obrovité námořní evakuaci a my v přístavu se na ni připravujeme. Konečně vypluji na moře, vodními cestami dopluji na oceán jako dobrodruzi, o nichž si tak ráda čítáš ve svých drahých románech.

A bude to nějaké dobrodružství, Lore. Lidé už proudí do přístavu a ve frontách čekají u velkých lodí. Někteří si s sebou přinesli vše, co jim na světě patří, celé hromady jsou toho na koňských povozech a saních. Drahé koberce, hodiny, porcelán, křesla, mají tu všechno. Místa rozhodně nebude nazbyt a některé věci budou muset zůstat na pevnině. Na jednom vozu jsem dnes zahlédl pěkného křišťálového motýla. Ihned mi Tě připomněl – jak se Tvé tmavé hedvábné vlasy vznášejí jako křídla modráska. Rozhodl jsem se, že pokud ten motýl nebude smět na palubu, nechám si ho. Přerozdělení těm, kteří jsou takového majetku hodni, dává největší smysl.

Tvé laskavé srdce by puklo, kdybys ty lidi v přístavu viděla. Jsou unavení a špinaví po dlouhé pouti. Někteří utekli z dalekých zemí, dokonce třeba z Estonska. Dovedeš si to představit? Stalin bere víc než jen zemi, Hannelore, bere lidem jejich důstojnost. Vidím jim to v zoufalých očích a zlomeném postoji. Za to všecko můžou komunisti. Jsou to zvířata.

A teď se Stalinova armáda blíží a lidé jsou zděšení. Kdepak, nic se neboj. Jsem si celkem jist svými schopnostmi. Koneckonců lidskou bytost nelze na podobné situace vycvičit, pro ně se člověk musí narodit. A to je, Bohu dík, i můj případ.

Převalil jsem se a vytáhl zpod kavalce svůj lodní pytel. Sáhl jsem dovnitř pro ohmataný výtisk Hitlerova Mein Kampfu a všiml jsem si dopisního papíru, co mi dala Mutter. Zítra snad konečně přiložím tužku na papír.

joana

Zapálila jsem sirku, abych sterilizovala skalpel, a začala jsem mluvit. Doktor v Insterburgu mě naučil, že mluvení pacienty často uklidňuje. „Když Stalin zabral Litvu, má rodina uprchla,“ vykládala jsem. „Matka má německé kořeny, takže nám Hitler povolil repatriaci a my se přestěhovali do Německa. Nedostala jsem se dál než do Insterburgu.“

„To je ve Východním Prusku,“ odtušil. „Takže Hitler tě vlastně zachránil?“

Nic víc neřekl, ale jeho sarkastické odfrknutí promluvilo za něj. Buď si myslel něco nepěkného o nacistické straně, nebo o mé repatriaci, nebo o obojím. Tak jako tak jsem o jeho názor nestála. Už tak jsem se cítila dost provinile. Všechno jsem zvorala. Ve škole jsem měla ty nejlepší známky, ale selský rozum mi unikal.

„Já vím, že je zima, ale ten kabát vám svlékneme a lehnete si na břicho,“ řekla jsem mu.

Jak jsem stahovala rukáv, z vnitřní kapsy mu vykoukla světle zelená průkazka. Výtečně. Jestli mi odmítne říct, jak se jmenuje, podívám se sama.

„Tlakem okolo rány zjistím, jak daleko se infekce rozšířila.“ On nic. „Kdyby vás to bolelo, tak řekněte.“ Jemně jsem jednou rukou tiskla kůži po obvodu rány a všímala si, kde je citlivá. Druhou rukou jsem se pokoušela z kapsy dostat doklady.

„Nechte toho.“ Znělo to tak zuřivě, až jsem se lekla. „Podejte mi ty papíry.“

„Cože?“

„Slyšela jste. Hned.“

Natáhl ke mně ruku a já mu do ní vložila průkaz.

„A ještě ten složený papír. Je taky v kapse,“ poručil.

Vytáhla jsem smetanově bílý list papíru a po očku se na něj podívala. Skrz záhyb nebylo vidět. Vyškubl mi ho a obojí si zastrčil pod hrudník.

Dovnitř se vrátila Emilia s klackem a na růžové čepici se jí třpytily bílé vločky.

„Už zase chumelí?“ optala jsem se. Přikývla. Náš zítřejší postup se tím zpomalí.

„Tak dělejte už, ať to mám za sebou,“ ozval se pacient.

Ještě nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by snesl tolik bolesti jako on. Do klacku se zakousl nikoli z nezbytnosti, ale vzdorovitě.

Emilia byla pozorná asistentka a dařilo se jí předvídat mé i jeho potřeby. Jenže vypadala unaveně, a tak jsem ji poslala si odpočinout. Neusnula, sledovala každičký můj pohyb.

Poslední úlomek šrapnelu vězel hluboko. Klouby na ruce mi zmizely, když jsem pro něj sáhla do rány. Bála jsem se gangrény, ale nic jsem neřekla. Už tak musel překonat tu obrovskou bolest, ještě tohle. Sklonila jsem se a zašeptala: „Myslím, že to byl poslední. Byl hluboko a rána je široká. Vzbudím ševce a poprosím ho, aby vám to zašil. Nejspíš bude umět pevnější stehy.“

Vyplivl klacek. „Ne, udělejte to vy.“ Odmlčel se. „Prosím.“

Pohlédla jsem na rozšklebenou ránu. Básník měl se šitím kůže zkušenosti a určitě by to udělal čistěji než já, ale kdyby mu vadil pohled na holé maso a krev, všechno by se tím jen zkomplikovalo.

A tak jsem ránu zašila a ovázala. „Takže papíry jsem sice neviděla, ale všimla jsem si, že máte v kapse cigarety,“ řekla jsem mu, když jsem si utírala ruce.

„Neřekla jste mi, že to nebude zadarmo.“

Podíval se na mě a v očích mu mihotala světélka jako od plynových lamp. Jeho výraz prozrazoval bolest – tělesnou bolest, jakou jsem vídala v nemocnici, ale také citovou, jakou jsem pozorovala u rodičů. Hleděl na mě a pohledem zvolna putoval po mém obličeji.

„Ve stejné kapse mám i sirky,“ odtušil konečně.

Vytáhla jsem cigaretu a pokusila se ji trochu urovnat mezi prsty. Zapálila jsem ji a vděčně potáhla. Horký kouř mě v promrzlých prsou zahřál. Naklonila jsem se k němu a něžně mu přiložila cigaretu ke rtům, aby si mohl taky dát. Žhnoucí konec mu ozářil obličej. Pod modřinami a špínou probleskovala krása.

„Kolik vám je let?“ zeptala jsem se ho.

„Zbytek schovejte. Těžko se shánějí,“ vydechl.

Zhasila jsem nedopalek o botu a vrátila mu ho do kapsy. „Chcete vidět ten šrapnel, co jsem z vás vytáhla? Tenhle kus je velký skoro jako víčko od lahve.“ Natáhla jsem se pro něj a on mě chňapl za zápěstí.

„To bylo naposledy, co ses mi pokusila něco ukrást,“ sykl.

„O čem to mluvíš?“ Takže si zřejmě tykáme. Snažila jsem se odtáhnout.

Sevřel mě ještě pevněji. „Vidělas moje papíry.“

„Neviděla. Přestaň, to bolí.“

„Něco o mně víš. O téhle ráně.“ Hlas měl slabý, ale byly v něm obavy. Anebo blouznil? Chvíli cosi mumlal a pak řekl: „Pověz mi něco o sobě.“ Malinko povolil.

„Ty bys o mně chtěl něco vědět?“ opáčila jsem.

Hleděla jsem do jeho unavené tváře. Čekal, víčka mu pomalu padala. Nakonec se zavřela a prsty kolem mého zápěstí se postupně uvolnily. Chvíli jsem se dívala, jak dýchá, doklady pořád ještě zastrčené pod tělem. Chtěl o mně něco vědět. Sehnula jsem se až k jeho uchu. Sotva jsem zašeptala.

„Jsem vrah.“

florian

Myšlenky na sestru mě pronásledovaly i ve spánku a nezbavil jsem se jich ani po probuzení. Nezdálo se mi, že jsem s ní mluvil? Rozčílilo mě to. Hrozba každým dnem rostla. Přišli už na to v Königsbergu? Jen kvůli nějaké pěkné holce se přece nemůžu zdržovat.

Ve stodole byla ještě tma a rozléhala se tu prázdnota lidí, kteří se sem uchýlili. Podle mých hodinek byly skoro čtyři hodiny ráno. Zvedl jsem se do sedu a bolestí jsem přitom zaskřípal zuby. Mého batohu se nikdo ani nedotkl, doklady jsem měl pořád pod sebou. Vrátil jsem dokumenty do kapsy a vstal.

Udělal jsem pár kroků k vratům a slepá holka si sedla a zamrkala na mě mléčnýma očima. Sestra spala vedle ní, kufr otevřený a hezké hnědé vlasy rozvlněné kolem obličeje. Jak že říkala, že se jmenuje? Kdepak, nezáleží na tom. Je ošklivá, přemlouval jsem se.

Klekl jsem si a prohrabal jí kufr. Slepá holka zvedla nos ke stropu. Natočila hlavu a hleděla přímo na mě. Co asi viděla? Jestlipak měla oči jako ojíněné okno, které dovnitř propouští světlo a tmu? Anebo ji od vnějšího světa odděloval těžký závěs? Mé ruce neslyšně zkoumaly obsah sestřina kufříku. Co to dělám? Ta holka mi dost možná zachránila život, zachránila mě výměnou za jediný šluk z cigarety. Namlouval jsem si, že nekradu. Jenom se chráním.

Prohmatal jsem oblečení, vzal do ruky lékařskou knihu, vidličku, kterou jedla bramboru, a pak jsem vytáhl cosi nečekaného. Chvíli jsem se díval na sestřiny hnědé kadeře, pak jsem ten předmět zasunul do kapsy a odešel jsem.

V lesích byli Rusové. To už jsem věděl. Nejspíš průzkumníci nebo tuláci, kteří se oddělili od jednotky. S jedním vojákem si poradím. Ale jak dlouho potrvá, než jich tu budou celé roty? Původně jsem měl dva týdny, abych se dostal do přístavu. To byl plán. Nalodím se, odpluju na západ a úkol bude splněn. Jakmile jsem vyšel ze stodoly, přerovnal jsem si věci v batohu. Zahlédl jsem dopis s průkazem a nedokázal jsem je dostat z hlavy.

Dr. Lange.

Dr. Lange byl ředitelem muzea v Königsbergu. Přijal mě jako učně v oboru restaurování, všechno mě naučil, dokonce mě poslal do té nejlepší školy. Vzhlížel jsem k němu a psal mu podrobné dopisy, v nichž jsem mu zjevoval své myšlenky o umění a filosofii. Dr. Lange tvrdil, že jsem nesmírně chytrý. Říkal, že mé nadání poskytne Německu skvělou službu a snad i pomůže uskutečnit Hitlerův sen, aby v jeho domovském městě Linci vzniklo národní muzeum. Pak mě doktor Lange seznámil s Gauleiterem Erichem Kochem. Koch byl předsedou regionální pobočky NSDAP.

A krom jiného byl zrůda.

Když do muzea začaly přicházet okované bedny s artefakty, nadšení doktora Langeho bylo nakažlivé. Některé kousky ho přiměly i slzet. Čas od času se o mě musel opřít, když jsme odhalili některý z přírůstků. Vždycky když přišla nová bedna, okamžitě jsem se musel pustit do práce. Někdy jsem restauroval i přes noc, aby mohl doktor Lange hned následující den podat hlášení Kochovi. Nespal jsem, nejedl jsem, dokonce jsem zmeškal otcovy narozeniny, jen abych splnil své úkoly a potěšil doktora Langeho. „Jsme výtečná dvojka, co říkáš, Floriane?“ říkával mi s úsměvem.

Jednou ráno mě doktor Lange poslal hledat zašantročenou špulku provázku. Při hledání jsem objevil všechny své dopisy ze školy, halabala pohozené v nejspodnějším šuplíku u inkoustu a psacích potřeb. Ani jeden neotevřel. Nezáleželo mu na mě ani dost na to, aby si je přečetl.

Ze tmy za mnou se ozval hlas a vytrhl mě z myšlenek. Tasil jsem pistoli a obrátil se.

„Počkejte. Prosím!“

Sněhem ke mně utíkala ta Polka, celá zrůžovělá a udýchaná.

emilia

Lidem ve stodole se nedalo věřit. Ta tlustá ženská se zarazila, když zjistila, že jsem Polka, a tak jsem přinutila nohy k rychlejšímu pohybu a říkala jsem si, že jakmile rytíři všechno vypovím, pochopí mě. Bude mu jasné, co jsem pro jeho zem udělala. Ochrání mě.

Můj žaludek zaprotestoval. Poleví ten hlad někdy, dá se laskavě na ústup a přestane se neustále připomínat? Už jsem si ani nepamatovala, kdy jsem naposled neměla strach a hlad, kdy se mi žaludek toužebně nekroutil. Obrazy Lvova mi v hlavě bledly jako fotografie nechaná venku na slunci.

Lvov, město neustále usměvavé, město polské kultury a vzdělanosti. Kolik toho z něj zbude?

Zahlédla jsem rytířovu siluetu a to mě podnítilo, abych zrychlila. Zavolala jsem na něj a on se otočil a namířil na mě pistoli.

„Počkejte. Prosím,“ řekla jsem. „Já chci jít s vámi.“

Odvrátil se ode mě a dal se zase do kroku.

Sledovala jsem jeho čerstvé stopy ve sněhu a připadala jsem si silnější. Ranní lednový vzduch byl ostrý a jiskřivý. Kráčela jsem dál, sledovala jsem ho. Po několika metrech se zastavil a celý rozzuřený se na mě otočil. „Jdi pryč!“

„Ne,“ odmlouvala jsem.

„Je pro tebe bezpečnější, když zůstaneš s ostatními,“ řekl.

Bezpečnější? Kdyby jen tušil.

Já už jsem totiž mrtvá.

joana

Rána skýtala příslib postupu, naději visící na vlásku myšlenek na příští zastávku. Všichni jsme si vysnívali něco víc než stodolu. Básník v botách mluvil o honosných sídlech zámožného východopruského šlechtického rodu Junkerových. Krajina byla posetá jejich zámečky a my na některý z nich chtě nechtě museli narazit. Básník tvrdil, že v jednom takovém sídle před válkou byl, a měl dojem, že je to nedaleko. Snili jsme, že nás nějaká bohatá rodina přijme k sobě, do porcelánových misek dostaneme hustou polévku a ohřejeme si zmrzlé prsty u krbu.

Básník přecházel po stodole a hůlkou každého ťukal do chodidel. Zatoulaný kluk se táhl za ním. „Vstáváme. Nohy jsou po ránu nejsilnější,“ říkal švec. Došel i ke mně. „Pořád máš boty v dobrém stavu, koukám. Co puchýře?“

„Ani jeden, básníku.“

Vstala jsem a oprášila se. „Jsou všichni přichystaní vyrazit?“

„Ten německý dezertér s polskou holkou jsou pryč,“ oznámil mi.

Všichni ho měli za dezertéra. Hlavou mi prolétla vzpomínka na to, jak mi z ruky vyškubl doklady a dopis. „Překvapuje mě, že mu bylo tak dobře, aby mohl už nad ránem vyrazit.“

„Měl vojenský model bot, ale upravený,“ odtušil švec. Vzdychl a zavrtěl kulatou hlavou s bílými vlasy. „Tahle válka… uvědomuješ si, že mladí lidé bojují na maličkých ostrůvcích v Tichém oceánu a pochodují severoafrickou pouští? My tu mrzneme a oni umírají vedrem. Tolik nešťastných dětí. Ta mladičká Polka byla vyčerpaná. Nohy měla nateklé, kynuly jí v těch botách jako housky. Ale bohužel to asi líp dopadnout nemohlo. Nechceme přece, aby se k nám přidali. Jestli mi hlava pořád ještě slouží stejně dobře jako nohy, před setměním dojdeme k tomu sídlu, o kterém jsem mluvil. S dezertérem a Polkou by nás dovnitř nikdo nepustil.“

„Samozřejmě, je dobře, že to tak dopadlo,“ přitakala Eva. „Dezertér a Polka? Pardon, ale do zítřka je někdo najde mrtvý na cestě.“

„Prokrindáčka, vy jste ale puchejř, Evo. Bolavej puchejř.“ Básník v botách se zasmál a zamával na ni hůlkou.

alfred

Ranní obloha rozprostírala nad přístavem studené stíny. Že by má milovaná Vaterland ztrácela pevnou půdu pod nohama? Bylo vůbec něco takového možné? Lübeck, Kolín, Hamburk. Přicházely zprávy, že jsou v troskách.

Přístav před pár měsíci bombardovala americká Osmá letecká armáda. Přes sto amerických letadel shodilo ocelové bomby na Gotenhafen. Loď Stuttgart dostala zásah a potopila se.

Nebyl to první nálet. Ani poslední. Zavedli tu tři varovné signály podle závažnosti. Zapamatoval jsem si je:

Déšť.

Kroupy.

Sníh.

Představoval jsem si, že až přijde útok, budu pálit do vzduchu, divoce jim budu hrozit pěstí z granátů. V duchu jsem takové bitevní vrcholy zlézal velmi často.

Jenže než taková situace nastane, užíval jsem spíš svých bystrých pozorovacích schopností než zvířecí síly. Vůdce si potrpěl na pečlivě vedené záznamy. Měl jsem v úmyslu prokázat, že jsem hoden povýšení na dokumentaristu. Koneckonců jsem byl strážný. Zaznamenávání a opakování mých pozorování jen tříbilo můj duševní katalog. Ostatní vojáky mé litanie zřejmě otravovaly, ale copak jsem se na ně mohl zlobit, že mi závidí mé archivářské schopnosti?

Měl jsem tajnou pomůcku. Abych mohl sledovat rasové, společenské a politické nepřátele Říše, převedl jsem Vůdcův seznam na melodii. Snáz se mi pamatoval, když jsem si ho zazpíval, jako když si dítě recituje říkadlo. Byla to celkem chytlavá melodie:

Komunisté, Čechoslováci, Řekové, cikáni, postižení,

homosexuálové

–nádech–

Židé, retardovaní, černoši, Poláci, prostitutky, Rusové, Srbové, socialisti

–nádech–

španělští republikáni, odboráři, Ukrajinci a

–nádech před velkým finále–

Ju-go-sláv-ci!

Finále jsem měl z celé té písničky nejraději. Čtyři slabiky, čtyři mocné údery. V duchu jsem si tu melodii zpíval, když jsem se věnoval jiným povinnostem.

V přístavu probíhala oficiální operace, ale podrobnosti zatím nebyly odhaleny. Rozhovory byly napjaté, nervózní a vystrašené. Pozorně jsem naslouchal.

„Fricku, nestůj tam a neposlouchej, koukej se hnout! To se chceš nechat odbouchnout ruským letadlem?“

„Rozhodně ne.“ Srovnal jsem si stoh záchranných vest v náručí a po straně vykoukl. „Kam je mám odnést?“ zeptal jsem se.

Důstojník ukázal na obrovitou břidlicově šedou loď, která barvou dost připomínala hrozivé nebe nade mnou.

„Na tamhletu,“ řekl. „Na Wilhelma Gustloffa.“

florian

„Zmiz! Jdi pryč!“ Zuřil jsem. Proč odmítala odejít? Chůze ji zjevně vyčerpávala.

„Jdu daleko za vámi. Ani mě nevidíte,“ namítla lámanou němčinou.

„Já tě nemůžu chránit.“

„Tak třeba ochráním já vás,“ řekla s upřímným výrazem.

„Já ochranu nepotřebuju.“

„Tak proč nejdete po cestě?“ Kopla do sněhu, který přes noc zmrzl na led. „Je to přece mnohem rychlejší. Spíš narazíte na jídlo. Les je hezčí, ale trvá to déle. Vy nechcete, aby vás někdo viděl?“ Přetáhla si růžovou čepici níž přes uši.

Jestli jsem něco nechtěl, tak ztrácet čas. Obrátil jsem se od ní a dal se zase do kroku. Zaslechl jsem, jak si pro sebe povídá něco polsky. Nakonec se unaví a bude muset zastavit. Utahané tělo ji daleko nedonese. Hlodaly mě však myšlenky na mladší sestru, a tak jsem se nakonec otočil k ní. Jakmile jsem zastavil, zastavila se taky a opřela se o strom. Vytáhl jsem z batohu pistoli po ruském vojákovi. Došel jsem k ní.

„Vem si ji. Kdybys ji musela použít, chyť ji oběma rukama, až budeš mačkat spoušť. Rozumíš? A teď jdi pryč.“

Přikývla, ale byl jsem přesvědčen, že nerozuměla. Pistole vypadala v její pletené rukavici obrovská.

Odešel jsem. Byl jsem blázen? Tři kroky za mnou se táhla Polka se sovětskou zbraní – za mnou, Prušákem skrývajícím tolik tajemství, že by vyhodila do vzduchu celé království. O slovo se přihlásila rána v boku a s ní i můj úsudek. Jestli se brzy neohlásím na checkpointu, bude po všem.

joana

Vlekli jsme se po cestě, obloha byla zatažená těžkými šedými mračny. Vzhlédla jsem k nim.

„Bude sněžit,“ odhadla Ingrid, na co myslím.

„Ty to cítíš?“ zeptala jsem se.

„Někdy.“ Pokývala hlavou a přehmátla na laně přivázaném vzadu k povozu. „Vyprávěj mi o nich,“ pobídla mě. „O tom klukovi a té Polce. Něco mě napadlo a chci vědět, jestli se nepletu.“

Fascinovalo mě, že Ingrid cítí, jak lidé vypadají. Řekla mi, že vnímá tvar postavy, chování a někdy i barvu vlasů. Ale jako první se jí vyjevily vnitřní vlastnosti.

„Ta dívka se bála,“ začala Ingrid. „Její pohyby byly napjaté a plné paniky. Dýchala přiškrceně, skoro sípěla. Mladík působil úplně opačně. Pohyboval se ladně a mrštně, jako by byl zvyklý chodit neslyšně.“

Několik dní šel se šrapnelem velkým jako víčko od lahve v boku. Představila jsem si jeho ránu a napadlo mě, jestlipak má ještě horečku.

„Jak se jmenovala? Ta vyplašená holka,“ zajímala se Ingrid.

„Emilia.“

„Ano, to odpovídá,“ přitakala Ingrid.

Zakopla o kámen a málem upadla. Přidržela se lana a jen tak tak nabrala ztracenou rovnováhu.

Položila jsem jí ruku na rameno. Tenhle pochod byl dost náročný i pro vidoucího člověka. Před dvěma týdny se Ingrid v šíleném rumraji na nádraží oddělila od své tety. Vlak odjel, ale Ingrid do něj nastoupit nestihla. Dva dny stála sama na nástupišti, třásla se a čekala, jestli se teta vrátí. Nevrátila se. Třetí den začala prosit ostatní o pomoc. Přehlíželi ji. Někdo jí ukradl kufr. Konečně si jí všimla mladá dívka a upozornila mě na ni.

„Nelituj mě,“ řekla Ingrid. „Já vidím. Jen jiné věci než ty. Ta dívka je blonďatá?“

„Ano, Emilia má světlé vlasy zapletené do copů, modré oči a kulatý obličej. Ten mladík je celkem vysoký, má široká ramena a hnědé vlnité vlasy. Jsou trochu přerostlé. Nevím, jak se jmenuje ani odkud je.“

„A oči?“ zeptala se. „Jakou mají barvu?“

„To si nepamatuju. Možná hnědou?“

„Neřekla bych. Myslím, že jsou šedé,“ opáčila Ingrid.

„Šedé? Kdepak, nikdo přece nemá šedé oči.“

„Zloději ano,“ řekla.

Obrátila jsem se k ní. „Ty myslíš, že je zloděj?“

Ingrid mlčela.

Teplota poklesla a odkryté části obličeje mě začaly štípat. Na cestě jsme byli přes šest hodin. Eva ustavičně remcala. Nenáviděla chůzi, nesnášela zimu, nemohla vystát Rusy ani válku. Básník v botách sliboval, že dnes najdeme to sídlo, které znával. Já měla své pochybnosti a varovala ho, aby v lidech nevzbuzoval přehnané naděje, zvlášť v tom maličkém. Zatoulaný chlapeček byl už tak zoufalý.

„No jo, ale jestli mám pravdu,“ na to básník, „namasíruješ mi nohy u krbu.“

Nebyla jsem si jistá, že na tu sázku chci přistoupit.

emilia

Cestou jsem se snažila zabavit. Dívala jsem se po stromech a myslela na velké čapí hnízdo, které jsem viděla na střeše stodoly. Připomnělo mi maminku. Myslela jsem na teplé slunné dny, kdy mě brávala do lesa na houby. V lese u Lvova rostl překrásný starý dub s dutinou tak velkou, že jsem si do ní mohla sednout. Donesly jsme si košíky ke stromu a já si vlezla do kmene. Maminka si sedla, opřela se zády o strom a překřížila si nohy v kotnících.

„Ty miluješ příběhy, Emilie. Stromy v sobě nesou příběhy za stovky let,“ říkávala mi a hladila přitom kůru. „Jen si představ, co každý strom viděl a cítil. A všechna ta tajemství si nosí v sobě.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sůl moře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.