Přeložila Michaela Klevisová

5

Na trávě se leskla rosa a Harry, Paní Murphyová a Tuckerová kráčely podél trati. Noc byla znovu neobvykle teplá a ani den zřejmě nebude jiný. Šikmé paprsky ranního slunce zalévaly Crozet nadějí – alespoň Harry to tak připadalo.

Když míjela nádraží, všimla si, že proti ní jde paní Hogendobberová s malými činkami v zaťatých pěstech.

„Dobré ráno, Harry.“

„Dobré ráno, paní H.“ Když ji starší žena ve starém svetru a sukni pod kolena rázným krokem míjela, Harry zvedla ruku na pozdrav. Paní Hogendobberová byla silně přesvědčená, že ženy by neměly nosit kalhoty, ale tenisky považovala za přípustné. Dokonce i její sestra z Greenville z Jižní Karolíny tvrdila, že na kalhotách není nic špatného, ale Miranda namítala, že jejich milovaná matka přece utratila celé jmění za výuku společenského tance a etikety. Za takovou rodičovskou oběť by se jí měla nějak odvděčit a chovat se jako dáma je to nejmenší.

Harry přišla ke dveřím pošty zrovna ve chvíli, kdy se objevil Rob Collier se svou velkou poštovní dodávkou. S hekáním vyložil pytle s poštou, postěžoval si, že se na hlavní poště v poslední době nedozvídá žádné pořádné drby, sedl zpátky za volant a odjel.

Když Harry třídila poštu, dovnitř se vloudala Boom Boom Craycroftová. Jejímu příchodu scházela už jen triumfální fanfára. Na rozdíl od paní Hogendobberové na sobě měla kalhoty, přesněji řečeno přiléhavé džíny. Milovala trička nebo jakékoli jiné svršky přitahující pozornost k jejímu bujnému poprsí. Vnady jí vybujely brzy – už v šesté třídě. Když si vykračovala kolem kluků, komentovali pohupování jejího poprsí slovy: „Baboom, Baboom.“ Postupně to zkrátili na Boom Boom. Nikdo netušil, jestli jí její přezdívka vadí nebo ne. Ale skoro to vypadalo, že ji naopak těší, že se její vnady staly legendou.

Na Harry se netvářila moc přívětivě.

„Dobré ráno, Boom Boom.“

„Dobré ráno, Harry. Přišlo mi něco?“

„Dala jsem ti poštu do schránky. Co tě přivádí tak brzy ráno do města?“

„Vstávám teď dřív, abych si užila co nejvíc světla. Trpím sezonní afektivní poruchou, víš? Mám depresi ze zimy.“

Harry už byla zvyklá, že si Boom Boom neustále stěžuje na nějaké zdravotní potíže. Měla jich tolik, že by se o nich dala napsat odborná kniha. Harry neodolala: „Boom Boom, myslela jsem, že jsi tyhle potíže potlačila tím, že jsi přestala jíst mléčné výrobky.“

„Ne, to bylo kvůli zahlenění.“

„Aha.“ Harry si pomyslela, že kdyby Boom Boom opravdu trpěla jenom polovinou nemocí, na které si stěžuje, už by nebyla mezi živými. Harry by to vůbec nevadilo.

„Včera večer jsme byli u Mim.“ Když Boom Boom říkala „my“, myslela tím sebe a Harryina exmanžela Faira. „Byla tam Malá Marilyn a Fitz-Gilbert a hráli jsme Pictionary. Mělas vidět, jak se do toho Mim zažrala. Prostě potřebovala vyhrát.“

„A vyhrála?“

„Nechali jsme ji. Jinak by nás nepozvala ke svému stolu na plese po letošních Oslavách sklizně. Ale Malá Marilyn s Fitzem-Gilbertem se zmínili, že viděli toho nového chlápka – toho krasavce, jak řekla Malá Marilyn – a že prý bydlí hned vedle tebe. Chodil na Yale. Co tady dělá chlápek z Yale? Celý Jih přece posílá syny na Princeton, takže tenhle musí být ze Severu. Kdysi jsem chodila s klukem z Yale, byl členem spolku Lebka a kosti, což je celkem ironie, protože jsem si při tanci s ním zlomila kotník.“

Harry připadalo nejironičtější, že rozhovor takhle protahují. Boom Boom určitě jde hlavně o to, aby Harry ocenila, že znala kluka nejen z Yale, ale přímo ze spolku Lebka a kosti – nikoli z Vlčí hlavy nebo z jiného „obyčejnějšího“ tajného spolku, ale rovnou z toho nejprominentnějšího. Harry připadalo, že dostatečnou poctou je už pouhé přijetí na Yale; pokud někoho navíc vzali i do tajného spolku, je to báječné, ale nejlepší je o tom mlčet. Jenže Boom Boom nedokázala mlčet o ničem.

Za pultem zívla Tuckerová. „Murph, skoč do vozíku s poštou.“

„Dobře.“ Paní Murphyová rozvlnila boky a plavně seskočila z pultu, odkud naslouchala skryté slovní přestřelce mezi ženami. Strefila se přímo doprostřed poštovního vozíku a ten se za hlasitého rachocení kovových koleček rozjel přes zadní místnost. Tuckerová se štěkotem běžela vedle něj.

„Hej, vy dvě.“ Harry se zachichotala.

„Ach, už jdu pozdě na hodinu aerobiku. Měj se fajn.“ Boom Boom pronesla poslední větu sladce falešným tónem a odešla.

Boom Boom přitahovala muže. Jen to potvrzovalo Harryino přesvědčení, že se obě pohlaví nedívají na ženy stejnýma očima. Možná muži a ženy pocházejí z odlišných planet – alespoň Harry to tak často připadalo. Boom Boom měla hezkou tvář a oslavované bujné vnady, ale Harry moc dobře věděla, že je to v první řadě hypochondrická hysterka, která si vymyslí nějaké strašné onemocnění, kdykoli se necítí v bezpečí nebo jí hrozí, že by musela dělat cokoli užitečného.

Susan Tuckerová kdysi tvrdila, že Boom Boom by nikdy nespala s chudým mužem. Toto pravidlo však porušila s Fairem Haristeenem a Harry věděla, že Boom Boom brzy začne vadit, že nedostává náušnice od Cartiera, zahraniční dovolené a nové auto, kdykoli si vzpomene. Samozřejmě mohla utrácet spoustu vlastních peněz, ale to jistě není taková zábava jako drancování cizí peněženky. Nejspíš počká, až jí cestu zkříží bohatý muž, a pak od Faira rychlostí světla uteče. Harry si říkala, že až se to jednoho dne stane, neměla by mít škodolibou radost. Jenže už dopředu věděla, že se jí neubrání.

Ze snění o sladké pomstě ji vytrhl příchod Mim Sanburneové. Měla na sobě kabátek s velkými knoflíky a elegantní tmavě zelený klobouk s bažantím pírkem. Vypadala jako turistka z Tyrolska. Kdyby to znamenalo, že se do Tyrolska zase vrátí, byla by to milá představa.

„Harry.“ Mimin pozdrav vyzněl panovačně.

„Paní Sanburneová.“

Dalším potvrzením Mimina statusu byla schránka s nízkým číslem, která patřila rodině od chvíle, kdy Crozet dostal vlastní poštovní pobočku. Vytáhla z ní plnou náruč lesklých časopisů a obálek. Hodila je na pult. „Slyšela jsem, že máte moc hezkého přítele.“

„Vážně?“ zněla překvapená odpověď.

Paní Murphyová poskakovala v poštovním vozíku a Tuckerová na pohybující se vybouleninu v plátně zespodu štěkala.

„Můj zeť Fitz-Gilbert tvrdí, že toho Blaira Bainbridge poznal. Je to model. Viděl ho v Esquire, GQ a podobných časopisech. Dejte si pozor. Tihle modelové bývají trochu divní, jestli víte, co tím myslím.“

„Ne, paní Sanburneová, to vážně nevím.“

„Jen se vás snažím chránit, Harry. Tihle hezcí muži si berou ženy, ale dávají přednost mužům, když už to musím říct takhle na rovinu.“

„Zaprvé s ním nechodím.“

To Mim velmi zklamalo. „Aha.“

„Zadruhé netuším, jaká je jeho sexuální orientace, ale působí docela mile a já věřím, že opravdu milý je. Zatřetí, od mužů si dávám prázdniny.“

Mim ležérně zakroužila rukou ve vzduchu – na její poměry to bylo velmi dramatické gesto. „To říká každá žena, dokud nepotká dalšího muže – a on přijde. Muži jsou jako auta na silnici – za rohem se vždycky blíží další.“

„Zajímavá myšlenka.“ Harry se usmála.

Mim promluvila tónem, jakým obvykle sdělovala „důležité“ informace. „Moje drahá, Boom Boom jednoho dne přestane Faira bavit. Až přijde k rozumu, vezměte ho zpátky.“

Jelikož všichni strkali nos do cizích věcí, nevyžádaná intimní rada se Harry nedotkla. „To bych asi nedokázala.“

Přes pečlivě nalíčenou tvář přeběhl úsměv. „Lepší je ďábel, kterého znáš, než ten, kterého neznáš.“ Po této prozíravé radě Mim zamířila ke dveřím, zastavila se, vrátila se, sebrala z pultu svoje časopisy a dopisy a pak konečně odešla.

Harry si založila ruce na hrudi, která také zasluhovala respekt, a pohlédla na zvířata. „To je hrůza, holky. Lidi říkají takové pitomosti!“

Paní Murphyová z vozíku na poštu zavolala: „Mim je úplně blbá. Kašli na ni! Radši mě povoz.“

„Udělala sis tam pohodlíčko, viď?“ Harry chytla vozík za roh a vesele vozila Paní Murphyovou po poště. Tuckerová vzrušeně ňafala.

Zadním vchodem vstoupila Susan, a když uviděla, jak dobrá zábava na poště panuje, posadila Tuckerovou do druhého vozíku. „A závodíme!“

Když se unavily a daly si pauzu, uslyšely škrábání na zadní dveře. Otevřely je a dovnitř vkráčela Pewter. Harry šedou kočku zvedla, posadila ji do vozíku k Paní Murphyové a povozila obě kočky společně. Nabourala do Susan a Tuckerové.

Popuzená Pewter se zvedla na zadní a předními packami se chytila okraje vozíku. Chystala se vyskočit, když na ni Paní Murphyová zavolala: „Zůstaň uvnitř, ty posero!“

Pewter místo odpovědi na mourovatou kočku skočila, a zatímco závod pokračoval, z legrace spolu zápasily.

„Fííí!“ Susan přidala zvukový efekt.

„Vyjedeme zadním vchodem a budeme závodit v uličce,“ navrhla Harry.

„Jo, jo!“ odpověděla vzrušeně zvířata.

Harry otevřela zadní dveře a se Susan opatrně snesly vozíky ze schodů. Za chvíli jimi zběsile kodrcaly tam a zpátky uličkou. Obchodník zrovna vynášel odpadky a zavolal na ně, aby ještě přidaly. Paní Hogendobberová vzhlédla od dýní a rukou si zastínila oči. Usmála se, zavrtěla hlavou a vrátila se k práci.

Nakonec byly ženy úplně vyřízené. Pomalu tlačily vozíky zpět na poštu.

„Jak je možné, že když lidi zestárnou, přestanou takovéhle věci dělat?“ zeptala se Susan.

„Kdo ví?“ Harry se s úsměvem dívala, jak spolu Paní Murphyová a Pewter sedí ve vozíku.

„Jak je možné, že my si pořád hrajeme?“ dumala Susan.

„Protože jsme zjistily, že pokud chce člověk zůstat věčně mladý, stačí přestat se vyvíjet.“ Harry šťouchla Susan do ramene. „Co ty na to?“

Den byl plný smíchu, slunečního svitu a pohody. Odpoledne Harry zrovna nastartovala traktor, když na dvůr vjel Blair Bainbridge ve svém autě. Mohla by zajet k němu a podívat se na ten starý železný plot na hřbitově?

A tak Harry v bafajícím traktoru sjela z kopce. Paní Murphyová jí seděla na klíně a Tuckerová jela s Blairem. Harry s pomocí traktoru zvedla spadlý plot a Blair podél něj narovnal betonové kvádry, aby ho držely na místě, než se mu podaří upevnit sloupky. Harry bavilo Blairovi pomáhat. Když s lidmi pracovala nebo hrála hry, hned jí připadali bližší. Blairovi nevadilo, že se při práci ušpiní. U muže z města to Harry docela překvapovalo. A nejspíš překvapila i ona jeho. Poradila mu, jak by mohl zrenovovat stáje, kde nakoupit koně a jak upevnit ke stropu zářivky.

„Proč bych nemohl svítit normálními žárovkami?“ zeptal se Blair. „Je to hezčí.“

„A mnohem dražší. Proč utrácet peníze, když nemusíte?“ Posunula si do týla modrou kšiltovku s logem fotbalového týmu Giants.

„Záleží mi na tom, jak věci vypadají.“

„Tak zavěste zářivky až úplně nahoru ke krovu a níž na trámy dejte normální žárovky s kovovými chrániči. Jinak budete koním sbírat z hlav střepy z prasklých žárovek. Pokud tedy trváte na tom, že je opravdu musíte mít.“

Blair si otřel ruce o džíny. „Asi si myslíte, že jsem úplně pitomý.“

„Ne, jen se musíte něco naučit o životě na venkově. Já bych si zase neuměla poradit v New Yorku.“ Odmlčela se. „Fitz-Gilbert Hamilton tvrdí, že jste model. Je to pravda?“

„Dělám to jen nárazově.“

„Jste nezaměstnaný?“

Pobavilo ho, že Harry o jeho oboru nic neví. Hned mu byla ještě sympatičtější. „Ne tak úplně. Odsud můžu kdykoli odletět na focení. Jen už nechci žít v New Yorku a nechci tuhle práci dělat napořád. Je skvěle placená, ale… úplně mi nesedí.“

Harry pokrčila rameny. „Jste hezký chlap, tak proč byste si tím nevydělával?“

Blair zasténal. Ženy s ním obvykle takhle na rovinu nejednaly. Spíš s ním flirtovaly a dělaly všechno pro to, aby ho mohly doprovázet na příští velkou společenskou událost. „Harry, jste vždycky takhle… ehm… přímá?“

„Asi jo.“ Harry se usmála. „Ale jestli se vám vaše práce nelíbí, určitě si nakonec najdete něco, co vás bude bavit.“

„Rád bych choval koně.“

„Pane Bainbridgi, dám vám radu o dvou slovech. Nedělejte to.“ Posmutněl. Zaváhala a dodala: „Nedá se na tom pořádně vydělat. Raději kupujte ročky nebo i starší koně a pak je dělejte. Opravdu. Někdy si spolu můžeme sednout a promyslet to. Teď ale musím jet domů. Dokud je světlo, potřebuju pohnojit pole a vytáhnout ze země jeden sloupek ohradníku.“

„Pomohla jste mi – tak teď pomůžu já vám.“

Blair netušil, že „udělat koně“ znamená zajezdit ho a natrénovat. Ale už Harry položil tolik otázek, že se rozhodl dopřát jí pauzu. Zeptá se někoho jiného, co ten výraz znamená.

Jeli zpátky k Harry. Tentokrát se Paní Murphyová vezla s Blairem a Tuckerová s Harry.

Paní Murphyová klidně seděla na sedadle spolujezdce a pozorovala Blaira. V nozdrách ji lechtal jeho příjemný pach: směsice jeho přirozené vůně, kolínské a potu. Při řízení se usmíval. Vycítila, že je šťastný. A co bylo ještě lepší, mluvil s ní jako rovný s rovným. Řekl jí, že je pěkná kočička. Začala příst. Pokračoval, že je jistě skvělá lovkyně myší, vidí jí to na očích. Až se tu trochu usadí, požádá ji, aby mu dohodila jednu nebo dvě kočičky. Na světě není nic smutnějšího než lidský život bez kočky. Paní Murphyová začala příst ještě hlasitěji.

Když vjeli na Harryinu příjezdovou cestu, Paní Murphyová si byla jistá, že Blaira naprosto okouzlila, ačkoli ve skutečnosti to bylo přesně naopak.

Sloupek vězel v zemi pevně, ale nakonec ho dokázali vytáhnout. Hnojení bude muset počkat za zítřek, protože slunce už zapadlo a měsíc nesvítil dost na to, aby se při jeho světle dalo pracovat. Harry pozvala Blaira do kuchyně a uvařila konvici kávy z Jamajky.

„Harry,“ poškádlil ji. „Myslel jsem, že jste šetrná. Tohle je pěkně drahé kafe.“

„Šetřím na požitky,“ odpověděla Harry.

Zatímco pili kávu a jedli těch několik sušenek, které Harry doma měla, vyprávěla mu o MacGregorových a Jonesových, o historii Liščího doupěte, jak ji sama slyšela vyprávět, a také o historii městečka Crozet pojmenovaném po Claudiu Crozetovi.

„Povězte mi ještě něco.“ Předklonil se a oříškové oči mu zářily. „Proč má každá farma v názvu lišku? Liščí houština, Liščí doupě, Liščí nora, Zrzavá liška, Šedá liška, Mazaná liška, Liščí nebe, Liščí hřbet, Liščí běh…“ nadechl se „… Liščí louka, Liščí kopce, Liščí pole, Liščí…“

„Co třeba Farma u mrtvé lišky?“ doplnila Harry.

„Ne. To jste si teď vymyslela.“

„Jo.“ Harry vyprskla smíchy a Blair se také rozesmál.

Odešel v půl desáté a za jízdy si pískal. Harry umyla nádobí a snažila se vzpomenout si, kdy naposledy poznala někoho tak milého.

Kočka a fena se k sobě přitulily a přály si, aby lidé pochopili, co jim připadá naprosto zjevné. Harry a Blair k sobě patří. Jak dlouho asi potrvá, než na to přijdou? Kdo se jim postaví do cesty? Lidé si všechno strašně moc komplikují.

6

Vlahé počasí k radosti všech obyvatel Crozetu vydrželo ještě tři dny. Mim neztrácela čas. Požádala Malou Marilyn, aby pozvala Blaira Bainbridge na návštěvu, a v té době se u dcery čirou náhodou také zastavila. Hluboce litovala, že je pro ni Blair moc mladý, a klidně to i říkala nahlas, ale to obvykle dělávala v přítomnosti všech hezkých mladých mužů. Její manžel Jim se tomu jen smál.

Pracovna Fitze-Gilberta Hamiltona na Blaira působila jako svatyně Princetonské univerzity. Jak může někdo snést ve svém okolí tolik oranžové a černé? Fitz-Gilbert mu ukázal fotku s přáteli z vysoké školy i snímek ze squashe na střední škole Andover Academy. Blair se ho zeptal, co se mu stalo s vlasy, což Fitz-Gilbert považoval za narážku na svou počínající pleš. Blair mu kvapně vysvětlil, že tohle na mysli neměl; všiml si, že mladý Fitz-Gilbert byl blonďák. Malá Marilyn se zachichotala a řekla, že její manžel si za studií zesvětloval vlasy. Fitz-Gilbert zrudl. To přece dělá spousta mužů – nic to neznamená.

Výsledek tohoto rozhovoru byl patrný hned následující ráno, když Fitz-Gilbert přišel na poštu s odbarvenou kšticí. Harry zírala na zlatavé vrabčí hnízdo nad vlídnou tváří a nakonec usoudila, že bude nejlepší se na něj zeptat.

„Chceš si vyzkoušet, jak se žije blonďákům, Fitzi? Koukám, že Velká Marilyn na tebe má velký vliv.“

Mim létala každých šest týdnů do New Yorku, aby si nechala udělat vlasy a bůh ví co ještě.

„Včera jsme si s manželkou prohlíželi moje fotky ze studií a ona rozhodla, že jako blonďák jsem byl hezčí. Co myslíš ty? Mají blonďáci zábavnější život?“

Harry zkoumala efekt. „Sluší ti to. Ale myslím si, že máš zábavný život bez ohledu na barvu vlasů.“

„Něco takového bych si v Richmondu nikdy nemohl dovolit. V té advokátní kanceláři.“ Vzal sám sebe za krk, jako by se chtěl zaškrtit. „Když jsem si teď založil vlastní firmu, můžu si dělat, co chci. Je to skvělý pocit. Úplně cítím, že jako blonďákovi se mi bude dokonce i líp pracovat!“

„Nevím, co bych si počala, kdybych nemohla přijít do práce oblečená, jak chci.“

„A co je ještě horší, nemohla by sis s sebou brát kočku a psa,“ připomněl Fitz-Gilbert. „Víš, co si myslím? Lidé nejsou na světě od toho, aby pracovali pro velké firmy. Jen se podívej na Cabella Halla. Před lety odešel z Chase Manhattan a nastoupil do Allied National. Studená atmosféra velkých firem nakonec zničí i ty nejveselejší lidi. Tohle se mi líbí na Crozetu. Je to malé město; i firmy jsou tu malé a lidé přátelští. Nejdřív jsem si nebyl jistý, jak stěhování z Richmondu zvládnu. Bál jsem se, že se tu třeba budu nudit.“ Usmál se. „Ale se Sanburneovými se člověk nikdy nenudí.“

Harry se také usmála, ale prozíravě nic nedodala. Odešel, nasoukal své velké tělo do Mercedesu 560SL a odjel. Fitz a Malá Marilyn vlastnili perleťově černé SL, bílý range rover, stříbrný Mercedes 420SEL a nablýskaný chevrolet pickup s pohonem všech kol.

S postupem dne teplota poklesla o dobrých sedm až deset stupňů. Nad vrcholky Blue Ridge Mountains se kupily černé bouřkové mraky. Rozpršelo se dřív, než mohla Harry odejít z práce. Paní Hogendobberová ji ochotně hodila domů svým starým Fordem Falcon, jen si cestou stěžovala, že musí mít v autě Paní Murphyovou a Tuckerovou. Stěžovala si také na auto. Známé téma – paní Hogendobberová si totiž na svůj vůz stěžovala ode dne, kdy ho George v roce 1963 nový koupil – ukolébalo Harry do polospánku.

„… takže brzo budu muset pořídit nové pneumatiky, a tak si říkám, Mirando, stojí ti to vůbec za to? Pořád uvažuju, že bych ho prodala, jenže pak vždycky jdu kolem parkoviště před autosalonem Fordu, prostuduju si ceny a to ti tedy povím, Harry, málem se mi zastaví srdce. Kdo si může dovolit nové auto? Takže dál záplatuju to staré. Jé, podívej!“ vykřikla najednou. „Harry, jsi vzhůru? Nebo si tu mluvím pro sebe? Podívej se támhle.“

„Hm.“ Harry pohlédla směrem, kam paní Hogendobberová ukazovala.

U silnice se na novém sloupku kolébala velká cedule. Na zlatě orámovaném tmavě zeleném pozadí zářila zlatá malba. Znázorňovala lišku, vykukující z doupěte. Nad realistickým obrázkem stálo: LIŠČÍ DOUPĚ.

„To muselo stát spoustu peněz.“ Paní Hogendobberová promluvila nesouhlasným tónem.

„Ráno tam ještě nebyla.“

„Ten Bainbridge musí být hodně bohatý, když si může dovolit takovouhle ceduli. Uvidíš, že za chvíli postaví místo plotu kamennou zeď, a nejlevněji – a tím myslím opravdu nejlevněji – něco takového pořídíš za třicet dolarů za krychlovou stopu.“

„Jsou to jeho peníze. A že si pořídil hezkou ceduli, ještě neznamená, že vyhodí všechny své úspory z okna.“

Když vjely na dlouhou příjezdovou cestu k Harryinu domu, Harry pozvala paní Hogendobberovou na šálek čaje. Paní Hogendobberová odmítla. Jde na setkání kostelního sboru a dobře ví, že i Harry má své povinnosti. Harry jí byla vděčná, protože teplota dále klesala a mraky sjížděly po horách jako po inkoustově černém tobogánu. Paní Hogendobberová odjela a Harry spěchala do stájí. Paní Murphyová a Tuckerová utíkaly před ní.

Na hřebíku visela pevná bunda, kterou Harry nosila na práci ve stájích. Harry si ji oblékla, sundala si tenisky, vklouzla do holin a nasadila si kšiltovku s logem Giants. Vzala ohlávky a vodítka a došla na západní pastvinu právě včas, aby ji do tváře uhodil prudký déšť. Paní Murphyová zůstala ve stáji, ale Tuckerová běžela s Harry.

Tomahawk a Gin Fizz byli šťastní, že vidí svoji mámu. Okamžitě přiklusali. Brzy byla malá rodina zpátky ve stáji. Déšť bubnoval do střechy čím dál rychleji. Ze severovýchodu se přihnal ostrý vítr.

Harry smíchala otruby s horkou vodou a odměřila koním granule. Paní Murphyová se plížila po půdě. Všichni dělali ve stáji takový hluk, že se myši včas schovaly. Na trámu krovu seděla velká stará sova, stálá obyvatelka stáje. Paní Murphyová ji neměla ráda a platilo to i naopak, protože spolu soupeřily o myši. Přesto zřídkakdy padla hrubá slova. Obě se řídily heslem „žít a nechat žít“.

Zpoza balíku bojínku vykoukl růžový čumáček s naježenými vousky. „Paní Murphyová.“

„Simone, co tady děláš?“ Paní Murphyová zvedla ocas na pozdrav.

„Ta bouřka přišla hrozně rychle. Napadlo mě, že tady bych mohl docela dobře přečkat zimu. Nepřipadá mi, že by to tvému člověku vadilo. Co myslíš ty?“

„Pokud nebudeš žrát zrní, asi jí to bude jedno. Ale dej si pozor na užovku.“

„Už hibernuje… anebo si hraje na mrtvou.“ Simon potměšile zamrskal fousky.

„Kde?“

Simon jí ukázal, že impozantní čtyři stopy dlouhá užovka se stočila pod senem na jižní, tedy nejteplejší straně půdy. Paní Murphyová z ní viděla jen špičku ocasu – jinak nic.

Vrátila se k Simonovi a sedla si vedle něj.

„Sova tu užovku nemůže vystát,“ poznamenal Simon.

„Jí vadí úplně všechno.“

„Komu?“ ozvalo se shora.

„Tobě,“ zavolala se zakloněnou hlavou Paní Murphyová.

„Nevadí mi úplně všechno, jenom to, že sem pořád lezeš a neudržíš tu svou velkou tlamu zavřenou. Plašíš myši.“

„Na to, abys lovila, je ještě brzy.“

„To ovšem nic nemění na faktu, že jsi děsně ukecaná.“

Sova si načechrala pírka a pak prostě odvrátila hlavu. Ostatní zvířata fascinovalo, že sova dokáže nádhernou hlavou otočit skoro o tři sta šedesát stupňů. Čtyřnozí tvorové se ani nemůžou pořádně rozhlédnout, myslela si sova.

Paní Murphyová a Simon se zasmáli a pak kočka slezla po žebříku zpátky dolů.

Jakmile byla Harry s prací ve stáji hotová, Paní Murphyová a Tuckerová nedočkavě pelášily k domu.

Na sousední farmě v téže chvíli spěchal ke svému domu Blair, promočený na kůži. Déšť ho zaskočil dobré půl míle od přístřeší.

Když se usušil, oblohu proťaly růžovo-žluté blesky. Zuřila neobvyklá podzimní bouře. Byl zrovna na cestě do kuchyně, aby si ohřál polévku, když se ozvala ohlušující rána provázená bílým zábleskem. Jakmile se vzpamatoval z leknutí, uviděl, že se kouří z transformátoru na sloupu vedle jeho domu. Blesk uhodil přímo do něj. Ještě chvíli pokračovaly elektrické výboje a pak odezněly.

Blair si promnul oči. Pálily ho. V domě byla tma a on neměl svíčky. Měl tolik práce s tím, aby se tu nějak usadil, že si vůbec nestihl koupit nejen svíčky a lucernu, ale ani nábytek.

Napadlo ho, že by mohl zajet k Harry, ale pak si to rozmyslel. Nechtěl vypadat jako srab.

Podíval se z okna a vzápětí sjel z oblohy další strašlivý blesk a uhodil do stromu na půli cesty mezi domem a hřbitůvkem. Blairovi na kratičký okamžik připadalo, že na hřbitově viděl stát osamělou postavu. Pak všechno znovu zahalila tma. Vítr kvílel jako Satan.

Blair se zachvěl a pak se sám sobě zasmál. Nejspíš ho jen šálí unavené oči. Bouřka není nic strašného – je to jen jeden z nástrojů v orchestru Matky přírody.

7

Větve stromů ležely na loukách a polích jako paže a nohy vytrhané z kloubů. Když Harry kontrolovala sloupky v ohradníku, cítila vůni mízy smíšené s pachem promočené půdy. Neměla čas obejít celých padesát akrů oplocených ohradníkem z tvrdého dřeva. Tušila, že při bouřce možná popadaly stromy. V noci nemohla spát. Ležela v posteli fascinovaná silou bouře a z dálky slyšela sténání a praskání umírajících stromů. Alespoň že v okolí domu žádný nepadl a stáj i ostatní hospodářské budovy se zdály nedotčené.

„Nesnáším mokro,“ postěžovala si Paní Murphyová. Zvedala vysoko tlapky a po několika krocích je oklepala.

„Tak se vrať do domu, ty fajnovko.“ Tuckerová nechápala, jak může být Paní Murphyová takhle přehnaně úzkostlivá. Fenu nic nerozveselilo tak spolehlivě jako možnost zadovádět si v potůčku, skočit do bahna anebo, pokud měla obzvlášť štěstí, vyválet se v něčem pořádně smradlavém. Nikdo se přece nemůže divit, že je pořád špinavá, když má tak krátké nožičky. Kdyby byla třeba německá doga, bylo by to jiné. Změnilo by to spoustu věcí. Například by mohla s majestátní odtažitostí ignorovat Paní Murphyovou. Takhle si něco takového nemohla dovolit, protože kočka okolo ní hned začala kroužit a packou ji šťouchat do uší. Kdyby byla německá doga, bylo by vážně legrační pozorovat Paní Murphyovou, jak se jí snaží dosáhnout na ucho.

„Co když se stalo něco důležitého? Nemůžu zůstat doma.“ Paní Murphyová si oklepala bláto z tlapky přímo na Harryinu nohavici. „Tři páry očí vidí víc než jeden.“

„Ježiškote!“

Kočka i fena se zastavily a pohlédly stejným směrem jako Harry. Potok mezi farmou a Liščím doupětem se vylil z břehů a vzal s sebou všechno, co mu leželo v cestě. Do stromů naráželo bahno, tráva, větve a stará pneumatika, kterou voda nejspíš přinesla odněkud ze svahu Žluté hory. Občas se některé smetí někde zachytilo, ale většinu strašlivou rychlostí odnášel proud. Paní Murphyová vyvalila oči. Hučení vody ji děsilo.

Harry zamířila k potoku a po kotník se propadla do podmáčené půdy. Rozmyslela si to a ucouvla.

Olověně šedé nebe nevěstilo zlepšení. Harry zaklela. V botě měla mokro a chladno. Vrátila se do stodoly. Vzpomněla si na matku, která tvrdila, že život je proces neustálé obrody. „Musíš si uvědomit, že zkáza je vlastně začátek něčeho nového, Harry,“ řekla by.

Když byla Harry malá, nechápala, o čem to matka mluví. Grace Hepworthová Minorová byla knihovnice, a tak si Harry říkala, že máma asi čte moc romantických knih. Jenže jak roky ubíhaly, myslela na matčina moudra čím dál častěji. Pohled na povodeň ji zprvu deprimoval, ale vlastně se dal vnímat jako příležitost k přestavování, prořezávání, vylepšování.

Tolik ji mrzelo, že máma zemřela! Tak ráda by si s ní popovídala o tom, že zkáza může přinést také citovou obrodu… a o všem dalším, co ji naučil rozvod.

Tuckerová si všimla, že máma je nějak zamlklá a zadumaná, a řekla: „Lidi moc přemýšlí.“

„Anebo vůbec,“ opáčila drze kočka.

8

Dopoledne déšť znovu zesílil. Teď už byl spíš stálý než přívalový, ale radost nikomu nedělal. Jediným zářivým bodem celého dne byl krásně červený hedvábný deštník paní Hogendobberové. A také rozhovor s ní. Považovala za svou povinnost zavolat všem obyvatelům Crozetu, kterým ještě fungoval telefon, a zeptat se jich, jak se mají. Dozvěděla se, že blesk uhodil Blairovi do transformátoru. Pobočka banky má rozbitá okna. Ze střechy kostela Herbieho Jonese popadaly tašky a rozprskly se o chodník. Na střechu auta Susan Tuckerové spadl strom a hrůza všech hrůz, vichr převrátil na bok Miminu pontonovou loď; její pýchu a radost. A co je ještě horší, v jejím soukromém rybníce je teď místo vody bahnitá břečka.

„Vynechala jsem něco?“

Harry čistila špendlíkem písmena a čísla na poštovním razítku. Zanesla se tmavě červeným inkoustem. „Dýni, se kterou se chystáte vyhrát soutěž?“

„Ach ano, včera večer jsem ji přenesla dovnitř.“ Paní Hogendobberová vzala koště a začala vymetat ze dveří uschlé bahno.

„Nemusíte to dělat.“

„Vím, že nemusím, ale Georgeovi jsem takhle pomáhala. Aspoň se cítím užitečná.“

Hroudy hlíny vylétávaly na parkoviště. „Předpovídají ještě tři deštivé dny.“

„Až začnou zvířata chodit v párech, poznáme, že máme problém.“

„Harry, nedělej si legraci ze Starého zákona. Boží světlo nezáří na rouhače.“

„Nerouhám se.“

„Myslela jsem, že tě vystraším a přijdeš do kostela.“ Paní Hogendobberová roztáhla bronzově nalíčené rty do lišáckého úsměvu.

Vstoupil Fair Haristeen, otřel si boty a odpověděl paní Hogendobberové: „Harry chodí do kostela jen na svatby, křtiny a pohřby. Tvrdí, že jejím kostelem je příroda.“ Usmál se na bývalou manželku.

„Přesně tak.“ Harry potěšilo, že je Fair v pořádku. Bouře mu neublížila.

„Potok strhl můstek před domem Malé Marilyn a taky u Boom Boom. Nechce se ani věřit, že ten pramínek může nadělat tolik škody.“

„Tak to asi budou muset zůstat na svém břehu,“ poznamenala paní Hogendobberová.

„Asi ano.“ Fair se usmál. „Pokud se nevrátí Mojžíš.“

„Už vím, co jsem zapomněla říct,“ vyjekla paní Hogendobberová a narážku na bibli tentokrát ignorovala. „Kočka sežrala všechny hostie.“

„Cazenovia z episkopálního kostela Svatého Paula?“

„Ano. Ty ji znáš?“ zeptala se paní Hogendobberová, jako by kočka patřila mezi farníky.

„Loni jsem jí čistil zuby.“

„Dala si taky víno?“ Harry se zasmála.

Paní Hogendobberová se k takovému vtipkování nechtěla připojit – koneckonců chléb a víno jsou tělo a krev Kristova – ale na představě kočky, pochutnávající si na hostiích, bylo něco legračního.

„Nechceš se mnou zajít na oběd, Harry?“ zeptal se Fair.

„Kdy?“ Bezděčně sebrala z pultu propisku a zasunula si ji za ucho.

„Teď. Je poledne.“

„Ani jsem si nevšimla. Venku je taková tma!“

„Jen jdi, Harry. Budu strážit pevnost,“ nabídla paní Hogendobberová. Rozvody ji trápily a rozvod Haristeenových obzvlášť, protože oba zúčastnění byli slušní lidé. Nechápala, že se muž a žena můžou odcizit. Ona a George si zůstali po celé dlouhé manželství blízcí. Samozřejmě pomáhalo, že když řekla: „Skoč,“ George se poslušně zajímal: „Jak vysoko?“

„Chceš s sebou vzít děti?“ Fair kývl směrem ke zvířatům.

„Vezmi je, Harry. Nenechávej mě tu s tou rozjívenou kočkou. Vždycky se schová do poštovního vozíku, a když jdu kolem, vyskočí a chytne mě za sukni. A fena spustí štěkot. Jsou nevychované. Měla bys je vycvičit.“

Harry místo odpovědi odvedla zvířata do lahůdkářství.

Rozhovor s Fairem zpočátku poněkud vázl. Fair jí zodpověděl všechny dotazy ohledně své veterinární praxe. Harry mluvila o bouřce. Zasmáli se blonďatým vlasům Fitze-Gilberta a od srdce se zachechtali Mimině převrácené pontonové lodi. Okolo té zatracené lodi byla pořád spousta povyku – jednou nabourala do sousedovic mola, jindy se na ní Mim a další pasažéři málem utopili. Pokud vás Mim pozvala na svou „malou jachtu“, jak plavidlo nazývala, nečekalo vás nic dobrého. Jenže kdo odmítl, byl vykázán z nejlepší crozetské společnosti.

Když smích odezněl, Fair nasadil svůj nejvážnější výraz a pravil: „Přál bych si, abyste se s Boom Boom zase spřátelily. Kdysi jste přece byly přítelkyně.“

„Nevím, jestli bych náš vztah nazvala přátelstvím. Dokud byl Kelly naživu, stýkaly jsme se. Řekla bych, že jsme spolu slušně vycházely.“

„Chápe, že už nechceš být její kamarádka, ale mrzí ji to. Mluví jako tvrďačka, ale v jádru je velmi citlivá.“ Zvedl kelímek z polystyrenové pěny a napil se kávy.

Harry by ráda opáčila, že Boom Boom je citlivá, jedině když jde o ni samotnou a ne o ostatní. A co její, Harryiny pocity? Neměl by si o nich Fair promluvit s Boom Boom? Uvědomila si, že se nechal chytit na háček a spolkl ho i s navijákem. Boom Boom ho k sobě poutá emocionálními nároky, které jsou – stejně jako její materiální nároky – nekonečné. Třeba muži potřebují ženy jako je Boom Boom, aby si připadali důležití. Dokud nepadnou vyčerpáním.

Když Harry mlčela, Fair kvapně pokračoval: „Přál bych si, aby všechno dopadlo jinak – a současně bych si to nepřál. Asi bylo načase se rozejít.“

„Taky si myslím.“ Harry si pohrávala s propiskou.

„Nic ti nemám za zlé. Doufám, že ani ty mně.“ Svraštil světlé obočí nad modrýma očima.

Harry se do těch očí dívala od mateřské školy. „To se snadněji řekne, než udělá. Kdykoli se žena chce bavit o emocích, muž začne být ještě racionálnější, alespoň ty to děláváš. Nedokážu naše manželství pustit z hlavy a říct, že budeme přátelé. Taky mám svoji hrdost. Přála bych si, abychom se rozešli jinak, ale už se stalo. Rozhodně ti nepřeju nic zlého.“

„A co Boom Boom?“

„Kde je?“ Harry předstírala, že otázku nepochopila.

„Doma. Potok jí strhl můstek.“

„Ach ano, já zapomněla. Jakmile voda opadne, najde si místo, kde se přebrodí.“

„Alespoň že jde telefon. Ráno jsem s ní mluvil. Má strašnou migrénu. Víš přece, jak těžko snáší změny tlaku.“

„Ještě hůř než česnek.“

„Přesně tak.“ Fair si vybavil, jak Boom Boom jednou po konzumaci česneku musela do nemocnice.

„A nezapomínejme na revmatismus, který ji trápí ve vlhkých, chladných dnech. A na to, jak v horku omdlévá, obzvlášť když jí hrozí nějaká práce.“ Harry ho počastovala širokým vítězným úsměvem.

„Nedělej si z ní legraci. Přece víš, jak měla těžké dětství, s tím věčně opilým otcem a mámou, která střídala milence jako na běžícím pásu.“

„Já myslím, že už se přes to přenesla.“ Harry zapíchla hrot propisky do polystyrenového kelímku a propíchla ho. Otočila propiskou a vytáhla ji. Z kelímku vytryskla káva a prýštila Fairovi na kalhoty. Harry vstala a vyšla ven. Paní Murphyová a Tuckerová ji kvapně následovaly.

Naštvaný Fair zůstal sedět, levou rukou si otíral kalhoty a pravou se snažil zastavit proud kávy.

9

Potůček se klikatil mezi velkými balvany, vytvářel jezírka s víry a pokračoval dál. Tuckerová šla podél kluzkého bahnitého břehu. Voda už poklesla a vrátila se do koryta, ale proud byl pořád neobvykle silný a rychlý. Nad loukami visela mlha a stromy byly téměř holé, protože z nich vítr serval většinu zářivě barevného podzimního listí.

Paní Murphyová pozorovala kamarádku z půdy stájí škvírami mezi prkny. Když ztratila Tuckerovou z dohledu, přerušila debatu se Simonem a rychle slezla po žebříku dolů. Tiše zaklela a vzdala se naděje, že dokáže přeběhnout přes pole, aniž by se namočila. Voda jí cákala na světle hnědé břicho. Ještě víc ji to rozčílilo. Tuckerová provádí samé hlouposti! Když Paní Murphyová doběhla k potoku, fena velškorgi už byla uprostřed proudu a balancovala na vrcholu velkého kamene.

„Vrať se,“ naléhala Paní Murphyová.

„Ne,“ odmítla Tuckerová. „Zavětři.“

Paní Murphyová zvedla čenich k obloze. „Cítím bahno, mízu a špinavou vodu.“

„Je to ten nejjemnější ze všech pachů. Zavoní sladce a hned se zase vytratí. Musím ho najít.“

„Co tím myslíš, že zavoní sladce?“ Paní Murphyová mrskla ocasem.

„Sakra, zase jsem ho ztratila.“

„Tuckerová, máš krátké nožičky – plavat v tomhle proudu není nejlepší nápad.“

„Musím ten pach najít.“ s těmi slovy se odrazila od skály, skočila do vody a ze všech sil se snažila udržet nad hladinou. Bahnitá voda se jí přelila přes hlavu. Znovu se vynořila a plavala šikmo k protějšímu břehu.

Paní Murphyová volala a křičela, ale Tuckerová jí nevěnovala pozornost. Když velškorgi doplavala na druhý břeh, byla tak unavená, že si musela na chvíli odpočinout. Ale pach teď byl o něco silnější. Postavila se na rozechvělé nohy, oklepala se a pracně se vyškrábala do kluzkého svahu nad potokem.

„Jsi v pohodě?“ zavolala kočka.

„Ano.“

„Zůstanu tady, dokud se nevrátíš.“

„Dobře.“ Tuckerová nahoře na svahu znovu začala čenichat. Chytila správný směr a klusala přes pozemek Blaira Bainbridge. Pach s každým krokem sílil. Dovedl Tuckerovou na hřbitůvek.

Vichřice povalila náhrobky, které Blair narovnal, a uvolněný kus plotu z tepaného železa se znovu zřítil. Fena mezi tou spouští opatrně našlapovala. Pach byl nyní křišťálově čistý a lákavý, velmi lákavý.

S čenichem u země došla k náhrobku se sochou anděla hrajícího na harfu. Před náhrobkem ukazovaly k obloze prsty lidské ruky. Prudký vítr a déšť oderval uvolněnou svrchní vrstvu zeminy; kusy trávníku byly srolované jako maličké koberce. Tuckerová vdechla pach hlíny. Když byly s Paní Murphyovou na hřbitůvku minulý týden, porušené zeminy si nevšimla. Zvědavě zkoumala trávník, ale ještě zajímavější byl pach rozkladu, pro psa neodolatelný. Tuckerová okamžitě začala hrabat. Brzy odhalila celou ruku. Kousla do masité naducané dlaně a zatáhla. Ruka lehce vyklouzla z hlíny. Tuckerová si všimla, že byla hladkým řezem oddělena v zápěstí. A chyběla také bříška prstů.

Tuckerová zapomněla, jak je unavená. Vzrušená svou kořistí utíkala přes mokřinu k potůčku. Zastavila se, protože se bála skočit do vody. Nechtěla ztratit páchnoucí trofej.

Paní Murphyovou ten výjev tak ohromil, že ze sebe nevypravila ani hlásek.

Tuckerová opatrně položila ruku. „Věděla jsem to! Věděla jsem, že cítím něco úžasně mrtvého.“

„Nekousej do toho, Tuckerová.“ Paní Murphyová byla znechucená.

„Proč ne? Našla jsem to! Odpracovala jsem si to. Je to moje!“ Zaštěkala – vysokým hlasem, protože byla vzrušená a naštvaná.

„Já tu ruku nechci, Tuckerová, ale je to zlé znamení.“

„Ne, není. Vzpomeň si, jak nám Harry četla o tom, jak pes přinesl Vespasiánovi ruku, když byl generálem, a proroci si to vyložili jako znamení, že se má stát římským císařem? Je to dobré znamení.“

Paní Murphyová si matně vybavovala, jak jim Harry nahlas předčítala z jedné ze svých mnoha historických knih, ale teď ji zajímalo něco jiného. „Poslouchej. Lidi ukládají své mrtvé do krabic. Pokud jsi našla ruku, znamená to, že tělo nezabalili.“

„No a co? Je to moje ruka.“ Tuckerová řvala z plných plic, ačkoli v krátkém okamžiku prozření jí došlo, že Paní Murphyová má pravdu. Lidi své mrtvé nerozřezávají na kusy.

„Tuckerová, jestli tu ruku zničíš, zničíš důkaz. Dostaneš se do pořádného průšvihu a zaděláš na problém i mámě.“

Tuckerová si sklíčeně lehla vedle drahocenné ruky a povzdechla si. „Ale je moje.“

„Promiň. Copak nechápeš, že se stalo něco špatného?“

„Ne.“ Hlas už měla tišší.

„Když mrtvý člověk není v krabici, buď to znamená, že byl nemocný a umřel daleko od ostatních, anebo že ho zavraždili. Ostatní lidi se to musí dozvědět. Víš, jací jsou, Tuckerová. Někteří zabíjejí pro potěšení. Jsou pro ostatní nebezpeční.“

Tuckerová si sedla. „Proč jsou takoví?“

„Nevím a nevědí to ani oni. Je to nějaká vada jejich druhu. Jako když psi přenášejí parvovirózu. Tuckerová, prosím, neznič ten důkaz. Pokusím se přivést mámu. Slib mi, že počkáš.“

„Může trvat hodiny, než jí dojde, co jí říkáš.“

„Já vím. Musíš počkat.“

Nešťastná fena potřásla hlavou a vzdychla. „Dobře, Murphyová.“

Paní Murphyová běžela přes pastviny tak rychle, že se tlapkami skoro nedotýkala promočené země. Harry našla na korbě pickupu. Paní Murphyová za ní čiperně vyskočila. Zamňoukala. Otřela se Harry o nohu. Zamňoukala hlasitěji.

„Copak, kočičko? Musím tu něco dodělat.“

Smrákalo se. Paní Murphyové se začínalo zmocňovat zoufalství. „Pojď za mnou, mami. Dělej. Hned.“

„Co tě to popadlo?“ Harry se tvářila nechápavě.

Paní Murphyová mňoukala ze všech sil. Nakonec se vztyčila na zadní, zaťala Harry drápy do nohavice a začala jí šplhat vzhůru po noze. Harry vyjekla. Paní Murphyová jí seskočila z nohy a popoběhla směrem, kterým ji chtěla odvést. Harry si mnula nohu. Paní Murphyová se rozběhla zpátky k ní a chystala se jí vyskočit na druhou nohu.

„Opovaž se!“ Harry proti ní napřáhla dlaň.

„Tak pojď za mnou, ty hloupá.“ Paní Murphyová znovu popoběhla směrem k potoku.

Konečně Harry šla. Nevěděla, co se děje, ale žila s Paní Murphyovou sedm let – dost dlouho na to, aby se o kočičích způsobech něco naučila.

Kočka spěchala přes louku. Když Harry zpomalila, Paní Murphyová se k ní vrátila a pak zase uháněla vpřed. Nepřestávala ji pobízet. A tak Harry přidala do kroku.

Když je Tuckerová uviděla přicházet, začala štěkat.

Ztěžka oddechující Harry se zastavila na břehu. „Sakra, Tuckerová, jak ses tam dostala?“

„Podívej!“ vykřikla kočka.

„Mami, našla jsem to a je to moje. Jestli se toho budu muset vzdát, chci za to žvýkací kost,“ štěkala Tuckerová. Vzala ruku do tlamy.

Harry trvalo asi minutu, než ve slábnoucím světle dokázala zaostřit zrak. Nejprve nemohla uvěřit svým očím. Pak uvěřila.

„Ach můj bože.“

10

Šerif okresu Albemarle Rick Shaw se skláněl a svítil si baterkou. Kapitánka Cynthia Cooperová si přidřepla a s pomocí svého kapesního nože opatrně nadzvedla nehybné prsty.

„Nic takového jsem nikdy neviděl,“ zamumlal Shaw. Sáhl do kapsy a vytáhl cigaretu.

Šerif bojoval se závislostí na kouření, ale výsledky za moc nestály. A co bylo ještě horší, i Cooperová si začala nosit do práce cigarety.

Tuckerová seděla a dívala se na ruku. Vedle ní stála Harry a Blair Bainbridge, kterému se dělalo trochu špatně od žaludku. Paní Murphyová odpočívala Harry na ramenou. Byla jí zima a byla unavená, a tak si ji Harry položila kolem krku jako štólu.

„Harry, máš představu, kde se to tu vzalo?“

„Já to vím,“ ozvala se Tuckerová.

„Jak už jsem řekla, fena seděla na břehu potoka s touhle rukou. Běžela jsem domů a zavolala vám, a pak jsem sedla do auta a jela vám naproti. Nic víc nevím.“

„A co vy, pane… ehm…“

„Blair Bainbridge.“

„Pane Bainbridgi, všiml jste si něčeho neobvyklého? Myslím předtím, než jste tohle uviděl.“

„Ne.“

Rick se s heknutím napřímil. Cynthia Cooperová zabalila ruku do plastového sáčku.

„Když za mnou půjdete, ukážu vám to!“ Tuckerová ňafla a rozběhla se ke hřbitovu.

„Má hodně co říct.“ Cynthia se usmála. Milovala malou fenku i kočku.

Shaw potáhl z cigarety a pak vydechl úzký modrý proužek kouře, který se nestočil vzhůru. Pravděpodobně to znamenalo, že bude ještě pršet.

Tuckerová seděla vedle hřbitůvku a vyla. „Nevím jak vy, ale já se půjdu podívat, o co jí jde.“ Harry následovala fenu.

„Já taky.“ Cynthia zamířila za ní. Ruku v sáčku vzala s sebou.

Rick reptal, ale zvědavost mu nedala. Blair se držel u něho. Když lidé došli k železnému plotu, Tuckerová znovu štěkla a došla k náhrobku s andělem s harfou. Cooperová na ni namířila kužel světla baterky.

„Přesně tady,“ ukázala Tuckerová.

Harry zamžourala. „Coop, tohle musíte prozkoumat.“

Cynthia si znovu přidřepla. Tuckerová hrabala v hlíně. Narazila na vzduchovou kapsu a Cynthii uhodil do tváře nezaměnitelný pach tlejícího masa. Mladá žena se odtáhla a snažila se potlačit dávivý reflex.

Rick Shaw už byl vedle ní. Odvrátil se. „Zdá se, že máme práci.“

Blair zbledl. „Chcete, abych zašel do stájí pro rýč?“

„Ne, díky,“ odpověděl šerif. „Postavíme sem někoho na stráž a začneme za denního světla. Nechci, aby se zničily důkazy jen proto, že je nevidíme.“

Cestou zpátky k policejnímu vozu se Blair zastavil a otočil se k šerifovi, který už kouřil další cigaretu. „Něco jsem viděl. Při bouřce mi do transformátoru uhodil blesk. Nemám svíčky, a tak jsem zůstal potmě stát u kuchyňského okna.“ Ukázal na okno. „Další velký blesk uhodil támhle do toho stromu a já měl najednou pocit, že vidím na hřbitově někoho stát. Ale mávl jsem nad tím rukou. Nepřipadalo mi to pravděpodobné.“

Zatímco si Shaw všechno rychle zapsal do bločku, Cooperová povolala posily na hlídání hřbitova.

Harry chtěla zavtipkovat, že třeba oživly mrtvoly, ale raději držela jazyk za zuby. Ve vypjatých situacích měla vždycky smysl pro humor v plné pohotovosti.

„Pane Bainbridgi, nehodláte v nejbližší době nikam odjet, nebo ano?“

„Ne.“

„Dobře. Možná vám budu muset položit několik otázek.“ Rick se opřel o auto. „Zavolám Herbiemu Jonesovi. Je to jeho hřbitov. Harry, nechceš jít domů a něco sníst? Čas večeře už dávno minul a ty vypadáš vyčerpaně.“

„Ztratila jsem chuť,“ odpověděla Harry.

„Jo, já taky. Na takovéhle věci se nikdy nedá zvyknout.“ Šerif ji poplácal po zádech.

Když Harry přišla domů, rovnou popadla telefon a zavolala Susan. A jakmile spolu domluvily, zavolala Mirandě Hogendobberové. Kdyby se Miranda všechno dozvěděla jako poslední, bylo by to pro ni skoro stejně hrozné jako tu ruku najít.

11

Za rozbřesku začal tým dvou mužů opatrně přerývat půdu u náhrobku s andílkem hrajícím na harfu. Roli koronera v Crozetu zastával penzionovaný lékař Larry Johnson. Obvykle neměl téměř nic na práci. Teď přihlížel spolu s reverendem Herbiem Jonesem. Rick Shaw a Cynthia Cooperová opatrně prozkoumávali hlínu, kterou muži vyryli. Harry s Blairem stáli opodál u plotu. Miranda Hogendobberová přijela ve svém falconu, vystoupila a kráčela ke hřbitovu.

„Harry, vy jste Mirandě zavolala. Nezapírejte. Vím, že jste to udělala,“ soptil Rick.

„Hm… asi měla nějaké tušení.“

„Ale prosím vás.“ Rick zavrtěl hlavou.

„Ale fuj.“ Jeden z kopáčů si zvedl k nosu kapesník.

„Mám to. Mám to.“ Druhý kopáč se sklonil a opatrně vyprostil z hlíny nohu.

Právě v tu chvíli vystoupala na kopec Miranda Hogendobberová. Pohlédla na oddělenou nohu v roztrhané nohavici a s dosud nazutou teniskou, a omdlela.

„Za to můžete vy!“ Rick ukázal na Harry.

Harry věděla, že má pravdu. Spěchala k paní Hogendobberové a s pomocí Blaira se ji snažila vzkřísit. Starší žena se začala probírat. Nevěděli, co by s ní mohl udělat další pohled na strašlivý nález, a tak se s ní začali dohadovat. Nejprve protestovala, ale nakonec se od nich nechala odvést do Blairova domu.

Policisté pokračovali v práci a objevili druhou ruku, rovněž s odřezanými bříšky prstů, a další nohu, která byla stejně jako její společnice oddělena od těla v místě, kde se stehenní kost setkává s pánví.

Převraceli hlínu pět hodin. V poledne Rick práci zastavil.

„Chcete, abychom se přesunuli k jiným hrobům?“

„Půda tam není porušená, takže bych byl raději, kdybyste to nedělali,“ ozval se reverend Jones. „Nechte je odpočívat v pokoji.“

Rick si otřel čelo. „Reverende, chápu váš soucit s mrtvými, ale pokud se rozhodneme, že bychom se sem měli vrátit, tak… však víte.“

„Vím, ale teď mi stojíte na matce.“ Herbův zvučný hlas zazněl vyčítavě. Byl rozčilenější, než si připouštěl.

„Omlouvám se.“ Rick rychle ustoupil stranou. „Vraťte se do práce, reverende. Budu vás informovat.“

„Kdo se může něčeho takového dopustit?“ Herbie ukázal na páchnoucí důkazy.

„Vraždy?“ Cynthia Cooperová rozhodila rukama. „Vražd se dopouštějí i zdánlivě normální lidé. Stává se to denně.“

„Tak to nemyslím. Kdo mohl člověka takhle rozsekat?“ Pastorovi zvlhly oči.

„Nevím,“ odpověděl Rick. „Ale ať to byl kdokoli, dal si hodně záležet na tom, abychom oběť nemohli identifikovat.“

Když dobrý pastor odjel, čtyři příslušníci policie poodešli trochu dál od zápachu a radili se. Kde je trup a hlava?

Brzy to měli zjistit.

12

Tiffany Hayesová přistoupila ke stolu. Naškrobená zástěra jí šustila. Malá Marilyn zavinutá v dlouhém vínovém županu seděla naproti Fitzi-Gilbertovi oblečenému do práce. Světle růžová košile a šle mu ladily s pečlivě vybraným oblekem.

Tiffany přinesla na stůl smažená vejce, slaninu, pečivo a různé druhy džemu. „Bude to všechno, paní Hamiltonová?“

Malá Marilyn kriticky přehlédla jídlo. „Roberta zapomněla posypat vejce petrželkou.“

Tiffany udělala pukrle a vrátila se do kuchyně, kde informovala Robertu o jejím strašném prohřešku. Malá Marilyn na každém jídle našla nedostatek, který urážel její vysoce vyvinutý smysl pro estetiku.

Roberta si založila ruce v bok a odpověděla: „Ať si trhne nohou.“ Vysloužila si tím Tiffanyin obdiv.

V jídelně zatím manželé v poklidu snídali. Na chvíli se ukázalo slunce, ale hned ho zase zakryly mraky.

„To je ale divné počasí.“ Malá Marilyn vzdychla.

„Změny ročních období jsou vždycky plné překvapení. Stejně jako ty.“ Poslední větu řekl tišším hlasem.

Malá Marilyn se stydlivě usmála. Ráno ji napadlo, že manžela svede ve sprše. Zjevně se vyplácí číst příručky o tom, jak potěšit muže.

„Jako blonďák mám mnohem zajímavější život.“ Dotkl se své ofiny. Měl dokonalý sestřih s krátkými kotletami. Po stranách a vzadu byly vlasy zastřižené nakrátko, na temeni zůstaly trochu delší. „Tobě se to opravdu líbí, viď?“

„Ano. A taky se mi líbí tvoje kšandy.“ Předklonila se, natáhla se přes stůl a jednu nadzvedla.

„To jsou šle, miláčku. Kšandy nosí dědci.“

Spolkl poslední sousto vajec. „Marilyn…“ Odmlčel se. „… milovala bys mě, kdybych nebyl, ehm, kdybych nechodil na Andover-Princeton? Kdybych nebyl Hamilton? Jeden z Hamiltonů?“ Narážel na svůj vynikající původ, jehož historie v Americe sahala až do sedmnáctého století.

Hamiltonovi přišli z Anglie. Nejprve zakotvili v Západní Indii, kde zbohatli na cukrové třtině. Jejich syn však toužil předvést svůj talent na větším pódiu, a tak odplul do Philadelphie. Potomci tohoto ambiciózního muže tvořili dlouhou řadu politiků, obchodníků a několika černých ovcí rodiny. Newyorská větev rodiny, ke které patřil Fitz-Gilbert, v minulosti utrpěla řadu ztrát, až z ní nakonec zbyli jen Fitzovi nejbližší příbuzní. V létě po jeho prvním roce na střední škole ho letecké neštěstí připravilo o rodiče. Fitz-Gilbert v šestnácti letech osiřel.

Všechno nasvědčovalo tomu, že se ze šoku vzpamatoval a rozhodl se bojovat. Celé léto pracoval v makléřské firmě, přesně jak naplánoval jeho otec. Měl sice spoustu významných známých, ale jeho jediným přítelem byl v těch dobách další zaměstnanec makléřské firmy, chytrý kluk z Brooklynu jménem Tommy Norton. O víkendech utíkali z Wall Street do Hamptonu nebo na Cape Cod.

Fitzův klid všem imponoval, jen jeho opatrovník a správce jeho jmění Cabell Hall si o něj dělal starosti. A postupně se na Fitzově dokonalé fasádě začaly objevovat trhliny. Vyboural se v autě, ale vyvázl bez zranění. Cabell se nezlobil. Pomyslel si jen: „Kluci jsou kluci.“ Jenže pak Fitz přivedl přítelkyni do jiného stavu. Cabell našel dobrého lékaře, který se o to postaral. Když Fitz pracoval na Wall Street druhé léto, stali se s Tommym Nortonem účastníky další dopravní nehody na Cape Codu. Oba kluci byli namol opilí. Proletěli předním sklem. Za volantem seděl Fitz, takže zaplatil veškerou léčbu. To znamenalo, že se jim dostalo té nejlepší péče. Jenže Fitzovi zůstaly šrámy na duši. Pokoušel osud a málem zabil nejen sebe, ale i nejlepšího přítele! Nervově se zhroutil. Cabell ho poslal na drahou, diskrétní kliniku v Connecticutu.

Než se s Malou Marilyn vzali, Fitz jí tohle všechno vyprávěl, ale od té doby se o tom nezmínil.

Teď se na něj dívala a uvažovala, o čem to mluví. Fitz pocházel z dobré rodiny, byl bohatý a ohromně zábavný. Nevybavovala si, že by někde v jejích knihách stálo, že muži potřebují, aby jim žena zvedala sebevědomí. Knihy se soustředily hlavně na sexuální rozkoš, dále poskytovaly rady, jak podpořit muže v době, kdy prožívá krizi v práci, a nakonec strašily mužskou krizí středního věku. Od té je ale přece ještě dělí spousta let! Fitz si s ní nejspíš pohrává. Je vynalézavý.

„Milovala bych tě, i kdybys byl…“ snažila se vymyslet něco ponižujícího a divného „… Iráčan.“

Rozesmál se. „To je tedy velký rozdíl. Ach ano, Střední východ, stoka lidské rasy.“

„Víš, jak nás nazývají?“

„Ďáblovo sémě.“ Dal hlasu hrozivý podtón a promluvil s přízvukem, který podle jeho představ mají Iráčané.

Jeden ze čtrnácti telefonů v přehnaně velkém domě začal cvrlikat. Běžné hlasité vyzvánění Malé Marilyn připadalo falešné. Byla přesvědčená, že má dokonalý hudební sluch. A tak zaplatila spoustu peněz za telefony, které vydávají ptačí zpěv. Její dům občas připomínal voliéru.

Objevila se Tiffany.

„Myslím, že volá vaše matka, paní Mim, ale nerozumím jí ani slovo.“

Hladké čelo Marilyn Sanburne Hamiltonové zbrázdila vráska. Avšak když natáhla ruku a zvedla sluchátko, její hlas neprozrazoval ani stopu podráždění. „Moje milá maminko?“

Milá maminka křičela, soptila a vydávala tak divné zvuky, že Fitz odložil ubrousek, vstal, postavil se vedle své ženy a položil jí ruce na štíhlá ramena. Vzhlédla a naznačila mu, že ani ona matce nerozumí ani slovo. Pak se výraz její tváře změnil. Hlas ve sluchátku zesílil a byl projevem nefalšované hysterie.

„Hned k tobě jedeme, mami.“ Svědomitá dcera zavěsila.

„Co se děje?“

„Nevím. Jen křičí a ječí. Ach Fitzi, měli bychom si pospíšit.“

„Kde je tvůj otec?“

„Dnes odjel do Richmondu na konferenci starostů.“

„Ach bože.“ Pokud Mimin manžel není doma, pak utěšování a řešení jejích problémů spadne na něj. Vlastně se vůbec nedivil, že je Jim Sanburne tak často na cestách.

13

Obyvatelé města, kteří se neshromáždili na poště, byli u Obchodníka. Harry se snažila třídit poštu co nejrychleji. Dokonce zavolala Susan Tuckerové a požádala ji, aby jí přišla pomoct. Před pultem stála paní Hogendobberová a líčila svou strašlivou historku do nejnechutnějších detailů.

Tuckerová uslyšela hlasité zaškrábání na zadní dveře a zaštěkala. Susan vstala a otevřela. Vešla Pewter se vztyčeným ocáskem a fousky natočenými dopředu.

„Ahoj Pewter.“

„Ahoj Susan.“ Otřela se Susan o nohu a pak stejně pozdravila Tuckerovou.

Paní Murphyová si jako obvykle hrála v otevřených poštovních schránkách.

Pewter vzhlédla a všimla si pruhovaného ocásku čouhajícího ze schránky číslo 31. „V obchodě se všichni rozčilujou. Co tady?“

„Taky.“

„Našla jsem ruku,“ zaštěkala Tuckerová.

„To všichni vědí, Tuckerová. Nejspíš budeš v novinách – už zase.“ Tlustá kočka se zatvářila závistivě. „Paní Murphyová, otoč se, když s tebou mluvím.“

„Nemůžu.“ Vycouvala ze schránky, chvilku visela za přední tlapky, pak se pustila a zlehka přistála na podlaze.

Susan s Harry obvykle obdivovaly kousky mrštné mourovaté kočky, ale dnes si jí nikdo moc nevšímal.

Blair zavolal Harry, aby jí oznámil, že se Rick Shaw rozhodl zatím nepřekopávat celý hřbitov, a také aby jí poděkoval za dobré sousedské vztahy.

Jelikož tu byl nový, podezření okamžitě padlo na něj. Koneckonců se ruce a nohy našly na jeho hřbitově. Pozemek vlastně ve skutečnosti patřil Herbiemu, jenže reverenda Jonese by nikdy nikdo nepodezíral.

Nápady a domněnky se zvedaly jako hejna sarančat a pak zase dopadaly na zem. Harry se snažila plnit své úkoly, ale slyšela, jak na poštu proudí další a další lidé. Vymýšleli teorie o pomstě a démonech. Protože nikdo netušil, komu tělo patří, zatím se do teorií nemíchaly mezilidské vztahy.

Harry si všimla něčeho zvláštního. Všichni se dohadují, jaký asi byl motiv. Proč? Poslouchala, jak se hlasy jejích přátel, sousedů a dokonce i nepřátel, i když jen dočasných, zvedají a zase klesají. Všechny mluvily hlavně o tom, že oběť si svůj konec musela něčím zasloužit. Harry neuvažovala tolik o motivu jako o tom, proč lidé svalují vinu na oběť? Doufají, že tím zaženou ďábla? Když je žena znásilněna, obviní ji, že byla moc svůdně oblečená. Když je muž přepaden, pak se dozví, že neměl chodit do nebezpečné čtvrti. Copak lidé nedokážou přijmout fakt, že ďábel si vybírá náhodně? Zjevně ne.

Když vzduch prořízla siréna a ulicí se prohnalo auto Ricka Shawa, všichni ztichli. Těsně za Rickem jela Cynthia Cooperová v policejním voze.

Fair Haristeen otevřel dveře a vyšel ven. Věděl, že Rick Shaw nejede tak rychle jen proto, aby se někde zbavil oddělených končetin. Muselo se stát něco dalšího. Fair zamířil za Obchodníkem, aby zjistil, jestli někdo nemá čerstvější novinky. Harryina přítomnost mu vůbec nevadila. Dospěl k přesvědčení, že ženy se po většinu času chovají neracionálně, a Boom Boom ho v tom jen utvrzovala. Připadalo jí logické jednat vulgárně. Fair už Harry odpustil, že mu provrtala díru do kelímku s kávou. Dokud byl na poště, ignorovala ho, ale když loudavě zamířil k vedlejším dveřím, dívala se za ním. Jakmile jí zmizel z dohledu, Harry vydechla úlevou. Jeho přítomnost ji znervózňovala jako kamínek v botě.

„Chci svoji žvýkací kost,“ durdila se Tuckerová. „Taková byla dohoda.“

„Dohoda?“ Pewter se zachvěly dlouhé šedé řasy.

Než Tuckerová mohla cokoli vysvětlit, otevřely se dveře a dovnitř vpadla Tiffany Hayesová v bílé zástěrce. „Paní Sanburneová našla v loděnici nahé tělo bez hlavy!“

Na vteřinu všichni užasle ztichli. Pak se na příchozí sesypaly otázky. Jak to ví? Kdo je ten mrtvý? A tak dále.

Tiffany si odkašlala a došla k pultu. Ze zadní místnosti vyšla Susan. Paní Murphyová a Pewter vyskočily na pult, chvíli po něm přecházely a hledaly papíry, na které by si sedly, a nakonec se uvelebily. Tuckerová vběhla do přední místnosti a vklínila se lidem mezi nohy, aby na Tiffany viděla.

Pohotový reverend Jones spěchal k vedlejším dveřím, aby zasvětil lidi v obchodě. Brzy pošta praskala ve švech.

Jakmile se všichni vmáčkli dovnitř, Tiffany shrnula fakta. „Servírovala jsem Malé Marilyn a panu Fitzovi vejce. Ona si přirozeně stěžovala, ale co má být? Vrátila jsem se do kuchyně a zazvonil telefon. Roberta měla ruce od mouky a Jack ještě nebyl ve službě, a tak jsem to zvedla já. Poznala jsem hlas paní Sanburneové, ale bože můj, nerozuměla jsem jí ani slovo. Plakala, křičela, lapala po dechu. A tak jsem prostě odložila sluchátko a šla Malé Marilyn povědět, že volá její matka a já jí nerozumím. Chci říct, přece jsem jí nemohla na rovinu povědět něco jako ‚Vaše matka má hysterický záchvat‘. Nebo ano? A tak jsem počkala, až Malá Marilyn zvedne telefon, jenže ona matce nerozuměla o nic líp než já. Vyběhla nahoru, aby se nalíčila, a pan Fitz čekal dole. Odjeli v tom svém bílém džípu. Asi za dvacet minut telefon zazvonil znovu. Jack už byl ve službě, a tak to vzal, ale my s Robertou jsme nedokázaly odolat a taky jsme zvedly sluchátka. Byl to pan Fitz. V pozadí ječely obě Marilyn. Jako jezinky. Panu Fitzovi se trochu třásl hlas, ale pověděl Jackovi, že v Mimině přístřešku na loď plave tělo bez hlavy. Požádal Jacka, aby zrušil všechny jeho dnešní pracovní schůzky a všechny společenské schůzky Malé Marilyn. Pak řekl Jackovi, aby se pokusil spojit s panem Sanburnem v Richmondu. Šerif už je na cestě a není se čeho obávat. Nikdo není v ohrožení. Jack se ho na pár věcí zeptal a pan Fitz mu pověděl, že pokud dnes nestihne splnit všechny své povinnosti, nemá si s tím dělat starosti. Díky bohu za pana Fitze.“

Zmlkla. Nejspíš se právě jedinkrát za celý svůj život stala středem pozornosti. Bylo v tom cosi dojemného.

Tiffany netušila, že v Liščím doupěti vykopali ruce a nohy. Takže teď mohla se svou historkou vyrukovat pro změnu Miranda. Ta se ve středu pozornosti cítila jako ryba ve vodě.

Harry byla paní Hogendobberové vděčná, že lidi „zabaví“. Vrátila se k plnění poštovních schránek. Byla ráda, že je schovaná za schránkami, protože se smála, až jí z očí tekly slzy. Susan k ní přistoupila. Myslela si, že je její přítelkyně rozrušená.

Harry si otřela oči a zašeptala: „Ze všech lidí se to stalo právě Mim! Radu pro takovouhle situaci asi v časopise Town and Country nenajde.“

Teď už se Susan smála stejně jako Harry. „Ať je to kdokoli, možná udělal tu chybu, že se nalodil na její pontonovou loď.“

Obě znovu vybuchly smíchy. Harry si přikryla ústa dlaní, aby ji nikdo další nezaslechl. „Mim je posedlá hromaděním věcí. Teď tedy získala skutečný originál.“

To už bylo příliš. Málem se skácely na podlahu. Jejich výbuch veselí měl zčásti na svědomí nahromaděný stres, ale měl i přímou souvislost s Miminou povahou. Miranda sice tvrdila, že Mim pod tvrdou slupkou ukrývá dobré srdce, ale nikomu se nechtělo ho hledat. Možná v něj ani nikdo nevěřil. Mim po celý svůj život tyranizovala ostatní a hodnotila je podle jejich původu a majetku. Tyto dvě věci spolu ovšem souvisí méně často, než by se Mim zamlouvalo. Ať jste vyrukovali s jakoukoli historkou, Mim k ní měla co dodat; pokud ne, naklonila hlavu způsobem, který jasně vyjadřoval její znechucení a povýšenost.

Nahlas by to nikdo neřekl, ale většinu lidí nejspíš potěšilo, že si plovoucí mrtvola našla cestu do Mimina přístřešku na loď. U Sanburneových smrdělo mnohem víc věcí než jen tlející torzo.

14

Od mahagonového nábytku v knihovně se odráželo světlo ohně a změkčovalo rysy obličeje reverenda Jonese, takže vypadal o něco mladší. Bubnování slabého deště do okenních tabulí podtrhovalo jeho náladu. Byl uzavřený do sebe, zamyšlený a vyčerpaný. Zapomněl, jak únavný je chaos. Jeho žena Carol ho se soucitným výrazem ve fialkových očích přemlouvala, aby alespoň něco snědl. Když odmítl, pochopila, jak moc se trápí.

„Ani šálek kakaa by sis nedal?“

„Cože? Ach ne, miláčku. Potkal jsem v bance Cabella a ten si myslí, že to udělal nějaký šílenec. Někdo, kdo naším městem jenom projížděl, třeba sériový vrah na cestách. Já si to ale nemyslím, Carol. Připadá mi, že to byl někdo z nás.“ Při hlasitém zapraskání v krbu leknutím nadskočil. Znovu si sedl.

„Přinesu kakao, a když ho nebudeš chtít, vypije ho kočka. Vím, že kakao tuhle hroznou záležitost nevyřeší, ale ty se díky němu budeš cítit trochu líp.“

U dveří někdo zazvonil a Carol otevřela. Takže dva šálky kakaa. Pozvala Blaira Bainbridge do knihovny. Také vypadal vyčerpaně.

Reverend Jones se začal zvedat z křesla, aby nečekaného hosta uvítal.

„Ach, prosím, zůstaňte sedět, reverende.“

„V tom případě se musíte také posadit.“

Připojila se k nim kočka Ella. Celé její jméno bylo Elokuce, což je odborný výraz pro řečnický přednes. Žila v souladu se svým jménem. Nežrala hostie jako nezvedená kočka episkopálů, ale jednou v neděli ráno Herbiemu roztrhala papíry s kázáním. Tenkrát poprvé v životě improvizoval. Výsledkem bylo kázání s názvem „Život se všemi božími stvořeními“, inspirovaný Elliným prostopášným ničením. Bylo to jedno z nejlepších kázání v jeho životě. Farníci ho žádali o kopie. Neměl jedinou poznámku, takže byl přesvědčený, že celou řeč nedokáže sepsat, ale Carol ho zachránila. Jelikož sdílela manželovu lásku ke všemu živému, zapamatovala si jeho kázání slovo od slova. Otiskla ho spousta církevních časopisů, dokonce i jiné než luteránské, takže se reverend stal jakousi křesťanskou celebritou.

Ella si upřeně prohlížela Blaira; byl pro ni nový. Jakmile uspokojila svou zvědavost, lehla si na bok před krb. Muži si povídali a Carol přinesla velkou konvici kakaa. Omluvila se a odešla o patro výš pokračovat ve vlastní práci.

„Nezlobte se, že jsem sem takhle vpadl a předem nezavolal.“

„Blaire, tohle je venkov. Když se ohlásíte předem, lidi si pomyslí, že si hrajete na nóbl chlápka.“ Nalil svému hostu i sobě šálek a místnost naplnila silná vůně.

„Chtěl jsem vám jen říct, jak moc mě mrzí tenhle – tenhle – ani nevím, jak to pojmenovat.“ Blair svraštil obočí. „No, řekněme tenhle hrozný nález na vašem rodinném hřbitově. Jestli vás bolí záda, nabízím vám, že jakmile mi to šerif Shaw dovolí, dám hřbitov do pořádku.“

„Díky.“ Reverend promluvil upřímně.

„Za jak dlouho si lidi začnou myslet, že jsem to udělal já?“ vyhrkl Blair.

„Ach, tuhle možnost už probírali a většinou ji vyhodnotili jako nepravděpodobnou – až na Ricka, který nikoho jen tak nepustí z háčku a nikdy nedělá ukvapené závěry. Předpokládám, že se na vás zaměří.“

„Vyhodnotili ji jako nepravděpodobnou…?“

Herbie mávl volnou rukou. Bylo to přátelské, přezíravé gesto. V druhé ruce držel podšálek s šálkem. „Nejste tu dost dlouho na to, abyste nenáviděl Marilyn Sanburneovou. Těžko byste umístil tělo – nebo to, co z něj zbylo – do její loděnice.“

„Mohlo tam doplout po vodě.“

„Krátce po objevu těla jsem mluvil s Rickem Shawem.“ Položil šálek na stůl. Ella ho se zájmem sledovala. „Tělo je v takovém stavu, že by těžko mohlo do přístřešku na loď doplout, aniž by si ho někdo všiml. A navíc byly dveře loděnice zavřené.“

„Mohl jsem je podplavat.“

„Tělo bylo nafouklé skoro na trojnásobek normální velikosti.“

Blair bojoval s nutkáním otřást se odporem. „Chudák paní. Bude z toho mít zlé sny.“

„Byla tak rozrušená, že by ji snad uklidnila jedině uspávací injekce. A Malá Marilyn byla taky dost otřesená. A myslím, že Fitz-Gilbert na nějaký čas ztratí chuť k jídlu. Já ji tedy ztratil.“

„I já.“ Blair se díval, jak na polenu v krbu tančí plameny, vespod sytě modré, uprostřed karmínové a nahoře jasně žluté.

„Děsí mě novináři. Všechno bude zítra v novinách. Zatím jen suchá fakta. Jenže jakmile se zjistí totožnost oběti, tihle lidé se na nás slétnou jako mouchy.“ Herb zalitoval, že to řekl, protože si vzpomněl na ruce a nohy.

„Reverende Jonesi… “

„Herbie,“ přerušil ho starší muž.

„Herbie. Proč lidé nenávidí Marilyn Sanburneovou? Potkal jsem ji jen jednou a zajímala se o můj rodokmen, ale… no… každý přece má nějakou špatnou vlastnost.“

„Snoby nemá rád nikdo, Blaire. Dokonce ani jiní snobové. Představte si, že tu žijete roky a Mim vás pořád hodnotí a při každé příležitosti vás shazuje. Tvrdě pracuje pro charitu, o tom není pochyb, jenže i při dobročinnosti ostatní šikanuje. Její syn Stafford se oženil s černoškou. V Mim to probudilo ty nejhorší vlastnosti – a asi bych měl dodat, že všichni ostatní tenkrát naopak ukázali to nejlepší, co v nich vězí. Vydědila ho. Žije se svou ženou v New Yorku. Jakžtakž se usmířili na svatbě Malé Marilyn. Nevím… Většina lidí soudí ostatní podle vnější slupky a ta Mimina je tvrdá a studená.“

„Ale vy si o ní myslíte něco jiného, že?“

Ten mladík byl vnímavý. Herbovi se líbil čím dál víc. „Myslím si něco jiného.“ Přitáhl si podnožku a pokynul Blairovi, aby udělal totéž. Pak si založil ruce na hrudi. „Víte, Marilyn Sanburneová se narodila jako Marilyn Urquhart Conradová. Urquhartovi měli skotské předky a byla to jedna z nejbohatších rodin, které se tu usadily. Dnes je těžké tomu uvěřit, ale během války za nezávislost tu byl život dost tvrdý, bylo tu pohraničí. A ještě předtím, ve dvacátých nebo třicátých letech 18. století, šlo v Blue Ridge Mountains doslova o život. Marilynina matka Isabelle Urquhartová Conradová nasadila všem svým třem dětem do hlavy, že jsou něco jako šlechta. Americká verze šlechty. Její manžel Jimp Conrad neměl tak majestátní původ jako Urquhartovi. Zajímalo ho spíš skupování půdy než výchova jeho dětí. Prostě typický chlap, řekl bych. Každopádně Mimini dva bratři si vzali matčina slova o aristokracii k srdci natolik, že se rozhodli, že si nikdy nebudou na živobytí vydělávat něčím tak obyčejným, jako je běžná práce. Mladý James se stal překážkovým žokejem a zemřel při strašlivém neštěstí v Culpeperu. To bylo hned po druhé světové válce. Kůň ho za sebou uvláčel k smrti. Viděl jsem to na vlastní oči. Mladší bratr Theodore byl dobrý koňák, jenže se upil. Jimpa smutek zabil a Isabelle zahořkla. Myslela si snad, že je jediná žena, která kdy ztratila syny. Nejspíš zapomněla, že stovky a tisíce amerických matek krátce předtím ztratily své syny v blátě Evropy a v písku jižního Pacifiku. A matčina hořkost se přenesla i na Mim. Byla jediný žijící potomek, takže jak Isabelle stárla, péče o matku padla jenom na ni. Myslím si, že možná v povýšenosti nacházela jakousi úlevu.“

Na chvíli se odmlčel a pak pokračoval: „Víte, já často vídám lidi v krizových situacích. A za ty roky jsem zjistil, že se stane jedna ze dvou věcí. Buď se lidé otevřou a rostou, bolest jim umožní soucítit s ostatními a podívat se na svůj život s odstupem a cítit boží lásku, anebo se uzavřou a utečou k alkoholu, drogám, promiskuitě nebo hořkosti. Jenže zahořklostí urážíte boha, stejně jako jakoukoli formou sebedestrukce. Život je dar, který bychom si měli užívat a dělit se o něj.“ Zmlkl.

Ella poslouchala a předla. Milovala hluboké, mužné burácení Herbieho hlasu a líbil se jí také význam jeho slov. Lidem vůbec nedochází, že život je zábava! Stačí mít dost jídla, teplý pelech a spoustu kočičích pochoutek. Byla opravdu ráda, že Herbie si uvědomuje, jak je život po většinu času krásný.

Dva muži ještě dlouho seděli bok po boku v tichém souznění.

Nakonec Blair řekl: „Herbie, snažím se otevřít. Ale nemám v tom moc zkušeností.“

Herbie moudře nenaléhal. Vycítil, že Blair se mu v budoucnu, až se blíž poznají, svěří sám od sebe. Místo toho mu poradil to, v co sám opravdu věřil. „Důvěřujte bohu. On vám ukáže cestu.“

15

Šerif a kapitánka Cooperová pořád nevěděli nic bližšího o částech lidského těla, ale dozvěděli se, že se městem potuloval vandrák a že nebyl moc starý.

Nekonečné pochůzky, telefonáty a dotazování je nakonec zavedly do banky Allied National Bank.

Marion Molnarová si zarostlého muže živě vybavovala. Měl baseballovou bundu, tmavě modrou s oranžovou výšivkou METS. Marion byla oddanou fanynkou Orioles, takže ji to rozčílilo skoro stejně jako mužovo chování.

Zavedla Ricka a Cynthii do kanceláře Bena Seiferta.

Ben jim věnoval zářivý úsměv, potřásl si s nimi rukama a pokynul jim, aby se posadili.

„Ach ano, přišel do mé kanceláře a hrál si na důležitého. Krmil mě nějakou směšnou historkou o svých investicích. Chtěl se okamžitě setkat s Cabellem Hallem.“

„Zavolal jste svého šéfa?“ zeptal se Rick.

„Ne. Řekl jsem tomu vandrákovi, že ho odvezu do naší hlavní pobočky v Charlottesville. Nenapadl mě jiný způsob, jak zajistit, aby odsud zmizel.“ Ben si prokřupal klouby prstů.

„A co se stalo pak?“ zajímala se Cynthia.

„Odvezl jsem ho jen na východní okraj městečka. Tam se mi konečně podařilo vymluvit mu ten bláznivý nápad a on dobrovolně vystoupil. Pak už jsem ho neviděl.“

„Díky, Bene. Když budeme něco potřebovat, zavoláme vám,“ řekl Rick.

„Rád vám pomůžu.“ Ben je doprovodil k východu.

Jakmile policejní auto zmizelo z dohledu, zavřel dveře své kanceláře a zvedl sluchátko. „Teď mě poslouchej, ty debile, právě tu byli policajti a zajímali se o toho vandráka. Vůbec se mi to nelíbí!“ Ben byl venkovský kluk, který se postupem času změnil a obrousil své hrany. Obvykle se choval jako uhlazený gentleman s velkým vlivem v obchodní komoře. Jeho zbrusu nová osobnost neměla se starým Benem skoro nic společného, ale když byl rozrušený, stále jeho staré já prosakovalo na povrch.

16

Výbor pro organizaci Oslav sklizně v čele s Mirandou Hogendobberovou se nakvap sešel, aby probral plány na farmářský trh a následnou tancovačku. Oslavy sklizně byly velkolepou událostí. Odehrávaly se poslední říjnový den a večer, na Halloween, a těšili se na ně mladí i staří. Na Oslavy sklizně chodili úplně všichni. Děti soutěžily o nejlepší a nejstrašidelnější kostým a soupeřily ve vytahování jablek ústy ze sudu, běhaly v převlecích o závod a užívaly si další kratochvíle, které se táhly až do podvečera. Výhodou oslav bylo, že se děti nepotulovaly po ulicích a nekoledovaly o cukroví – což je zvyk, který způsobuje, že se sladkostí přecpou nejen děti, ale i dospělí. Na trhu si děti kromě cukroví daly i dobré jídlo a pak na bále usnuly, zatímco jejich rodiče tancovali. Spacích pytlů tam bývala stejná spousta jako dýní.

Letos ovšem paní Hogendobberová a Taxi Hallová řešily problém týkající se jejich pomocnic Harry Haristeenové a Susan Tuckerové. Ne že by ty dvě udělaly něco špatně, ale každý rok chodily převlečené za Ichaboda Cranea a bezhlavého jezdce z Legendy o Ospalé díře, přičemž Harry byla jezdec. Její kůň Tomahawk byl sice tmavý hnědák, ale v noci vypadal černý a nozdry míval vždycky namalované načerveno. Šel z něj strach. Harry každý rok hodila svou dýňovou hlavou po prchajícím Ichabodovi a pak mžourala ven prostřiženými dírkami v pláštěnce. Jednou ztratila rovnováhu a spadla z koně. Pobavila tím všechny kromě sebe, ačkoli později se tomu také zasmála.

Co můžou dělat? Oblíbená tradice v Crozetu přetrvávala od dob, kdy Washington Irving poprvé publikoval svou nesmrtelnou pohádku, jenže letos by působila poněkud nevkusně. Vždyť bylo právě nalezeno bezhlavé tělo.

Po trýznivé debatě se organizátorky rozhodly Ichaboda Cranea zrušit. Bál se koná už za několik dní, takže jiné představení nestihnou vymyslet. Knihovnice navrhla, že by mohla najít příběh, který se dětem přečte. Nebylo to sice dokonalé, ale alespoň něco.

Cestou na poštu Miranda s každým dalším krokem zpomalovala. Došla ke dveřím. Na chvíli se zastavila. Zhluboka se nadechla. Otevřela dveře.

„Harry!“ zavolala.

„Stojím přímo před vámi. Nemusíte křičet.“

„Aha. Nerada ti to říkám, ale výbor pro organizaci Oslav sklizně rozhodl, a podle mého názoru moudře, že zrušíme představení s bezhlavým jezdcem.“

Harry byla zjevně zklamaná, ale uvědomovala si logiku věci. „To nevadí, paní Hogendobberová. Vrátíme se k němu zase příští rok.“

Z Mirandiných červeně nalíčených rtů vyšel úlevný povzdech. „Jsem tak ráda, že to chápeš.“

„Chápu a děkuju, že jste mi to pověděla. Mám to říct Susan?“

„Ne, hned za ní zajdu. Je to moje povinnost.“

Když odešla, Harry se dívala na její hranatá ramena a rovná záda. Miranda někdy byla otravná – a kdo není? – ale vždycky věděla, co je správné, a dokázala to udělat s noblesou. Harry ji obdivovala.

17

Fitz-Gilbert by si potřeboval najmout asistentku, aby působil jako skutečný pracující právník – kterým ve skutečnosti nebyl.

Když muž, byť velmi bohatý, nepracuje, nepůsobí to dobře, takže si pořídil kancelář. Měl ji jen naoko, ale postupem času se z ní stalo vítané útočiště, kam se mohl skrýt před tchyní a někdy i před manželkou.

Od chvíle, kdy se přede dvěma dny v Mimině loděnici našlo tělo, v kanceláři nebyl.

Otevřel dveře a uviděl chaos. Židle byly převrácené, papíry rozházené, zásuvky sekretáře nakřivo.

Popadl telefon a vytočil číslo šerifa Shawa.

18

Nálezy částí lidského těla nejsou nic výjimečného. Ve státě Virginia každoročně lovci narazí na těla roztrhaná dravými ptáky a šelmami; bývají to jen cáry oblečení přilepené ke kostem. Některé pozůstatky patří lidem, které náhodou zabili jiní lovci. Jindy jde o starého člověka, který trpěl nějakým onemocněním nebo ztrátou paměti, anebo o někoho, kdo v zimě sešel z cesty a zemřel na podchlazení. A pak také o nešťastné duše, které odešly do lesů ukončit svůj život. Vražda zase tak obvyklá není.

Ovšem rozřezanou mrtvolu Rick Shaw za oběť vraždy považoval. Šerif obvykle doručuje soudní obsílky, vypovídá u soudů s pytláky, řeší spory o hranice pozemků, pronásleduje řidiče, kteří překročili povolenou rychlost, a transportuje opilce na záchytku. Vražda znamená více vzrušení. Ne že by o tom Rick Shaw takhle uvažoval, ale když seděl u svého zaneřáděného stolu, mysl mu pracovala rychleji než obvykle. Pekelně se soustředil. Jako by mu nespravedlivá smrt vlila do žil život.

„Nedá se nic dělat, Cooperová.“ Otočil se na židli. „Dejte to sem.“

„Co vám mám dát?“

„Však vy víte.“ Natáhl ruku.

Cynthia podrážděně otevřela zásuvku, vytáhla netknutý balíček Lucky Strikes a položila mu ho do dlaně. „Alespoň byste měl kouřit cigarety s filtrem.“

„Pak bych vykouřil místo jednoho balíčku denně dva. V čem je rozdíl? Nemyslete si, že nevím, že si taky občas dáte.“

Když to takhle na rovinu řekl, Cynthia nemohla zapírat. Byli s Rickem každý jiný. Deska jejího stolu se leskla a struktura starého dubového dřeva jí propůjčovala solidní vzhled. Na rozdíl od Ricka měla Cynthia papíry pečlivě srovnané do hraniček a zatížené těžítky. I jejich povahy ostře kontrastovaly. Ona uvažovala logicky, měla ve všem systém a byla uzavřená. Rick se řídil intuicí, vytvářel chaos a jednal tak otevřeně, jak mu jen jeho pozice dovolovala. Cynthia se ráda řídila předpisy. On ne. Byl o dobrých dvacet let starší než ona, a tak prozatím zůstával šerifem a ona jeho podřízenou. Ovšem jednou by se Cynthia Cooperová mohla stát první šerifkou okresu Albemarle. Rick se nikdy nepovažoval za feministu. O Cynthii původně nestál, ale jak roky ubíhaly, čím dál víc si její práce vážil. Časem zapomněl, že je žena, anebo mu to možná přestalo vadit. Vnímal ji jako svou pravou ruku a připadalo mu správné předat jí jednoho dne svoji funkci – ne že by už chtěl odejít do důchodu. Na to byl ještě příliš mladý.

Cigareta ho uklidnila. Telefony vyzváněly. V malé kanceláři seděla ještě sekretářka a několik řadových policistů na zkrácený úvazek. Oddělení by potřebovalo posily, ale přepracovaný šerif na ně zatím od okresního ředitelství nedostal peníze.

Včera přišel reportér místních novin, ale Rick s ním otřesné detaily případu odmítl rozebírat. Jeho neurčité odpovědi sice novináře dočasně uspokojily, ale Rick věděl, že se muž vrátí. Rick a Coop doufali, že dokážou najít vhodné odpovědi, kterými by předešli panice nebo nájezdům reportérů z dalších novin, o televizi nemluvě.

„Co si o tom případu myslíte, šéfe?“

„To, co je zjevné. Vrah chtěl především zabránit tomu, abychom oběť identifikovali. Nemůžeme jí sejmout otisky prstů. Na trupu nebylo žádné oblečení. Hlava je pryč. Ať ten ubožák byl kdokoli, věděl příliš. A my budeme vědět víc, jakmile zjistíme, kdo to byl.“

„Stále nechápu, proč se vrah obtěžoval tělo rozřezat. Měl s tím spoustu práce. Pak musel části těla zabalit, aby všude nebyla krev, a potom je rozvézt po okolí a zbavit se jich.“

„Mohl to udělat nějaký pohřební zřízenec nebo někdo jiný, kdo má zkušenost s mrtvolami. Mohl z těla odvést krev a pak ho teprve rozřezat.“

„Třeba doktor?“ nadhodila Cynthia.

„Klidně i veterinář.“

„Fair Haristeen snad ne. Chudák, vždyť byl podezřelý už z vraždy Kellyho Craycrofta.“

„A s Boom Boom si moc nevydechl, nemám pravdu?“

„Přesně tak. Nebožák.“ Cynthia se rozesmála.

Rick se k ní přidal. „Ta ženská ho přivádí k šílenství. Ale je pěkná.“

„To říkají všichni muži.“ Cynthia se usmála.

„Já zase nechápu jinou věc. Jak můžou ženy vzdychat nad Melem Gibsonem? Co je na něm tak výjimečného?“ Rick potáhl z cigarety.

„Kdybyste to věděl, měli bychom mnohem víc společných témat k hovoru.“ Cynthia vyprskla smíchy.

„Velmi vtipné.“ Vytáhl si z krabičky další hřebíček do rakve.

„Ale no tak, vždyť jste zrovna dokouřil!“

„Vážně?“ Spočítal špačky v popelníku. „Asi ano. Tenhle pořád ještě doutná.“ Ještě jednou ho zamáčkl.

„Máte tušení. Poznám to na vás. Tak honem, povídejte.“

Zvedl jedno rameno a zase ho nechal klesnout. Když měl takovouhle předtuchu, cítil se trochu pošetile, protože ji nedokázal logicky vysvětlit. Muži jsou vychovávaní k tomu, aby svá tvrzení podkládali fakty. V tomto případě to udělat nemohl, ale s postupem času se naučil, že se nevyplácí zvláštní pocity a podivné nápady ignorovat. Často ho dovedly k cennému důkazu nebo pochopení.

„No tak, šéfe. Poznám, když zavětříte stopu,“ naléhala Cynthia.

Položil ruce na stůl. „Jen tohle. Rozřezání těla dává smysl. To mě z míry nevyvádí. Ten vydatný déšť pracoval proti vrahovi. Déšť a malá Tuckerová. Ale jinak by se ruce a nohy nikdy nenašly. Trup v loděnici do toho nezapadá.“

„Třeba hodil trup do jezera, a když se vynořil, chytil ho na nějaký hák a odtáhl do loděnice.“ Cynthia se odmlčela a zamyslela se. „Ale pokud to neudělal uprostřed noci, mohl ho někdo vidět. A těžko se dá naplánovat, kdy se tělo nasáklé vodou vynoří na hladinu, nebo snad ano?“

„Ne. Právě proto mi to nesedí. Ten kus masa dal někdo do loděnice schválně. Neexistuje jiné vysvětlení.“

„Pokud vrah zná zdejší komunitu, mohl vědět nebo vidět, že v loděnici je Mimina loď. Pokud Mim zrovna neplánuje plavbu, nikdo tam nechodí. Je to celkem dobré místo na schování těla.“

„Vážně?“

Zírali na sebe. Pak promluvila Cynthia. „Vy si myslíte, že se objeví i hlava?“

„Doufám, že ano, a současně doufám, že ne.“ Nedokázal už dál odolávat pokušení. Vzal si další cigaretu, ale ještě ji nezapálil. „Podívejte se, jestli má Blair Bainbridge v New Yorku nějaký záznam.“

„Dobře. Mám prověřit ještě někoho?“

„Všechny ostatní známe. Nebo si to alespoň myslíme.“

19

I když Paní Murphyová našlapovala zlehka, pod tlapkami jí praskala námraza. Včera v noci konečně přestalo pršet, a tak vstala brzy a vydala se na pole lovit myši. Tuckerová ležela natažená na boku v Harryině posteli a zdálo se, že ještě spí.

Ačkoli kočce už houstla podsada srsti, v ostrém větru jí bylo chladno. Její kožich bude dokonale připravený na zimu až tak za měsíc. Paní Murphyová se těšila, jak prožene králíka nebo myš. Trocha zimy ji neodradí! Myši se obvykle schovaly do děr a honička tím končila, ale králík většinou běžel přes louky do lesa. Občas nějakého i chytila, ale častěji myš. Přiběhla k myši ze strany a zakousla se jí do zátylku – pokud se jí to tedy povedlo. Když ne, bouchla do ní a kutálela ji. Paní Murphyová svou kořist zabíjela rychle; nebavilo ji myš týrat a pohrávat si s ní, dokud nebude úplně otupělá. Ve zlomku vteřiny kořisti zlomila vaz a tím celou záležitost ukončila. Pak obvykle myš přinesla Harry.

V námraze se držely pachy. Přesto dnes nebyl dobrý den na lov. Ucítila lišku a zasténala. S liškou soupeřily o stejnou potravu, takže Paní Murphyová rivalku neměla ráda. Když byla ještě kotě, liška se dostala do kurníku a zabila úplně všechny slepice. Peří lítalo jako sněhové vločky a smutný pohled na těla slepic a kohouta Paní Murphyové dodnes zůstal v paměti. I když byla ještě moc malá na to, aby predátora zahnala, pohled na nešťastnou Harry ji rozrušil. Harry už si nová kuřata nepořídila, což byla škoda, protože jako kotě se Paní Murphyová hrozně ráda rozvalovala v trávě a dívala se, jak žlutá kuřátka pípají a pobíhají všude kolem.

Kdyby Tuckerová nebyla taková netýkavka, Harry by si k ní pořídila většího psa, který by žil venku a odháněl lišky a otravné mývaly. Štěně s velkými tlapami z útulku by vyrostlo a dělalo svou práci. Jenže stačilo zmínit se o tom a Tuckerová se naježila.

„Copak ty bys tolerovala jinou kočku?“ ječela.

„Kdyby se nám tu přemnožily myši, asi bych musela,“ odpověděla obvykle paní Murphyová.

Tuckerová prohlásila, že by si s liškou poradila. Byla to naprostá lež. Neporadila by si s ní. Možná by dokázala lišku vyhnat z nory, ale co by s ní udělala pak? Tuckerová neuměla dobře zabíjet. Velškorgi jsou stateční psi – paní Murphyová už o tom získala dostatek důkazů – ale Tuckerová nebyla lovecký typ. Tito psi se chovají proto, aby pomáhali pohánět stádo; mají krátké nožičky, aby když kráva kopne, bylo pro ně snadnější vyhnout se ráně. Jsou tvrdí, odolní a zvyklí na mnohem větší zvířata, než jsou sami. Velškorgi může pracovat s jakýmkoli velkým domácím zvířetem. Lov však nemá v krvi, a proto Paní Murphyová obvykle pronásledovala kořist sama.

Zdálky se ozvalo hluboké libozvučné zamňoukání. To upoutalo její pozornost. Celá se napjala, ale když se z lesa vynořila nádherná silueta jejího bývalého manžela, zase se uvolnila. Paddy měl na sobě jako vždy černý smoking; bílou náprsenku měl neposkvrněnou, ale ponožky špinavé. Krásné oči mu jiskřily a bylo na něm vidět, že svou bývalou opravdu rád vidí.

„Lovíš, drahoušku? Můžeme spojit síly.“

„Díky, Paddy. Jsem sólová hráčka.“

Sedl si a mrskl ocasem. „To říkáš pořád. Ale víš co? Mladá a krásná nebudeš navždycky.“

„Ani ty ne,“ zazněla jízlivá odpověď. „Pořád se motáš okolo té stříbrné děvky?“

„Ach, tamta? Už mě nudí.“ Paddy mluvil o jedné ze svých mnoha lásek, tentokrát o obzvlášť krásné mainské mývalí kočce. „Nesnáším, když pořád vyzvídají, kde jsem byl, nebo se věčně vyptávají, na co myslím. Proč mi nedají pokoj?“ Mezi perfektně bílými zuby se mu objevil růžový jazýček. „Tys to nikdy nedělala.“

„Mám dost svých starostí na to, abych si lámala hlavu s tím, co děláš ty.“ Paní Murphyová změnila téma. „Chytils něco?“

„Lov nestál za nic. Až myši na poli trochu vyhladoví, nějaké chytneme. Teď jsou tlusté a spokojené.“

„Odkud jdeš?“

„Ze Žluté hory. Odešel jsem z domova uprostřed noci. Dostal jsem taková ta dvířka, víš jaká? Nechápu, proč ti je Harry taky nepořídí. Původně jsem chtěl dojít až k prvnímu železničnímu tunelu, ale je to moc daleko a nepřipadalo mi, že bych tam mohl něco ulovit, a tak jsem místo toho vyběhl na kopec.“

„A tam také nic?“

„Ne,“ odpověděl.

„Slyšel jsi, Paddy, o těch kusech těla na hřbitově?“

„Kašlu na ně! Lidi zabíjejí jeden druhého a pak předstírají, že jim to připadá hrozné. Kdyby to vážně bylo tak hrozné, proč by to tak často dělali?“

„Nevím.“

„A zamysli se nad tím, Murphyová. Když byl v domě ten nový chlap, proč by vrah nosil kusy těla po příjezdové cestě? Zbytečně riskoval.“

„Třeba se ještě nedozvěděl, že se sem ten nový chlápek přistěhoval.“

„V Crozetu? Kýchneš a soused zavolá ‚Pozdrav pánbůh!‘ Myslím si, že vrah zaparkoval tak míli odsud – dvě nohy a dvě ruce nejsou tak těžké. Sešel ze silnice ze Žluté hory na dřevařskou cestu a pak prošel lesem na pastviny a přes ně se dostal na hřbitov. V tom případě byste ho od vás neviděly, jedině že byste zrovna byly na západních pastvinách. Jenže na ty po západu slunce obvykle nechodíte, protože koně už máte uvnitř. Ten nový chlap sice pro vraha představoval určité riziko, ale hřbitov je od domu docela daleko, takže sice mohl někoho zahlédnout, ale pochybuju, že něco slyšel. Ovšem taky to mohl udělat on sám.“

Paní Murphyová chytila v letu list nasáklý vodou. „V tom s tebou souhlasím, Paddy.“

„Lidi se navzájem zabíjejí ze dvou důvodů.“

„Z jakých?“

„Pro lásku a peníze.“ Bílé vousky se mu zachvěly smíchy. Oba důvody připadaly Paddymu absurdní.

„A kvůli drogám.“

„To znamená pro peníze,“ namítl Paddy. „Ať je motiv jakýkoli, vždycky má něco společného s láskou nebo penězi. A neboj se, Harry nic nehrozí. Vůbec se jí to netýká. Ty si o ni pořád děláš starosti, ale je to tvrdá ženská.“

„Máš pravdu. Jen bych si přála, aby měla trochu víc nabroušené smysly. Tolik jí toho uniká! Občas jí trvá o deset nebo dvacet vteřin déle než mně, než něco zaslechne, a ani pak nedokáže rozlišit zvuk různých pneumatik na příjezdové cestě. Zvuk různých motorů ale rozpozná. Zrak má docela dobrý, ale představ si, že ze vzdálenosti pěti set yardů nezahlédne na poli myš. Za světla vidí líp než za tmy, ale stejně si nevšimne každého pohybu. Je přece tak snadné nastražit uši a pak se podívat směrem, odkud se něco ozývá! V noci Harry vidí špatně. A nikdo z lidí vůbec nic necítí! Nechápu, jak můžou žít s tak špatnými smysly.“

„Dělal bych si o Harry starosti, kdyby ji pronásledoval tygr. Ale protože všichni lidé mají stejně mizerné smysly, jsou vyrovnaní soupeři. A protože jsou nejspíš sami sobě těmi největšími nepřáteli, tak jsou na souboje dostatečně vybavení. Navíc má tebe a Tuckerovou. Když vám bude naslouchat, můžete ji varovat.“

„Naslouchá mi – většinou. Jen je trochu paličatá. Slyší jenom to, co slyšet chce.“

„Takoví jsou zkrátka všichni.“ Paddy vážně přikývl. „Poslyš, nechceš se proběhnout po přední pastvině, vyšplhat na ořech u potoka a seskočit na druhou stranu? Za chvilku budeme u vašich zadních dveří. Vsadím se, že tam doběhnu první!“

„Já budu první!“

Běželi jako šílení. Když dorazili na verandu, rozespalá Harry s konvicí kávy v ruce otevřela dveře. Oba vběhli do kuchyně.

„Kočkujete se?“ Usmála se a podrbala Paní Murphyovou a Paddyho na hlavě.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .