4 Lew

Jsem od přírody silný chlap a nebojsa. Do dnešního dne si myslím, že nevím, co je to bát se nějakého jiného člověka. Za svoje svaly a pevné kosti a mohutný hrudník nevděčím tomu, že jsem v tátově sběrně surovin musel lisovat staré noviny a zvedat těžké předměty. Kdybych na to fyzicky neměl, otec by mě do toho nenutil. Byl by po mně chtěl, abych mu vedl účetní knihy a obstarával nejrůznější pochůzky – stejně jako tím zaměstnával moje sestry a staršího bratra Iru. Bylo nás šest dětí, čtyři synové a dvě děvčata, a ze synů jsem byl předposlední v pořadí. Maminka říkávala známým, že jsem nejsilnější kluk, jakého kdy viděla, a taky prý nejhladovější. Prý mě od prsu musela odtrhovat oběma rukama.

„Jako Herkules v tý svý kolíbce,“ poznamenal jednou Sammy Singer.

„Kdo?“

„Herkules. Když byl ještě děcko.“

„A co jako?“

„Brzy potom, co se narodil, mu do kolébky pustili dva velké hady, aby ho zabili. A on vzal do každé ruky jednoho a zardousil je.“

„To teda pěkně kecáš, ty hlavo učená.“

Malý Sammy Singer znal takovéhle věci, už když jsme chodili do třetí nebo čtvrté třídy. Možná to bylo až v šesté či sedmé. My ostatní jsme psali kompozice o Tomu Sawyerovi a Robinsonu Crusoeovi, on o Homérově Iliadě. Sammy byl chytrý, já mazaný. On věci objevoval, já jsem věděl, jak z nich něco vytřískat. On byl dobrý šachista, já jsem hrál dobře karty. Já jsem šachy radši přestal hrát, on se ode mě nechal dál obírat v kartách o peníze. Kdo z nás byl vlastně chytřejší? Když jsme šli do války, on chtěl být mermomocí pilotem a šel k vojenskému letectvu. Já jsem si vybral pozemní síly, protože jsem chtěl bojovat proti Němcům osobně. Doufal jsem, že se dostanu k tankistům a stovky jich prostě převálcuju. Z něho se stal u letectva střelec, já jsem nakonec zakotvil u pěchoty. Jeho jednou sestřelili do moře a domů se vrátil s medailí za statečnost. Já jsem padl do zajetí a až do konce války trčel za mořem. Takže nakonec byl možná přece jen chytřejší on. Po válce šel s vládní podporou na vysokou, já jsem si za městem koupil dřevařský závod. Taky jsem získal stavební parcelu a s několika svými zákazníky na ní postavil barák. Oni se vyznali víc než já ve stavebních pracích, já jsem byl zase lepší obchodník. Z toho, co jsem vydělal na tom prvním domě, jsem další postavil už sám. Objevil jsem, co to je úvěr. Na Coney Islandu jsme neměli tušení, že banky chtějí půjčovat lidem peníze. On chodil do opery, já jsem s místními instalatéry a yankeeskými bankéři jezdil střílet kachny a kanadské husy. Když mě v Německu jako válečného zajatce lifrovali z jednoho lágru do druhého, vždycky jsem trnul, co by se asi stalo, kdyby si noví strážní pořádně zjistili, co jsem zač, a přišli na to, že jsem žid. Jistě – dělalo mi to starost, ale nevzpomínám si, že bych kdy měl strach. Pokaždé, když mě převáželi pořád dál do nitra Německa, směrem k Drážďanům, jsem si umiňoval, že jim to vždycky radši řeknu dřív sám, než by na to stačili přijít oni. Nehodlal jsem připustit, aby si začali myslet, že mají před sebou někoho, kdo před nimi něco skrývá. Teprve když se mě na to Sammy po válce zeptal, došlo mi, že by mi pak taky mohli naplít do ksichtu nebo mi rozrazit lebku pažbou či mě jednoduše odvést někam do křoví, kousek dál od ostatních, a tam mě ubodat bajonetama nebo rozstřílet na cucky. Byli jsme tehdy většinou ještě skoro děti, a tak jsem si myslel, že by na mě chvíli jenom dělali ramena nebo by se mi posmívali a že by stačilo rozbít několika hubu a zjednat si tak respekt. Vůbec mě nenapadlo, že by se mnou taky mohli pěkně zamést. Byl jsem přece L. R., Lewis Rabinowicz z Mermaid Avenue, Coney Island, Brooklyn, New York, a ani na vteřinu jsem nezapochyboval o tom, že mě jen tak někdo nedokáže přečurat, a že když se rozhodnu něco udělat, tak to taky udělám.

Tohle jsem si vždycky myslel už jako kluk. Byl jsem už odmala hromotluk a měl jsem silný hlas a připadal jsem si ještě větší a udělanější, než jsem doopravdy byl. Ve škole jsem musel na vlastní oči vidět, že jsou tam větší brouskové než já, a asi taky silnější, ale nějak mi to nedocházelo. A nikdy jsem se nebál ani kluků z těch několika italských rodin, které bydlely v okolí, všech těch Bartoliniů a Palumbů, o kterých se ostatní odvážili mluvit jen v bezpečném závětří domova. Ti makaróni nosí u sebe kudly, říkalo se. Nikdy jsem u nich žádnou neviděl. Nevšímal jsem si jich a oni nechávali na pokoji mě. A vlastně každého, pokud jsem mohl sledovat. Jenom jedinkrát mě jeden začal provokovat. To už jsme byli v osmé třídě. Bylo po obědě a já jsem seděl na obrubníku před školním nádvořím a za mnou se táhla fronta žáků, kteří čekali, až školu otevřou k odpolednímu vyučování. Ten kluk, takový vytáhlý hubeňour, si to štrádoval kolem, a když mě míjel, úmyslně mi šlápl na nohu. Na nohou měl tenisky. Měli jsme zakázáno chodit v nich do školy, leda na tělocvik, ale tihle Bartoliniové a Palumbové je nosili, kdy se jim zachtělo. „Tak to bacha,“ řekl jsem si v duchu, když se to stalo. Viděl jsem ho přicházet a všiml jsem si, jak s proradně nevinným pohledem v očích zahnul směrem ke mně. Ani jsem si neuvědomil, jak mi vystřeluje ruka, chňapne ho za nohu v kotníku a sevře ho, jen tak silně, aby se nemohl vytrhnout. Chystal se jít dál, aniž bych mu stál za pohled, jako by měl na takové počínání plné právo – jako bych tam vůbec nebyl. Takže ho pořádně překvapilo, když mu došlo, že ho nemíním pustit. Snažil se dělat na mě ramena. Ještě nám nebylo třináct.

„Hele, co blbneš?“ zeptal se vztekle.

Já se taky nedíval moc mírumilovně. „Něco ti upadlo,“ řekl jsem s chladným úsměvem.

„Jo? A co?“

„Pár špatnejch kroků.“

„Hrozně vtipný. Pusť mi tu nohu.“

„A jeden mi spad na nohu.“ Druhou rukou jsem si poklepal na nohu v místě, na které šlápl.

„Vážně?“

„No jo.“

Trhl nohou silněji. Já jsem mu ji o to víc stiskl.

„Jestli jo, tak jsem to neudělal schválně.“

„Mně se zdálo, žes udělal,“ řekl jsem mu na to. „Jestli mi to zopakuješ ještě jednou a odpřisáhneš při Pánu Bohu, žes nechtěl, možná ti to nakonec budu věřit.“

„Ty si myslíš, že jseš ostrej hoch, viď?“

„Myslím.“

Ostatní to sledovali, byly tam i holky. Měl jsem z toho prima pocit.

„Tak jo – neudělal jsem to schválně,“ řekl a přestal cukat tou nohou.

„No dobře, tak já už ti to věřím.“

Potom jsme spolu jistou dobu kamarádili.

Jednoho dne se Sammy rozhodl, že mě naučí, jak se správně prát, a při tom mi předvede, jaký je vynikající boxer.

„Abys věděl, Lew – svaly nejsou všechno, rozumíš.“

Měl s sebou jakousi boxerskou příručku a vypůjčené boxerské rukavice. Musel jsem se usmívat, když jsme si je navzájem zašněrovávali. Ukázal mi správný boxerský postoj, zastínoval útočný výpad, poučil mě o základních úderech.

„Dobrá, bijče – taks mi to všechno předved. Co přijde teď?“

„Dáme si tři minuty boxu, pak minutovou pauzu, ve které ti řeknu, cos dělal špatně, a pak další kolo. A pamatuj si, pořád musíš bejt v pohybu. V klinči se netluče, taky se z toho nesmí stát zápas. To by bylo proti pravidlům. Zvedni levou paži – vejš, napni ji a víc ji vytrč. Jinak bych se dostal blízko k tobě a praštil tě. To je ono. Tak začnem.“

Zaujal základní boxerské postavení a začal přede mnou poskakovat. Pokročil jsem přímo k němu, levou rukou jsem mu hravě stáhl obě paže dolů a pravou mu sevřel otevřenou rukavicí obličej a škádlivě mu s ním kroutil ze strany na stranu.

„To je klinč,“ vřískal. „To není dovolený, přikrejvat soupeři ksicht. Musíš se pokoušet boxovat, nebo nedělat nic. Takže radši začnem znova. A mysli na to, že se musíš snažit mě zasáhnout.“

Tentokrát přede mnou tančil ještě rychleji, jedním ze svých nápřahů mi škrtl ze strany o hlavu a zase odskočil. Znovu jsem pokročil přímo k němu, jednou tlapou jsem mu opět snadno srazil obě ruce dolů a druhou jsem mu začal lehce otloukat obličej. Při pohledu na něj jsem se musel smát. Já se šklebil, on lapal po dechu.

„Radši budem dělat něco jinýho,“ řekl celý nešťastný. „Tohle nám nějak nejde, viď?“

Sammy mi občas dělal starosti, protože fyzicky na tom nebyl nijak dobře, ale přesto rád popichoval. Ovšem byl opravdu chytrý a nakonec se ukázalo, že poštívá pouze ty lidi, o kterých předem věděl, že se na něj nebudou zlobit. Jako třeba mě.

„Hele, Lew – jak se vede tvý slečně, tý s těma velkejma kozama?“ ptával se mě za války, když jsem začal chodit s Claire a on ji se mnou párkrát viděl.

„Tobě taky nic neujde,“ odpovídal jsem mu na to s nuceným úsměvem a skřípajícími zuby. Někde na krku pod uchem mám takový nějaký zvláštní nerv, ve kterém mi to tenkrát vždycky cukalo, když se mě začal zmocňovat vztek. Stávalo se mi to taky při kartách – při binoklu, když jsem přepísknul hlášku a pak mi nevycházely štychy.

„Hele, Lew – vyřiď moje žhoucí pozdravy svý ženě. Ty její kozy ti závidím,“ říkával později, když jsme se s Claire vzali. Winkler mě s tímhle začal provokovat taky, ale když jsem nerozbil hubu Sammymu, nemoh jsem dát přes držku ani Winklerovi, a Sammymu bych rozbít hubu nedokázal. Chtěl jsem si ho vzít za svědka, ale moje rodina si přála, aby to byl některý z mých bratrů, a v naší rodině dělali všichni to, co chtěli ostatní.

Dali mi jméno Lewis a pak mi říkali Louie, jako bych se jmenoval Louis, ale dokud mě na to Sammy neupozornil, vůbec mě nenapadlo, že by v tom byl nějaký rozdíl. A vlastně ani teď v tom žádný velký rozdíl nevidím.

Sammy četl pravidelně noviny. Měl rád barevné a prohlašoval, že by se jim mělo dovolit volit i na Jihu a žít tam, kde se jim zlíbí. Mně bylo jedno, kde se usadí, jenom to nesmělo být někde v mém blízkém okolí. Nikdy jsem neměl rád lidi, které jsem osobně neznal. Když se stal Roosevelt prezidentem, chvíli nám byl sympatický, ale hlavně asi proto, že to nebyl Herbert Hoover nebo nějaký jiný republikán či nějaký křupanský antisemita z Jihu něbo Středozápadu nebo třeba ten nemožnej otec Coughlin z Detroitu. Ale nedůvěřovali jsme mu a nevěřili jsme mu. Neměli jsme důvěru v banky a v jejich účetní evidenci, a pokud to šlo, veškeré obchodní transakce jsme prováděli hotově, pěkně z ručky do ručky. Němce jsme neměli rádi, už než přišel Hitler. Ani němečtí židé neměli u nás doma šanci. A to i potom, co přišel Hitler. Když jsem vyrůstal, slyšel jsem o nich pořád.

„Já jsem nikdy nikomu nepřála nic zlýho,“ říkávala maminka. Slýchával jsem to od ní znovu a znovu, ale nebyla to pravda. Proklínala kdekoho jako na běžícím pásu, i všechny nás doma. „Ale jestli kdy někdo zasluhoval dostat za vyučenou, jsou to oni. Když jsme cestovali z Polska přes Německo do Hamburku, štítivě se od nás odvraceli. Byli jsme pro ně špinavá chátra. Štítili se našich otlučených kufrů a ucouraných šatů. A neuměli jsme německy. Všichni se za nás styděli a taky nám to dávali znát. Když se jim naskytla příležitost, někteří nás dokonce okradli o peníze. A když někde ve vlaku nebo na ulici na lavičce bylo volný místo, položili si tam vždycky klobouk, jako že tam někdo už sedí a jen si někam odskočil, jenom abychom si nemohli sednout vedle nich. Nechali nás stát třeba dlouhý hodiny, i s dětma. Zazobanci mezi nimi se takhle chovali všichni. A všichni taky předstírali, že neumějí jidiš.“

Když k nám Sammy nedávno přišel na návštěvu, zmínil se v docela jiné souvislosti, že pokud ví, němečtí židé valnou většinou neuměli jidiš. Kdyby ho slyšela naše máma, asi by předstírala nahluchlost.

Když v Evropě vypukla válka, byli jsme ještě moc mladí na to, aby nás odvedli ihned. Já jsem ovšem na střední škole začal chodit místo na španělštinu na němčinu – cílevědomě jsem se připravoval na svoje pozdější válečné tažení – a kamarády, jako byl Sammy, jsem věčným provoláváním Achtung, wie geht’s, hallo, nein a jawohl uváděl v zuřivost. Když mě okřikovali, abych toho nechal, odpovídal jsem přehnaně zdvořilým danke schön. Ve studiu němčiny jsem pokračoval až do odchodu na vojnu. V době, kdy mě odvedli, jsem už uměl německy tak dobře, že váleční zajatci, se kterými jsem se setkal ve Fort Dix a Fort Sill a Fort Riley a Fort Bennis, mysleli, že jsem původem Němec. A sám jako válečný zajatec v táboře u Drážďan jsem se pak jakžtakž mohl bavit s ostrahou a občas jsem ostatním Američanům dělal tlumočníka. Protože jsem uměl německy, poslali mě jako velitele pracovního oddílu do Drážďan, i když jsem měl hodnost seržanta a jít jsem nemusel.

Ještě před válkou, to jsem byl ještě dávno v civilu, naše sběrna surovin přímo vzkvétala. Sammyho matka schraňovala staré noviny a nosila nám hliníkové hrnce a pánve a táta to prodával dál. Zjistil, že ze sběru odpadků se dá docela dobře žít a na kovovém šrotu že se dá vydělat jmění. Usilovně jsme pátrali po budovách určených k demolici. Sledovali jsme hasičské vozy. Velké požáry, které byly na Coney Islandu na denním pořádku, představovaly přímo zlatý důl – pro nás spíš měděný nebo olověný, protože jsme si ze spálenišť odváželi vodovodní trubky. Když pak brzy po válce vyhořel Lunapark, bylo to pro naši firmu přímo požehnání. Platili nám za odvoz materiálu ze spáleniště, a když jsme ho pak prodávali firmám, které ho disponovaly dál, dostali jsme zaplaceno ještě jednou. Všechno hořlavé se balilo do azbestu, a ten jsme samozřejmě sbírali a prodávali taky. Po tom požáru jsme na tom byli finančně velice dobře, takže mi táta mohl půjčit deset tisíc dolarů na koupi toho dřevařského závodu – ovšem na mastný úrok, protože on už byl takový, a kromě toho se mu ten můj nápad s pilou moc nezamlouval. Nechtěl, abych opustil branži sběrných surovin a šel dělat něco jiného, a taky nestál o to, abychom se museli stěhovat jinam, skoro tři hodiny cesty od místa, kterému byl uvyklý. Vůbec nejlepší byly požáry škol a nemocnic. Koupili jsme si ještě jeden náklaďák a najali si místní siláky, kteří jednak prováděli sběr, jednak měli za úkol odstrašovat konkurenty. Dokonce byl u nás zaměstnán i jeden schwartza, udělaný, tichý mladý černoch jménem Sonny, který se u nás jednoho dne objevil a sháněl práci. Kovovými drapáky a palicemi jsme strhávali omítku ze zdí i azbestovou izolaci, abychom se pak mohli s použitím vytrhávacích háků, sochorů a rámových pil dostat k měděným a olověným trubkám.

Pak jednou táta propustil Smokeyho Rubina, který u nás dělal.

Rozhlásil jsem to všude po okolí a vzápětí se mi doneslo, že se po mně Smokey shání a že bych na tom asi byl líp, kdyby mě nenašel. Večer toho dne jsem zašel do Happyho bufetu na Mermaid Avenue, posadil se tam a čekal na Smokeyho. Když se v lokále objevili Sammy a Winkler a uviděli mě, celí zezelenali. Vypadalo to, že snad oba omdlí.

„Co tu děláš, člověče?“ děsil se Winkler. „Zdrhej vocaď, prosím tě!“

„Ty nevíš, že tě hledá Smokey?“ ptal se Sammy. „A má s sebou dva svý ostrý hochy.“

„Chci mu to hledání ulehčit. Jestli máte zájem, koupím vám limonádu a nějakej sendvič, a můžete čekat se mnou. Nebo se posaďte jinam – jak chcete.“

„Tak aspoň zavolej svý bráchy, když už se chceš chovat jako šílenec,“ navrhoval Sammy. „Mám zaběhnout k vám domů?“

„Objednej si místo toho mléčnej koktail.“

Nečekali jsme dlouho. Smokey mě uviděl, hned jak vešel – seděl jsem přímo proti vchodu; ihned se vydal k našemu boxíku. Doprovázel ho chlápek, kterému se říkalo Zrzek Benny, a další cvok, známý jako Beran Willie.

„Hledám tě. Chtěl bych si s tebou promluvit.“

„Poslouchám.“ Zaklesli jsme se do sebe očima. „Přišel jsem jenom kvůli tomu.“

„Tak pojď ven. Chci s tebou mluvit mezi čtyřma očima.“

Rozvažoval jsem. Jim bylo nejmíň třicet, nám necelých osmnáct. Smokey kdysi boxoval. Taky už seděl a nejmíň jednou ho někdo ve rvačce ošklivě pořezal.

„Dobrá, Smokey, jak je libo,“ rozhodl jsem se. „Ale ať si tví hoši na chvíli sednou tady, když si chceš se mnou promluvit sám venku – jestli ovšem o to doopravdy stojíš.“

„Ty o mně v poslední době nemluvíš právě hezky, viď? Nesnaž se zatloukat. A tvůj táta mě taky pomlouvá.“

„Co špatnýho jsem říkal?“

„Že jste mě vyhodili, protože jsem krad. Tvůj táta mě nevyhodil, aby bylo jasno. Praštil jsem s tím u vás sám. Pro nikoho z vás už nikdy nehnu prstem.“

„Smokey,“ cítil jsem, že mi v tom nervu pod uchem už zase začíná cukat, „starej pán si přál, abych ti určitě řek, že jestli se mu ještě někdy objevíš v podniku, přerazí ti hřbet.“

Tohle Smokeyho zarazilo. Starého pána dobře znal. Jestli skutečně něco takového řekl, myslel to smrtelně vážně. Táta byl malé postavy, ale měl nejmohutnější, nejširší ramena, jaká jsem kdy viděl, a ve zbrázděné tváři plné pih a jaterních skvrn, která lidem připomínala torpédo nebo dělostřelecký náboj, zapadlá studená modrá očka. Vypadal jako železný ingot, kovadlina úctyhodných rozměrů. Původně taky byl kovář. U nás v rodině mají všichni chlapi velké hlavy s mohutnou hranatou čelistí. Vypadáme jako Poláci, ale víme, že jsme židi. Kdysi ještě v Polsku zabil táta ranou pěstí do čela kozáka, který se rozkřičel na mou matku, a v Hamburku si to málem zopakoval s jedním příslušníkem pasové kontroly, který se dopustil stejné chyby a byl na maminku sprostý, ovšem ten včas uhnul. Když někdo někoho z naší rodiny urazil, musel počítat s odplatou – snad s výjimkou Sammyho Singera, když si mě dobíral kvůli velkejm kozám mý ženy.

„Jak se vede tátovi, Marvine?“ zeptal se Zrzek Benny Winklera. Všichni v Happyho bufetu jen zírali, a Smokey pak měl jenom další důvod, aby si dával majzla.

Winkler bubnoval prsty jedné ruky na stůl a mlčel.

Jeho táta byl bookmaker a vydělával víc než kdo jiný v naší čtvrti. Určitou dobu měli doma dokonce i piano. Zrzek Benny byl cesťák, výběrčí daní, lichvář a zloděj, a byl dlužný každému, na koho se podíval. Jednou v létě vybral se svou partou všechny pokoje v jakémsi lázeňském hotelu – kromě jediného: toho, který měli pronajatý Winklerovi. Lidi v New Yorku si pak lámali hlavu, čím se vlastně starej Winkler živí, když zrovna právě jeho šanovali.

To už ale Smokey začínal pomalu vychládat. „Ty a tvůj táta – rozhlašujete, že jsem vám vyfouk jednu budovu, že jo? Ale já jsem ten barák neukrad. Zjistil jsem si, kdo je tam správce, a vyjednal jsem si to všechno sám.“

„Jenže tu barabiznu jsi objevil, když jsi pracoval u nás,“ upozornil jsem ho. „Můžeš dělat u nás, nebo můžeš podnikat na vlastní pěst. Oboje najednou nejde.“

„Teď si ale ode mě už nikdo nic nekoupí. Tvůj táta to nikomu nedovolí.“

„Lidi ať dělají, co chtějí. Ale táta tvrdí, že jestli teď budou nakupovat u tebe, nemůžou kupovat od něj. To je všechno, co řek.“

„To se mi vůbec nelíbí. Chci s ním mluvit. Okamžitě. Chci si to vyřídit i s ním.“

„Smokey,“ řekl jsem pomalu, a najednou jsem si byl sám sebou velmi, velmi jistý, „jestli na mýho tátu jenom zvedneš hlas, jestli po něm plivneš jedinou nadávkou, zakroutím ti krk. A kdyby ses nějak drsnějc otřel o mě, zakroutí ti krk on.“

Očividně to na něj udělalo dojem.

„Dobrá,“ vzdal to sklesle. „Tak já se teda k němu do práce vrátím. Ale vyřiď mu, že odteďka chci šedesát dolarů tejdně.“

„Ty to nechápeš. Možná tě nevezme zpátky ani za padesát. Budu muset za tebe u něj ztratit slovo.“

„A ten barák, co jsem objevil, může mít, když mi zaplatí pět stováků.“

„Řek bych, že ti nedá víc než obvyklý dvě stovky.“

„Kdy můžu nastoupit?“

„Dej mi čas přes zejtřek, já se ho pokusím zlomit.“ Ale ono to vážně pak dalo dost práce. Musel jsem starouškovi připomenout, že Smokey dovede opravdu makat, když chce, a že s tím naším černochem jsou už obstojně sehraní a ostatní majitelé sběren že před nimi radši vyklízejí bojiště.

„Půjč mi padesátku, Louie, buď tak hodnej,“ žádal Smokey tónem, jako by mi dělal laskavost. „Venku někdo prodává docela dobrý kouření z Harlemu, o který bych měl zájem.“

„Můžu ti půjčit nanejvejš dvacku.“ Samozřejmě jsem u sebe měl víc. „To je sranda,“ poznamenal jsem, když vypadli. Prolamoval jsem si prsty. „Mám něco s rukou. Když jsem mu dával tu dvacku, skoro jsem ji nemoh ohnout.“

„To jaks v ní tak pevně držel tu cukřenku,“ řekl Winkler. Strachy mu málem cvakaly zuby.

„Jakou cukřenku?“

„Ty o tom nevíš?“ vyštěkl na mě Sammy málem vztekle. „Držels ji v ruce a vypadalo to, že ho s ní v nejbližší chvíli vezmeš po hlavě. Připadalo mi, že ji snad v tý ruce rozmačkáš.“

Se smíchem jsem se pohodlně opřel a pro všechny tři jsem objednal koláče a zmrzlinu. Abyste věděli – já si při tom rozhovoru vážně neuvědomoval, že tu kulatou sypací cukřenku z lisovaného skla držím v ruce. Když jsem se mu při tom díval přímo do očí, měl jsem hlavu naprosto chladnou a usebranou a tu paži jsem měl připravenou v pohotovosti, aniž jsem o tom věděl. Sammy zhluboka vydechl, a když zvedl ruku z klína a položil zpátky na stůl nůž, který držel v ruce, byl v obličeji bílý jako křída.

„Kámo, kdes to schovával?“ zeptal jsem se se smíchem. „Myslíš, že bys mi s tím pomoh?“

„Nechtěl jsem, aby viděli, jak se mi třesou ruce,“ zašeptal Sammy.

„Ty bys s tím uměl zacházet?“

Sammy záporně zavrtěl hlavou. „A ani se to nechci učit. Lew, něco ti teď musím říct. Na rovinu. Jestli ještě někdy budem pohromadě a ty dostaneš chuť se poprat, ber na vědomí, že tě v tom jistojistě nechám a nebudu tě podporovat.“

„Já taky ne,“ připojil se Winkler. „Zrzek Benny by si na nic netrouf, když jsem já byl u toho, ale u těch zbylejch dvou bych si nebyl tak jistej.“

„Přátelé, tentokrát jsem s vaší podporou vůbec nepočítal,“ ujistil jsem je.

„Ty bys ho vážně praštil přes kebuli tou cukřenkou?“

„Sammy, kdyby to bylo nutný, hodil bych mu na hlavu třeba celej tenhle bufet. Hodil bych mu na hlavu i vás dva.“

Jsou to dva roky, to už mi bylo přes pětašedesát, co jsem zadržel toho mladého kapsáře. Vysoký, mrštný chlapec, mezi dvaceti a třiceti. Vzpomínám si přesně na datum, protože jsem měl zrovna narozeniny. Jako dárek k nim jsem musel zajet s Claire do města na jeden muzikál, který chtěla mermomocí vidět (zato já ne). Dorazili jsme tam moc brzy a museli jsme s hloučkem ostatních návštěvníků čekat venku pod markýzou nad vchodem, až otevřou. Divadlo nebylo daleko od Ústředního autobusového nádraží, což je místo, které mně vždycky připomene, jak tam nějaký šikovný kapsář obral Sammyho, když se jednou vracel z návštěvy u nás, a musím se smát. Sammyho tehdy totiž málem zavřeli, protože ječel na policajty, aby sebou hodili a toho zloděje koukali chytit, nebo že jim ukáže. Ale tahle scéna se odehrála až mnohem později, s Němci jsem už dávno uzavřel příměří a dokonce jezdil v mercedesu. Claire měla taky tuhle značku, fešácký kabriolet. Najednou se ozval křik, nějaká ženská – Němci by tomu řekli Geschrei. A vzápětí jsem uviděl dva chlápky, jak si to metou pryč, směrem k nám. Když běželi kolem, bez přemýšlení jsem po jednom chňapl, otočil ho, nadzdvihl a praštil s ním břichem na kapotu zaparkovaného auta. Teprve když už na ní ležel, všiml jsem si, že je mladý, urostlý a silný. Zřejmě Portorikánec.

„Jestli se hneš, zlomím ti vaz,“ zasyčel jsem mu do ucha. Nehnul se.

Když jsem potom viděl, jak opatrně ho policajti prošacovávají, vrtěl jsem sám nad sebou hlavou s pocitem, který by se dal nejspíš popsat jako dodatečný strach. Prohrabovali mu vlasy, jestli v nich nemá schovanou žiletku nebo nějakou jehlici, promačkávali mu límec a kapsy a všechny sámky na košili a na kalhotech, prohmatávali ho odshora až dolů, jestli u sebe neschovává revolver nebo nůž či něco menšího, ale stejně ostrého. Došlo mi, že mě taky mohl klidně sejmout. Oddechli si, teprve když mu úplně nakonec rozšněrovali adidasky a nic nenašli.

„Měl jste velké štěstí, pane,“ řekl mi mladý policajt, který tomu velel a byl ze všech nejstarší.

Okolostojící se na mě usmívali a já jsem se na oplátku usmíval na ně. Připadal jsem si jako hrdina.

„Takže Lew – tvoje extempore už skončilo,“ upozornila mě suše Claire. Přesně něco takového jsem čekal. „Pojďme tedy dovnitř na opravdové představení.“

„Ještě chviličku, Claire,“ odpověděl jsem jí hezky nahlas a pyšně se nadmul. „Tamhle stojí jedna docela pohledná blondýnka, a jak tak koukám, ráda by se se mnou seznámila trochu blíž.“

„Lew, prosím tě,“ okřikla mě Claire, „byl bys tak laskav a šel konečně dovnitř? Nebo mám jít sama?“

Se smíchem jsme vstoupili do foyer. Čtrnáct dní nato se mi vrátily moje zdravotní potíže, a tak mě znovu poslali do špitálu na chemoterapii.

5 John

Venku mimo nemocnici všechno pokračovalo. Lidé vyváděli šílené kousky a dostávali za to medaile. Z bytových architektů se stávali kulturní celebrity a módní návrháři stáli na společenském žebříčku výš než jejich klientela.

„A proč by taky ne?“ zeptala se před časem Frances Beachová, když Yossarian tohle konstatoval. Její artikulace byla tak blízká dokonalosti, že lidé často kroutili hlavou, jak je možné vyslovovat angličtinu tak bezvadně bez nepříjemného nazálního přízvuku. „To už jsi zapomněl, jak směšně vypadáme nazí?“

„Kdyby tohle řekl muž,“ řekl na to Patrick Beach, její manžel, jako obvykle pln obdivu nad jejím důvtipem, „stáhli by ho zaživa z kůže.“

„Ale muži to přece říkají, miláčku,“ opáčila Frances Beachová, „když představují svoje jarní a podzimní kolekce a vydělávají miliony na tom, jak nás oblékají.“

Na světě ovšem bylo stále ještě mnoho chudých lidí.

Když Yossarian vyšel z nemocnice, podezíravým pohledem přejel lidskou postavu zabalenou v hadrech, povalující se na chodníku. Zamířil k dlouhé limuzíně s tmavými okny, která ho měla odvézt k činžovnímu věžáku, ve kterém teď bydlel. Objednal si sedan, ale zase mu poslali limuzínu – za stejnou cenu, samozřejmě. Ten věžák, ve kterém si nedávno našel nový domov, nesl označení luxusní – protože náklady na bydlení v něm byly vskutku vysoké. Místnosti byly ovšem malé, stropy nízké, v jeho dvou koupelnách nebyla okna a do kuchyně se mu nevešel ani malý stůl a židle.

Sotva deset bloků od jeho domu bylo newyorské Ústřední autobusové nádraží, rozlehlá budova s rampami na sedmi úrovních. V přízemí byla policejní stanice se třemi hlavními celami pro zadržené, které byly neustále v permanenci a několikrát za den se plnily novými vězni. Rok předtím se tam ocitl Michael Yossarian, kterého sebrali u východu ze stanice podzemky, když nesl nějaké výkresy do kanceláře projekční firmy ve středu města, pro kterou pracoval, uvědomil si, že vystoupil příliš brzy, a chtěl se vrátit na nástupiště.

„To bylo toho dne,“ stále ještě vzpomínal, „kdys mi zachránil život a zničil všechno sebevědomí.“

„To bys tam byl radši zůstal, se všemi těmi pobudy?“

„To bych asi umřel, kdyby k tomu došlo. Ale nebylo to snadné, sledovat tě, jak si taháš triko a děláš z těch policajtů blbce. A uvědomovat si, že já bych se na něco takového v životě nezmohl.“

„Člověk se chová tak, jak musí, Michaeli. Asi jsem tehdy neměl na vybranou.“

„Já jsem z toho měl depresi.“

„Nezapomeň, žes měl staršího bratra, který tě tyranizoval. V tom je možná tvůj problém.“

„Proč jste mu to nezarazili?“

„Nevěděli jsme, jak na to. Nechtěli jsme ho tyranizovat.“

Michael na to reagoval uznalým úšklebkem. „Na vás musela být skvělá podívaná,“ obvinil rodiče závistivě. „Obecenstvo vám určitě tleskalo.“

Potom z toho byli oba celí zplihlí.

Na tom autobusovém nádraží se teď bydlelo. Žilo tam stálé obyvatelstvo, muži i ženy, zatoulaní chlapci a děvčata, která utekla z domova. Většinou trávili noc v temnějších hlubinách komplexu a z nich se pak pravidelně na větší část dne vynořovali, aby se mohli věnovat svým běžným každodenním záležitostem – ať už to představovalo cokoli.

Na toaletách v jednotlivých podlažích byla k dispozici horká a studená voda, kdo měl zájem, mohl si podle svého gusta vybrat z bohaté nabídky kurev a homosexuálů; nezbytné základní denní potřeby, jako jsou žvýkačky, cigarety, noviny a smažené věnečky s džemem, bylo možné dostat v četných místních obchodech. Toaletní papír byl zdarma. Pravidelně se tu objevovaly plodné matky s malými dětmi, které se rozhodly opustit zidealizovaná rodná městečka a našly útočiště právě tady. Ústřední autobusové nádraží bylo vhodnou základnou pro pouliční prostitutky, žebráky a mladé uprchlíky z výchovných ústavů. Tisíce lidí, kteří nádražím procházeli každé ráno cestou do zaměstnání a při návratu domů na konci pracovního dne, a stovky turistů se snažily moc si jich nevšímat. Nikdo z těch pasantů nebyl bohatý, protože nikdo bohatý by do práce necestoval autobusem.

Z vysoko položených panoramatických oken věžáku, ve kterém bydlel, se Yossarianovi naskýtal ničím necloněný pohled na jiný obytný věžák, který dokonce jeho dům ještě převyšoval. Obě budovy od sebe dole oddělovala široká ulice, která se den ze dne nepříjemněji hemžila mumlajícími klany dotěrných a silně odporných žebráků, prostitutek, feťáků, prodavačů drog, pasáků, lupičů, prodavačů pornografie, zvrhlíků a vykolejených psychopatů. A ti všichni nabízeli svoje kriminální speciality venku na ulici mezi stále četnějšími zástupy zbídačených a zašpiněných lidí, kteří teď na té ulici doslovně bydleli. Mezi bezdomovci se nyní vyskytovala i spousta bělochů, a i ti močili na zdi domů a velkou potřebu konali v uličkách, ve kterých pak jiní jedinci z jejich okruhu hledali místo k spočinutí, kde by přečkali noc.

Věděl, že i nedaleko odtud na Park Avenue, v prostředí mnohem důstojnějším, bylo občas možné spatřit ženu, jak sedí na bobku v pěstěném záhonku, oddělujícím obě protisměrné vozovky, a bez zábran si ulevuje.

Člověk se musel přemáhat, aby ty lidi nezačal nenávidět.

A to byl New York, to proslulé Veliké jablko, imperiální velkoměsto v imperiální říši, finanční srdce, mozek a šlachy země, město, kterému snad jen Londýn mohl konkurovat jako hlavní sídelní středisko světové kultury.

Yossarian si často uvědomoval, že za celý svůj život, ani ve válečném Římě nebo na Pianose, ani v rozbité Neapoli nebo na Sicílii, neviděl tolik otřesné špíny, jaká se teď kolem něj rozlézala jako obrovská říše rozkladu. Dokonce ani – jak se několikrát cynicky svěřil Frances Beachové, kdysi své intimní přítelkyni – na těch bezpohlavních dobročinných obědech a slavnostních smokingových večírcích, na kterých se vyskytoval častěji, než by o to stál, jako jediný přijatelný reprezentant firmy M & M a spol., společensky únosný muž a osoba, která byla schopna rozprávět aspoň trochu souvisle s jinými dobře informovanými hosty (kteří si nalhávali, že výrazně ovlivní běh událostí ve světě, když o nich budou neustále žvanit) také o něčem jiném než o výlučně obchodních záležitostech.

Nikdo za to nemohl, samozřejmě.

„Panebože – co to je?“ vykřikla Frances Beachová, když se ti dva spolu vraceli v pronajaté limuzíně se šoférem z dalšího večírku, kde se pil vlažný čaj a stejně vlažné víno a jenž byl pořádán pro ty členy představenstva Newyorské veřejné knihovny a jejich přátele, kteří byli ještě ve městě a po dlouhém vnitřním boji se rozhodli, že na ten večírek půjdou.

„Ústřední autobusové nádraží,“ poučil ji Yossarian.

„Hrozné místo, viď? Čemu to slouží, proboha?“

„Autobusové přepravě. Čemu jinému asi, proboha? Poslyš, Frances,“ škádlil ji Yossarian laskavě, „co kdybys tam uspořádala svou příští módní přehlídku? Nebo jeden z těch tvých dobročinných plesů? Znám se s McBridem.“

„O čem to mluvíš? Kdo je McBride?“

„Bývalý policajt, který tam teď pracuje. Nebo co třeba svatba,“ pokračoval, „taková opravdu velikánská? O tom by se psalo v novinách na první stránce. Už jsi ji měla –“

„Já ne.“

„– i v muzeu a v opeře. To nádraží je pitoresknější.“

„Svatební obřad nejvyšší společenské úrovně na autobusovém nádraží?“ ušklíbla se. „Ty ses asi pomát. Já vím, že si děláš legraci, tak mě nech přemýšlet. Olivia a Christopher Maxonovi možná budou brzy potřebovat nějaký nový prostor. Vidíš ty lidi tamhle?“ Prudce se napřímila. „Jsou to muži, nebo ženy? A co tihle – proč musejí dělat takové věci na ulici? To nemůžou počkat, až se dostanou domů?“

„Řada z nich žádný domov nemá, má drahá,“ vysvětlil jí Yossarian s dobrotivým úsměvem. „A na tom nádraží bývají na toaletu dlouhé fronty. Na nejfrekventovanější hodiny musíš mít rezervaci, jinak se neuplatníš. A v restauracích a hotelích jsou nápisy, že tamější toalety jsou vyhrazeny pouze pro hosty. Všimla sis, že pánům, kteří močí na ulici, to obvykle trvá velmi dlouho?“

Ne, toho si nevšimla, ujistila ho mrazivě. „Ty jsi poslední dobou hrozně zahořklý. Dřív s tebou byla větší zábava.“

Před mnoha lety, než se Yossarian oženil a ona vdala, spolu měli něco, čemu by se teď říkalo milostný poměr, i když ani jednoho z nich by tehdy nenapadlo označit to, co spolu tak zaníceně a vytrvale prováděli, aniž se navzájem nějak zavazovali či uvažovali o případné společné budoucnosti, takovým dekorativním termínem. Netrvalo pak dlouho a on opustil slibnou kariéru začátečníka v oblasti arbitráže a bankovních investic, ještě jednou zkusil učit, pak se vrátil k práci v reklamní agentuře a potom v tiskové kanceláři, později se živil jako spisovatel na volné noze, a když se to všechno sečte, měl úspěch ve všem, na co sáhl, až na to, že se mu nepodařilo vytvořit nic, co by bylo vidět, co by bylo možné vzít do ruky, využít, zkonzumovat, produkt, který by vykryl nějaký prostor, jenž by byl k něčemu dobrý. Kdežto ona, zvídavá, energická, od přírody talentovaná ženská, si začala hledat cestičky, jak by se stala zajímavou pro divadelní producenty a ostatní pány, o nichž předpokládala, že by jí mohli být užiteční při snaze proniknout k divadlu, k filmu a do televize.

„Tys taky bývala mnohem příjemnější. Na svou minulost jsi docela zapomněla.“

„To ty taky.“

„A radikálnější.“

„Myslíš, že ty ne? A teď se z tebe stal takový nemožný negativista,“ poznamenala bez velkého zápalu. „A ten tvůj věčný sarkasmus. Není divu, že se lidé v tvé společnosti necítí dobře. Všechno zlehčuješ a oni nikdy nevědí, jestli souhlasíš s tím, co říkají, nebo ne. A ustavičně s někým flirtuješ.“

„To není pravda!“

„Ale je,“ trvala na svém Frances Beachová. Ani se po něm neohlédla, aby tím podtrhla svoje tvrzení. „Prakticky s každou ženskou kromě mne. Člověk vycítí, kdo rád flirtuje a kdo ne. Patricka a Christophera to ani nenapadne. Kdežto ty si to nemůžeš odpustit. Vždycky jsi byl takový.“

„To je jenom můj zvláštní způsob žertování.“

„Některé z těch ženských si pak představují, že máš určitě milenku.“

„Milenku?“ Yossarian to slovo obrátil v ústech s pohrdavým úsměškem. „To bych musel nejdřív přijít o rozum.“

Frances Beachová se taky uchichtla a popuzenost, která se z ní klubala na světlo, zase zalezla. Oběma bylo přes pětašedesát. Znal ji, když se jmenovala Franny. Ona si ho pamatovala, když se mu říkalo Yo-Yo. Od té doby pak spolu už nikdy neprovozovali žádné milostné hrátky, ani v údobí, kdy byli oba rozvedení, protože žádného z nich neposedla potřeba ověřit si, jak život s tím druhým zamával.

„Těchhle lidí jako by teď všude bylo čím dál víc,“ zamumlala tlumeně. Pokud se v jejím hlase ozval náznak zoufalství, bylo jasné, že by ho hravě zvládla. „A troufají si provádět na ulici neuvěřitelné věci. Patricka onehdy přepadli přímo před naším domem. A na rozích naší ulice dnem i nocí postávají kurvy – ke všemu ještě vůbec ne hezké a nevkusně oblečené. Jako tamhlety před tím věžákem.“

„Před tím věžákem mě vysaď,“ požádal ji Yossarian. „Tady já teď bydlím.“

„Tady?“ Když přikývl, navrhla: „Přestěhuj se.“

„To jsem právě udělal. Co je tady tak špatného? V posledním patře mého kouzelného vrchu je několik fitklubů, jeden z nich se prezentuje jako chrám lásky. V přízemí je devět kin, z toho ve dvou dávají tvrdé porno a jedno je vyhrazeno homosexuálům. A v domě máme burzovní makléře, právní kanceláře, reklamní agentury, všechny možné doktory, banku s bankomatem, a samozřejmě i velikánskou samoobsluhu. Podal jsem návrh, aby tu zřídili i domov pro péči o přestárlé občany. Jakmile tu budeme mít něco takového, můžu tu klidně žít až do smrti a vůbec nevytáhnout paty.“

„Prokristapána, Johne, mluv taky někdy vážně. Přestěhuj se do nějakých slušnějších končin.“

„Kde něco takového najdu? V Montaně?“ Znovu se zasmál. „Frances, tohle přece je slušnější končina. Myslíš, že bych vkročil do nějaké špatné?“

Frances najednou vypadala unaveně a sklesle. „Johne, ty jsi přece vždycky všechno věděl,“ řekla, tentokrát už bez té afektovaně kultivované artikulace. „Co se proti tomu dá dělat?“

„Nic,“ odpověděl jí ochotně.

Protože všechno bylo vlastně v pořádku, vysvětloval jí; měřeno oficiálními normami, málokdy se zdejším lidem vedlo tak dobře.

Tentokrát jsou pouze chudí doopravdy chudí, a potřeba nových věznic je naléhavější než svízelná situace s bezdomovci. Problémy, které máme, jsou neřešitelné: na světě je příliš mnoho lidí, kteří nemají co jíst, a zároveň se vyrábí příliš mnoho potravin, aby bylo možné ty hladové nasytit a neprodělat na tom. Chybí nám větší nedostatek, dodal jen s náznakem úsměvu. Neřekl ovšem, že on sám je jedním z mnoha příslušníků solidně zajištěných středních vrstev, kteří vůbec netouží po tom, aby se jim zvýšily daně, z jejichž výnosu by bylo možné zlepšit situaci ubožáků, kteří žádné neplatili. Dával přednost výstavbě nových věznic.

Yossarianovi bylo osmašedesát a byl tak trochu pyšný, že vypadá mladší než mnozí sedmašedesátníci a určitě na tom je líp než všechny ženy přibližně jeho generace. Se svou druhou paní byl stále ještě v rozvodovém řízení. Nevěřil, že by u něj přicházela v úvahu ještě nějaká třetí.

Všechny děti měl s první manželkou.

Dcera Gillian, soudkyně, se právě taky rozváděla, protože její manžel vydělával sice mnohem víc než ona, ale zaostával za ní, pokud šlo o společenské postavení, a nikdy by z něj zřejmě nebylo nic víc než spolehlivý manžel, otec a pečovatel o rodinu.

Syn Julian, nejstarší z jeho potomků, vyložený náfuka a chvastoun, byl menší velké zvíře na Wall Streetu, ovšem jeho příjmy stále ještě nestačily na to, aby se nastěhoval do nějakého královského bytu na Manhattanu. Se ženou nyní obývali oddělené části stárnoucího předměstského sídla a jejich advokáti pracovali už delší dobu na žalobách o rozvod a pokoušeli se o nemožné – sjednotit se na rozdělení majetku a dětí tak, aby to zcela uspokojilo obě strany. Julianova paní byla pohledná a nesympatická ženská se silně vyvinutým smyslem pro módní věci; pocházela z rodiny, která si mohla dovolit bez zábran utrácet, a byla stejně hlučná jako Julian a obdobně despoticky sebejistá. Jejich děti, chlapec a děvče, rovněž rády tyranizovaly svoje okolí a byly odporně nepřizpůsobivé.

Yossarian tušil, že i s manželstvím jeho dalšího syna Adriana, chemika bez dokončeného vysokoškolského vzdělání, který pracoval pro jednu továrnu na kosmetiku v New Jersey a valnou část svého pracovního života trávil hledáním přípravku na barvení vlasů našedo, to není tak docela v pořádku: Adrianova žena se totiž neustále zapisovala do různých vzdělávacích kurzů pro dospělé.

Nejvíc starostí mu ovšem působil Michael, který se podle všeho nedokázal přinutit k zájmu o něco specifického a byl slepý vůči nebezpečí, kterému ho vystavoval nedostatek životního cíle. Jednou Yossarianovi žertem řekl, že si začne šetřit na rozvod dřív, než začne škudlit na sňatek, a Yossarian ho okřikl, že to není dobrý vtip, protože to vůbec není vtip. Michael ani náznakem nezalitoval, že se nikdy doopravdy nesnažil prosadit jako umělec. Tahle role prý mu nic neříká.

Ženy, obzvlášť ženy, které už byly předtím vdané, měly Michaela rády a žily s ním, protože byl tolerantní, měl pochopení pro jejich slabosti a moc toho po nich nechtěl, a brzy je život s ním začal unavovat, protože byl tak tolerantní, měl pochopení pro jejich slabosti a moc toho po nich nechtěl. Rezolutně odmítal jakékoli hádky, a když se přesto dostal do nějakého konfliktu, zmlkl a zesmutněl. Yossarian Michaela s jistou dávkou respektu podezíral, že třeba dobře ví, co dělá – jak co se týká ženských, tak pokud jde o přístup k práci. Horší to bylo s penězi.

Peníze si Michael opatřoval tak, že jako umělec na volné noze pracoval na jednotlivé smlouvy pro různé agentury a časopisy nebo umělecká studia, a když se dostal do úzkých, bez jakýchkoli skrupulí přijal, co potřeboval, od Yossariana, aniž se byť jen na okamžik zatěžoval představou, že jednou přece musí přijít den, kdy žádnou příležitostnou zakázku nesežene, a že Yossarian by nemusel být věčně ochoten zachraňovat ho před případnou finanční tragédií.

Yossarian došel k závěru, že má typicky moderní, rozkolísanou novodobou rodinu, ve které pouze matka má skutečně ráda všechny ostatní členy, protože jí připadá, že má k tomu přece jen nějaké důvody. A měl pocit, že každý její příslušník, stejně jako on, je z toho občas alespoň potají velmi smutný a nešťastný.

Má dokonalý rodinný život, stýskal si s oblibou. Jako Gustav Aschenbach ze Smrti v Benátkách Thomase Manna totiž žádný nemá.

Nadále byl systematicky sledován. Nedokázal ovšem odhadnout, kolik špiclů má vlastně v patách. Koncem týdne dokonce na druhé straně ulice před jeho domem přecházel sem a tam jakýsi ortodoxní žid a na telefonním záznamníku našel vzkaz od sestry Melissy MacIntoshové, na kterou mezitím už téměř zapomněl. Dávala mu na vědomí, že kdyby ji náhodou chtěl vzít na onu slibovanou večeři – nebo třeba taky do té Paříže a Florencie, nakoupit pěkné spodní prádélko, připomněla mu s uštěpačným úsměškem ve hlase – moc by se to nehodilo, protože teď bude mít delší dobu noční služby; a taky mu tam sdělovala neuvěřitelnou novinku, totiž že ten belgický pacient je stále ještě naživu, i když má velké bolesti, a že mu teplota klesla už téměř na normál.

A Yossarian by se byl klidně vsadil, že ten Belgičan už je po smrti.

Z těch lidí co ho sledovali, mu bylo jasných jen pár – nějaké detektivy jistě najal právník jeho odloučené ženy a další pracovali pro rovněž odloučeného, impulzivního manžela dámy, matky několika dospívajících dětí, se kterou se Yossarian v mírné podroušenosti před nedávnem jednou vyspal a se kterou by se možná rád pomiloval znovu, kdyby ovšem ještě vůbec někdy dostal na ženskou chuť; ten člověk dával sledovat každého muže, se kterým se jeho žena znala, protože byl přímo posedlý touhou získat důkazy o jejím cizoložství, aby jimi mohl vyvážit důkazy o svém cizoložství, které si předtím ona opatřila o něm.

Myšlenka na ostatní detektivy, kteří ho sledovali, však v Yossarianovi hlodala dál, a tak se po několika návalech stále narůstajícího rozhořčení rozhodl uchopit býka za rohy a zatelefonoval do podniku.

„Je něco nového?“ zeptal se Milova syna.

„Pokud vím, zřejmě ne.“

„A říkáš mi pravdu?“

„Jak jen jsem schopen.“

„Nic mi nezatajuješ?“

„Pokud mohu mluvit, nikoli.“

„A řekl bys mi to, kdybys mohl?“

„Kdybych mohl, řekl.“

„Až bude dneska volat tvůj táta, Em-dvojko,“ žádal Yossarian Mila Minderbindera Druhého, „řekni mu, že bych potřeboval tip na nějakého dobrého soukromého detektiva. Jde o čistě osobní věc.“

„Už telefonoval,“ informoval ho Milo junior. „Doporučuje ti chlápka jménem Jerry Gaffney, z Gaffneyho agentury. Ale za žádných okolností mu nemáš prozradit, že tě na něj odkázal táta.“

„Tohle že ti řekl?“ ptal se Yossarian okouzleně. „Jak mohl vědět, že to po tobě budu chtít?“

„To ti nedokážu říct.“

„A jak se cítíš, Em-dvojko?“

„Těžko říct.“

„Já myslím obecně. Už jsi byl znovu na tom autobusovém nádraží, podívat se na ty televizní monitory?“

„Chci tam zajít. Budu si je muset ještě jednou pořádně proměřit.“

„To ti můžu zařídit.“

„Půjde tam Michael se mnou?“

„Když mu ten den proplatíš… Je všechno v pořádku?“

„Kdyby nebylo, jistě bych měl snahu ti to říct.“

„Ale řekl bys mi to doopravdy?“

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Jestli bych ti moh říct pravdu.“

„A řekl bys mi ji?“

„Vím já, co je pravda?“

„A dokázal bys mi lhát?“

„Jedině kdybych znal pravdu.“

„Jsi ke mně upřímný.“

„Táta si to přeje.“

„Pan Minderbinder mi říkal, že asi budete volat,“ řekl mu v telefonu vervní, tlumený hlas, náležející muži jménem Jerry Gaffney.

„To je zvláštní,“ podivil se Yossarian. „Který pan Minderbinder?“

„Pan Minderbinder senior.“

„Tak to je opravdu zvláštní,“ pokračoval Yossarian už trochu popuzeně. „Protože pan Minderbinder senior mě důtklivě žádal, abych se vám o něm v žádném případě nezmiňoval.“

„To byla jenom zkouška, jestli dovedete udržet věci v tajnosti.“

„Ani jste mi nedal šanci ji podstoupit.“

„Já svým zákazníkům důvěřuju a chci, aby i oni věděli, že Jerrymu Gaffneymu můžou vždycky důvěřovat. Kdyby nebylo vzájemné důvěry, kam bychom přišli? Já jdu se vším pěkně na světlo. Což vám hned dokážu. Měl byste vědět, že tahle telefonní linka je odposlouchávaná.“

V Yossarianovi se zatajil dech. „Jak jste na to proboha přišel?“

„Je to moje telefonní linka a já chci, aby byla napíchnutá,“ vysvětloval pan Gaffney rozvážně. „Tak vidíte. Na Jerryho Gaffneyho se můžete spolehnout. Nahrávám si to jenom já sám.“

„A co moje linka. Je taky napíchnutá?“ Proč bych se nezeptal, říkal si v duchu Yossarian. „Mám spoustu obchodních hovorů.“

„Počkejte, hned to zjistím. Ano, monitoruje si to vaše firma. A v bytě taky máte namontovaný odposlech.“

„Pane Gaffney, jak tohle všechno víte?“

„Říkejte mi Jerry, pane Yossariane.“

„Jak tohle všechno víte, pane Gaffney?“

„Však já taky nic neříkám.“

„Naučte se odčítat ze rtů.“

„Pane Gaffney –“

„Říkejte mi Jerry.“

„Pane Gaffney, vy jste mi napíchnul telefon a nasadil mi do kvartýru štěnice?“

„Možná – co já vím. Dám to prověřit některému ze svých lidí. Já nic neskrývám. Pane Yossariane, vy tam máte domácí telefon, spojení s vrátnicí v přízemí. Jste si jist, že teď není v provozu? Nemáte tam nějaké videokamery, které by vás sledovaly?“

„Kdo by na něčem takovém měl zájem?“

„Například já – kdyby mi za to platili. Takže když teď už víte, že mluvím vždycky pravdu, můžou se z nás dvou stát blízcí přátelé. Bez toho se nedá úspěšně pracovat. Já myslel, že to víte – že máte napíchnutý telefon a ve vašem bytě že je možná odposlouchávací zařízení a že vám systematicky kontrolují poštu, sledují vás na cestách a kontrolují vám kreditní karty a bankovní konto.“

„Prokristapána, já z toho mám tak zamotanou hlavu, že nevím vůbec nic.“ Yossarian do sebe ty nepříjemné informace vstřebával s protáhlým úpěním.

„Dívejte se na to z té světlejší stránky, pane Yossariane. To dělejte vždycky. Pokud vím, budete brzy stát před jistým aktem, týkajícím se vašeho manželství. Můžete si být jist, že to pro vás dopadne dobře, pokud šéfové budou mít finanční prostředky, aby nás zaplatili.“

„Tohle vy děláte taky?“

„Takových věcí dělám spoustu. Ale tohle se týká jenom vašeho podniku. Proč byste si dělal starosti s tím, jestli firma M & M a spol. slyší, co říkáte, když stejně nikdy neřeknete nic, co byste nechtěl, aby slyšela? To je vám snad jasné, ne?“

„Ne.“

„Že ne? Uvědomte si, pane Yossariane, že si tohle všechno nahrávám, i když mi pak bude potěšením smazat, cokoli si budete přát. Jaké kritické výhrady byste mohl proti firmě M & m a spol. mít, když se tak významně podílíte na jejím rozvoji? Cožpak se na něm v podniku nepodílejí všichni?“

„To jsem nikdy netvrdil, pane Gaffney, a nebudu to tvrdit ani teď. Kdy se můžeme sejít, abychom to rozjeli?“

„Já už jsem to rozjel, pane Yossariane. Seňoru Gaffneymu tráva pod nohama nevyroste. Na základě zákona o svobodě informací jsem už federální orgány požádal o vaši osobní dokumentaci a mám objednanou i rešerši o vás u jedné z nejlepších kanceláří, která provádí prověrky spotřebitelských úvěrů. Už mám taky k dispozici vaše evidenční číslo sociálního zabezpečení. Co tomu říkáte?“

„Přece si vás nenajímám, abyste vyšetřoval mě!“

„Chci zjistit, co o vás ti lidé, kteří vás sledují, vědí, než začnu pátrat po tom, co jsou zač. Kolik jste říkal, že jich podle vás je?“

„Nic takového jsem neříkal. Ale počítám, že nejmíň šest. Jenomže dva nebo i čtyři možná pracují ve dvojicích. Všiml jsem si, že jezdí v laciných autech.“

„V nenápadných autech,“ opravil ho Gaffney puntičkářsky. „Aby si jich nikdo nevšímal. Právě díky tomu jste si jich pravděpodobně všiml.“ Yossarianovi připadlo, že se ten chlap snaží být neobyčejně přesný. „Říkáte šest? Šest je dobré číslo.“

„Proč to?“

„Čistě z profesionálního hlediska, samozřejmě. Na čísla je spolehnutí, pane Yossariane. Například kdyby se vás někdo z nich pokusil zavraždit, nebo i kdyby to třeba zprubli ve dvojici, vždycky při tom budou svědkové. Jistě – šest je dobrý počet,“ pokračoval Gaffney spokojeně. „Ještě lepší by bylo, kdybychom to vytáhli na osm nebo deset. Zatím nemá smysl, abychom se my dva scházeli. Nechtěl bych, aby se někdo z nich domákl, že pracuju pro vás, pokud se ovšem neukáže, že oni pracují pro mě. Já mám rád připravené řešení, ještě než zjistím, o jaký jde problém. Prosím vás, tu vodu můžete zavřít, pokud tam ovšem zrovna nesouložíte. Už málem chraptím z toho, jak na vás musím křičet, a vás skoro neslyším. Když mluvíte se mnou, tak pouštět tu vodu není třeba. Vaši přátelé vám říkají Yo-Yo, jo? A pro některé jste John, že?“

„Jenom pro ty nejbližší, pane Gaffney.“

„Moji přátelé mi říkají Jerry.“

„Musím vám říct, pane Gaffney, že rozmluva s vámi mě dost irituje.“

„To se změní, doufám. Že jsem tak smělý – vzkaz té vaší sestry se mi moc líbil.“

„Jaké sestry?“ vyštěkl Yossarian. „Žádnou sestru nemám.“

„Slečny Melissy MacIntoshové, pane Yossariane,“ ohradil se Gaffney s káravým odkašláním.

„Vy jste si poslechl i můj záznamník?“

„Vaše firma si ho poslechla. Já jsem jen prostředník. Kdyby mi za to neplatili, nedělal bych to. Ten pacient to přežije. Zatím u něj nezjistili žádné příznaky infekce.“

„Já to pokládám za fenomenální.“

„Jsme rádi, že vás to těší.“

A po kaplanovi pořád ani vidu, ani slechu. Napřed Yossariana s přispěním zákona o svobodě informací vyčenichal v nemocnici, potom se s tím problémem, se kterým se neuměl vypořádat, vrátil zpátky do svého života, a teď ho nepochybně někde na neznámém místě vyšetřují a vyslýchají.

Yossarian ležel na zádech na nemocničním lůžku, když ho tam kaplan tehdy našel. Na bázlivé zaklepání, které se k němu od dveří doneslo, nereagoval a s pobouřeným nepřátelstvím v očích pak sledoval, jak se pootevřely, objevila se v nich nevýrazná koňská tvář s vypouklým čelem, korunovaná řídnoucími prameny slámově zbarvených, stříbrem prokvetlých vlasů, a ostýchavě si ho prohlížela. Jakmile oči toho člověka, chráněné zarůžovělými víčky, spočinuly na Yossarianovi, potěšeně se rozzářily.

„Já jsem to věděl!“ zajásal nositel té tváře radostně. „Chtěl jsem se s tebou stejně zase někdy setkat. Já věděl, že tě najdu! Nepochyboval jsem, že tě hned poznám! Vypadáš báječně! Víš, jak jsem rád, že jsme oba ještě naživu? Nejradši bych volal hosana!“

„Kdo proboha jste, člověče?“ zeptal se Yossarian stroze.

Odpověď přišla okamžitě. „Kaplan. Tappman. Kaplan Tappman. Albert Tappman, kaplan!“ švitořil žvanivě kaplan Albert Tappman. „Pianosa, vzpomínáš? Služba u letectva? Za druhé světové války?“ Konečně k Yossarianovi pronikl paprsek poznání. „No to mě teda podrž!“

Když mu došlo, že se po těch dlouhých pětačtyřiceti letech znovu setkává s vojenským kaplanem Albertem T. Tappmanem, vstoupila do jeho hlasu vřelost. „Pojď dál. Ty vypadáš taky dobře,“ zalichotil velkoryse člověku, který vypadal vyzáble, podvyživeně, ustaraně a staře. „A posaď se přece, prokristapána!“

Kaplan se poslušně posadil. „Ale Yossariane – je mi líto, že se s tebou shledávám v nemocnici. Jseš moc marod?“

„Vůbec nejsem marod.“

„To je dobře.“

„No jo. Je to dobrý. A co ty, jak se vede tobě?“

Kaplan rázem vypadal velmi utrápeně. „Moc dobře ne, obávám se. Vážně. Mám starosti.“

„To tě tedy lituju,“ řekl Yossarian, rád, že tak brzy nastal čas přejít rovnou k věci. „Tak mi pověz, kaplane – co tě sem přivádí? Jestli chceš zorganizovat nějaké setkání kamarádů z války, jseš na špatný adrese.“

„O nic takového nejde.“ Kaplan vypadal velmi ztrápeně.

„A oč tedy?“

„Mám jistý problém,“ odpověděl kaplan prostě. „A to možná dost vážný. Nechápu to.“

Byl samozřejmě předtím u psychiatra, který mu řekl, že v pozdním věku se u něj pravděpodobně dostaví hluboké deprese a že už je natolik starý, že s výrazným zlepšením svého stavu těžko může počítat.

„To řekli mně taky.“

Bylo ovšem možné, dal se ten doktor slyšet, že veškeré kaplanovy potíže existují jen v jeho představách. Kaplan si ovšem nedovedl představit, že by si ten svůj problém jenom představoval.

Jisté ovšem bylo jedno.

Do Kenoshy za ním přijížděl nepřetržitý proud oficiálních představitelů (z valné většiny z nich šel na něj strach), kteří ho v souvislosti s jeho problémem vyšetřovali, ale nikdo z nich se mu ani nepokusil vysvětlit, o jaký problém vlastně jde. A tak si vzpomněl na Yossariana a napadlo ho, že by mohl využít zákona o svobodě informací.

Vysvětloval Yossarianovi, že zákon o svobodě informací je federální předpis, který zavazuje všechny vládní agentury, aby každému, kdo o to požádá, daly k dispozici veškeré informace, které o něm mají, kromě takových informací, které mu z různých důvodů poskytnout nehodlají.

A v souvislosti s příslušnou hlavou zákona o svobodě informací, jak Yossarian posléze zjistil, nebyly ony vládní agentury z technického hlediska povinny poskytnout žadatelům jakékoli informace. Těm pak každý týden pravidelně rozesílaly statisíce stran, kde bylo začerněno všechno kromě interpunkčních znamének, předložek a spojek. Ustanovení té hlavy byla přímo geniální, usoudil Yossarian zkušeně, protože vláda tak nebyla vázána poskytnout jakékoli informace o informacích, které se rozhodla neuvolnit, takže rovněž nebylo možné zjistit, jestli někdo onen neobyčejně liberální federální zákon, známý jako zákon o svobodě informací, závažným způsobem neporušuje.

Kaplan byl zpátky doma ve Wisconsinu pouhých několik málo dní, když se u něj bez jakéhokoli varování vyrojila skupina tajných agentů a odvezla ho neznámo kam. Oznámili mu, že za ním přišli v záležitosti celostátního významu, která je natolik citlivá, že mu ani nemohou sdělit, kdo jsou, protože by tím závažnou měrou ohrozili utajenost agentury, pro kterou pracují. Nepřinesli si žádný zatykač. Podle zákona prý žádný nepotřebují. Podle jakého zákona? Podle téhož zákona, který jim umožňoval, aby ho nemuseli citovat.

„To je dost divný, co říkáte?“ zadumal se Yossarian.

„Myslíte?“ podivila se kaplanova žena, kterou měl právě na drátě. „Proč?“

„Povídejte dál.“

Přečetli mu, jaká jsou jeho práva, a prohlásili, že žádná nemá. Chce snad dělat potíže? Ne, žádné potíže dělat nechce. Tak ať laskavě drží hubu a jde s nimi. Neměli povolení k domovní prohlídce, ale stejně dům pečlivě prohledali. Od té doby se objevili ještě několikrát, kromě nich ještě mnozí další jim podobní, se skupinami techniků v laboratorních pláštích s našitými odznaky, s gumovými rukavicemi na rukou, s Geigerovými počítači, s chirurgickými rouškami na obličejích, odebírali tam vzorky půdy, laku, dřeva, vody a kdoví čeho ještě a ukládali je do kádinek a zkumavek a všelijakých kontejnerů. Překopali jim celou zahradu. Sousedům lezly oči z důlků.

Kaplanův problém byla těžká voda.

Kaplan totiž čural těžkou vodu.

„Je mi líto, ale je to tak,“ svěřil Leon Shumacher Yossarianovi, když mu přišly veškeré výsledky rozboru kaplanovy moče. „Od koho máš ten vzorek?“

„Od toho mého přítele, který tu byl minulý týden – zrovna tady seděl, když ses tu stavoval. Můj starej kaplan z války.“

„A kde to sebral?“

„Zřejmě to načural. Proč?“

„Víš to určitě?“

„Jak to můžu vědět určitě?“ odsekl Yossarian. „Já se na něj při tom nedíval. Kde jinde by to moh sebrat?“

„V Grenoblu ve Francii. Nebo v Georgii, v Tennessee, taky v Jižní Karolíně, pokud vím. Tam se toho produkuje největší množství.“

„Největší množství čeho?“

„Těžké vody.“

„Co má tohle všechno proboha znamenat, Leone?“ dorážel Yossarian. „Vědí to určitě? Není to nějakej omyl?“

„Podle toho, co tady čtu, těžko. Že to je těžká voda, zjistili téměř okamžitě. Kapátko s tím svinstvem málem neuzvedli ani dva lidi. Samozřejmě to vědí určitě. V každé molekule vodíku v té vodě je jeden neutron navíc. Víš, kolik molekul je v pouhých několika gramech? Ten tvůj kamarád musí vážit nejmíň o dvacet kilo víc, než nač vypadá.“

„Poslyš, Leone,“ řekl Yossarian unaveně ztichlým hlasem. „Že si tohle všechno necháš pro sebe? Slib mi to.“

„Samozřejmě si to nechám pro sebe. Tohle je špitál. Ohlásime to pouze federální vládě.“

„Vládě? Vždyť to byli právě lidi vyslaní vládou, kteří ho otravovali! Těch se on bojí nejvíc!“

„Oni jenom konají svou povinnost, Johne.“ Hlas Leona Shumachera měl v sobě profesionálně chlácholivou lékařskou intonaci. „Laborka to poslala na radiologii, aby zkontrolovali, jestli to není nebezpečné, a radiologie musela vyrozumět Kontrolní jadernou komisi a ministerstvo energetiky. Johne, žádná země na světě nedovoluje nekontrolovanou výrobu těžké vody, a ten chlap jí každý den vyprodukuje celé litry. Tenhle těžkej vodík, to je pěkný svinstvo, Johne.“

„Je to nebezpečný?“

„Z lékařského hlediska? Kdoví. Můžu ti říct, že jsem se ještě s ničím takovým nesetkal. Ale ten tvůj kámoš by si to měl určitě ověřit. Mohlo by se stát, že by se najednou proměnil v atomovou elektrárnu nebo atomovou bombu. Měl bys ho ihned varovat.“

Ale když Yossarian skutečně Albertu T. Tappmanovi, penzionovanému kaplanovi vojenského letectva Spojených států, zatelefonoval, aby ho na ten průšvih upozornil, zastihl pouze hystericky uplakanou paní Tappmanovou. Kaplan před několika málo hodinami zmizel.

Od té doby se jí neozval, i když ji každý týden pravidelně navštěvovali vládní agenti a ujišťovali ji, že její manžel je naprosto v pořádku. Zároveň ji předávali peněžní obnos, jenž bohatě odpovídal částce, kterou by byl nosil domů, kdyby byl na svobodě. Agenti zářili potěšením, když jim v slzách sdělovala, že jí o sobě ještě nepodal žádnou zprávu. Právě to chtěli slyšet, protože přesně o tohle jim šlo: aby s nikým venku nenavázal žádný kontakt.

„Budu se vám ho snažit najít, paní Tappmanová,“ sliboval jí Yossarian pokaždé, když spolu hovořili. „I když opravdu nevím, na koho bych se měl ještě obrátit.“

Právníci, jejichž pomoc vyhledala, jí nevěřili. I kenoshská policie byla velmi skeptická. Ani její vlastní děti příliš nevěřily tomu, co jim popisovala, i když na druhé straně v žádném případě nemohly přijmout policejní teorii, že kaplan utekl s nějakou jinou ženskou – jako mnoho mužů, kteří figurovali na seznamu pohřešovaných osob. Jediné, co se Yossarianovi od té doby podařilo zjistit, bylo to, že kaplan mohl mít pro své oficiální věznitele význam výlučně z hlediska finančního, vojenského, vědeckého, průmyslového, diplomatického a mezinárodního.

Poučil ho o tom Milo.

Nejdříve se Yossarian vypravil za svými vlivnými přáteli do Washingtonu – právníkem, organizátorem dobročinných akcí, známým sloupkařem, esem v oblasti veřejných informací – a ti všichni mu dali zcela jasně na srozuměnou, že s touhle záležitostí nechtějí mít nic společného, a od té chvíle nereagovali na jeho telefonáty a prakticky se ho jako přítele zřekli. Jeden lobbista a jeden poradce z oblasti veřejných záležitostí na něm žádali velký honorář a zároveň se mu dušovali, že mu nemůžou zaručit, že se jim podaří zjistit něco, zač by jim ty peníze mohly právem náležet. Jeho senátor nebyl k ničemu, jeho guvernér byl bezmocný. Od případu zmizelého kaplana se distancovala i Americká unie pro občanské svobody; vyslovili touž domněnku jako kenoshská policie – totiž že kaplan pravděpodobně utekl s nějakou ženskou. Nakonec se Yossarian po všech těch nezdarech obrátil na Mila Minderbindera, který se napřed začal kousat do horního a potom do spodního rtu a pak se zeptal:

„Těžká voda? Zač se taková těžká voda prodává?“

„Její cena kolísá, Milo. A to značně. Zjišťoval jsem si to. A uniká z ní jakýsi plyn, který je ještě dražší. V současné době se za gram toho plynu platí asi třicet tisíc dolarů. Ale o to tady nejde.“

„Kolik to je – ten gram?“

„Asi jedna třicetina unce. Ale o to nejde.“

„Třicet tisíc dolarů za jednu třicetinu unce? To je málem stejně dobrý jako drogy.“ Milo upíral svoje vzájemně znesvářené oči zamyšleně do dálky, hnědé duhovky zaměřené každou jinam, jako by kdesi na vzdáleném horizontu chtěly ve vzájemné souhře pojmout do svého zorného pole všechno, co je lidstvu viditelné. Obě poloviny jeho kníru se chvěly v proměnlivých kadencích a jednotlivé rezavě šedé chloupky v nich dovádivě oscilovaly jako senzory, zaznamenávající elektronické impulzy. „Jaká je teď po těžké vodě poptávka?“ zeptal se nakonec.

„Prahnou po ní všechny země. Ale o to teď nejde.“

„K čemu se používá?“

„Hlavně k výrobě jaderné energie. A jaderných hlavic.“

„To zní líp než drogy,“ vydechl Milo zcela fascinován. „Co říkáš, nebyla by těžká voda perspektivnější průmyslové odvětví než ilegální drogy?“

„Těžkou vodu bych za perspektivní průmyslové odvětví nepovažoval,“ řekl Yossarian suše. „Ale na tom teď nezáleží. Milo, já potřebuju zjistit, kde je.“

„Kdo kde je?“

„Tappman. Ten člověk, o kterém s tebou mluvím. Byl s námi ve válce, jako náš kaplan.“

„Já jsem byl ve válce se spoustou lidí.“

„Když ses tehdy dostal do průseru, protože jsi bombardoval naši vlastní základnu, napsal ti kladnou morální charakteristiku.“

„Uvědomuješ si, kolik lidí už mi napsalo kladnou morální charakteristiku? Říkaš těžká voda. Je to tak? Takhle se to jmenuje? A co to vlastně je, ta těžká voda?“

„Prostě těžká voda.“

„Aha. A co ten plyn. Jak ten se jmenuje?“

„Tritium. Ale o to teď nejde.“

„A kdo vyrábí tu těžkou vodu?“

„Především právě kaplan Tappman. Milo, já ho chci najít a dostat ho z toho, než se mu něco stane.“

„A já ti v tom chci pomoct,“ sliboval Milo, „než se v té věci začne angažovat Harold Strangelove z General Electric nebo nějakej můj jinej konkurent. Nevím, jak ti poděkovat – za to, že jsi s tím za mnou přišel, Yossariane. Chtělo by to vyvážit tě zlatem. Pověz, co je cennější – zlato, nebo tritium?“

„Tritium.“

„Tak by to chtělo vyvážit tě tritiem. Dneska mám moc práce, ale toho kaplana musím co nejdřív najít, vpašovat mezi vědce, kteří ho vyšetřují, svého člověka a zajistit si na tu těžkou vodu vlastnická práva.“

„Jak bys to chtěl zařídit?“

„Jednoduše prohlásím, že je to ve státním zájmu.“

„A jak to prokážeš?“

„Tím, že to řeknu dvakrát,“ odpověděl Milo a odletěl do Washingtonu k druhému jednání o novém tajném bombardovacím letadle, které mělo být nehlučné a neviditelné a na jehož výrobu hodlal získat vládní kontrakt.

6 Milo

„Není slyšet a není vidět. Bude rychlejší než zvuk a pomalejší než zvuk.“

„Proto uvádíte, že vaše letadlo je podnadzvukové?“

„Ano, pane majore Bowesi.“

„Kdy byste si představovali, že by létalo pomaleji než zvuk?“

„Při přistávání a možná i při startu.“

„Určitě, pane Wintergreene?“

„Zcela určitě, pane kapitáne Hooku.“

„Děkuji, pane Minderbindere.“

Schůzka se konala ve druhém podzemním podlaží budovy DÚPPTSVP, Dozorčího úřadu pro přísně tajné speciální vojenské projekty, v kruhové místnosti se stěnami vymalovanými mořskou modří, protkanou elegantně zprohýbanou sítí poledníkových čar, ovíjejících se kolem bizarně pokřivených obrysů jednotlivých kontinentů. Plochu stěn členily nadto panely s avantgardními skulpturami, zobrazujícími rozvášněné ryby v obranném boji proti nalétávajícím dravcům. Ze zdi nad vojensky sestřiženými hlavami členů komise shlížel do místnosti kondor s roztaženými kolosálními křídly a lačnými zlatými drápy. Všichni přítomní byli muži. Zápis jednání nebyl povolen. Účastníci schůzky byly osoby s pronikavými intelektuálními schopnostmi a jejich kolektivní paměť zaručovala dostatečnou autenticitu. Dva z nich už začínali potlačovat zívání. Stejně bylo všem jasné, že v místnosti je instalován odposlech. Jednání takovéhle povahy bylo natolik utajené, že si nemohlo zachovat čistě důvěrný ráz.

„Bude se pohybovat rychleji než světlo?“ zeptal se plukovník, jeden z vojenských činitelů rozesazených v půlkruhu po obou stranách předsedajícího, uvelebeného na vyvýšeném křesle přesně uprostřed.

„Téměř stejně rychle.“

„Můžeme ovšem zařídit, aby se skutečně pohybovalo rychleji než světlo.“

„To by ovšem znamenalo větší spotřebu paliva.“

„Počkejte moment, pane Minderbindere, jenom minutku. Rád bych se na něco zeptal,“ vmísil se do debaty poněkud roztržitý civilista, který vypadal jako vysokoškolský profesor. „Proč bude to vaše bombardovací letadlo nehlučné? V současné době máme k dispozici nadzvuková letadla, která třeskem při překračování zvukové bariéry dělají pořádný randál.“

„Bude nehlučné z hlediska posádky.“

„Jaký by to však mělo význam vzhledem k nepříteli?“

„Mělo by to velký význam pro posádku,“ prohlásil důrazně Milo, „protože nikomu nezáleží na našich chlapcích víc než nám. Někteří by mohli zůstat ve vzduchu třeba i několik měsíců.“

„Možná i několik let, budou-li zavedena letadla pro doplňování paliva přímo ve vzduchu, která doporučujeme.“

„Ta budou taky neviditelná?“

„Když si budete přát…“

„A nehlučná?“

„Posádky je neuslyší.“

„Pokud ovšem nezpomalí a neklesnou zpátky do zvukového pásma.“

„Rozumím, pane Wintergreene. Zní to velice chytře.“

„Děkuji, pane plukovníku Pickeringu.“

„Jak početné budou vaše posádky?“

„Pouze dvoučlenné. Vyškolit dva lidi je podstatně lacinější než vyškolit čtyři.“

„Je to tak, pane Minderbindere?“

„Naprosto, pane plukovníku Northi.“

Hodnostář, který jednání předsedal, měl hodnost generála. Teď si odkašlal, jako by se chystal říci něco velmi důležitého. V místnosti zavládlo naprosté ticho. Generál si na tom napětí vyloženě pochutnával.

„Světlo se pohybuje?“ zeptal se nakonec.

Ticho teď bylo těžké jako olovo.

„Jistě, světlo se pohybuje, pane generále Bingame,“ ozval se posléze Milo Minderbinder. Byl rád, že mohl podat tuto informaci.

„Rychleji než cokoli jiného,“ dodal snaživě bývalý svobodník Wintergreen. „Světlo je pravděpodobně nejrychlejší věc, která existuje.“

„A taky asi nejjasnější.“

Bingam se nedůvěřivě otočil na muže, kteří mu seděli po levici. Několik jich souhlasně přikývlo. Zamračil se.

„Je tomu skutečně tak?“ zeptal se a obrátil svou pozornost na specialisty, kteří mu seděli po pravici.

Někteří rovněž nesměle přikývli. Jiní se podívali stranou.

„To je zvláštní,“ řekl Bingam pomalu. „Koukám tamhle na to světlo na stolečku v rohu, a to se nepohybuje vůbec.“

„To je proto,“ vysvětloval Milo, „že se ve skutečnosti pohybuje tak rychle.“

„Pohybuje se rychleji než světlo,“ doplnil ho Wintergreen.

„Může se světlo pohybovat rychleji než světlo?“

„Jistě.“

„Světlo není vidět, když se pohybuje, pane generále.“

„Určitě, pane plukovníku Pickeringu?“

„Naprosto určitě, pane generále Bingame.“

„Světlo je vidět, jenom když nesvítí,“ dodal Milo.

„Předvedu vám to,“ řekl Wintergreen a křepce vyskočil na nohy. Zhasl tu lampičku. „Vidíte?“ Znovu ji rozsvítil. „Sledujete ten rozdíl?“

„Už chápu, co máte na mysli, Gene,“ řekl na to Bingam. „Už to světlo začínám vidět.“ Generál Bingam se usmál a pohodlně se opřel o opěradlo křesla. „Kdybyste to měl popsat co nejjednodušeji, Milo – jak to vaše letadlo vypadá?“

„Na radaru? Nepřítel ho nemůže vidět. I kdyby měl k dispozici všechny svoje jaderné zbraně.“

„Jak vypadá pro nás. Na fotografiích. Na nákresech.“

„To je tajemství, pane generále – do té doby, než od vás získáme potřebné fondy.“

„Je neviditelné, nezapomínejte,“ dodal se šibalským mrknutím Wintergreen.

„Rozumím, Eugene. Neviditelné? Začíná mi to připomínat Stealth, toho našeho starého tichošlápka.“

„No, to naše letadlo skutečně tak trošku připomíná Stealth.“

„Stealth bé dvě?“ vyděsil se Bingam.

„Jenom trošku!“

„Ale je mnohem lepší než Stealth,“ ujišťoval ho Milo spěšně.

„A mnohem hezčí.“

„Kdepak, to naše letadlo je úplně jiné než Stealth.“

„Nepodobá se mu ani v nejmenším.“

„To rád slyším.“ Bingam se znovu rozvalil v křesle. „Milo, můžu vám zcela důvěrně sdělit, že nás to, co jsme od vás tady dneska slyšeli, všechny naplňuje hlubokým uspokojením. Jak tomu svému zázračnému novému letadlu říkáte? Aspoň to bychom potřebovali vědět.“

„Našemu zázračnému novému letadlu říkáme podnadzvukový neviditelný a neslyšitelný obranný útočný bombardér druhého úderu.“

„To je pro obranný útočný bnombardér druhého úderu opravdu docela dobré jméno.“

„Nabízí se více méně samo sebou, pane generále.“

„Ještě okamžik, pane Minderbindere,“ ozval se vyzáblý civilista z Národní bezpečnostní rady. „Mluvíte tady o nepříteli, jako by nějaký existoval. Ale my přece už žádného nemáme.“

„Nepřátele budeme mít vždycky,“ ohradil se proti tomu hádavý geopolitik, který měl také na nose brýle nez obrouček a pokládal se za stejně chytrého jako zástupce NBR. „Nepřátele prostě mít musíme. Kdybychom neměli žádné nepřátele, museli bychom si nějaké udělat.“

„Ovšem tentokrát proti nám nestojí žádná supervelmoc,“ odporoval obtloustlý pán z ministerstva zahraničí. „Rusko se zhroutilo.“

„Tak je tedy znovu na řadě Německo,“ prohlásil Wintergreen.

„To je pravda. Německo se hodí vždycky. Máme na něj peníze?“

„Můžeme si půjčit,“ poznamenal Milo. „Němci nám rádi půjčí,“ řekl Wintergreen. „A Japonci taky. A jakmile budeme mít jejich peníze,“ pokračoval vítězoslavně, „budou nám muset umožnit, abychom každou válku s nimi vyhráli. To je další cenný utajeně obranný rys našeho zázračného útočně obranného bombardéru.“

„Jsem rád, že jste nám to připomněl, Gene,“ řekl generál Bingam. „Milo, jsem připraven začít pro tenhle projekt shánět investice a doporučit ho.“

„Nafoukanýmu hňupovi?“

„To ne,“ zareagoval Bingam pobaveně. „Na nafoukanýho hňupa je ještě příliš brzy. Budeme to muset ještě nejméně jednou projednat s ostatními službami. A kolem prezidenta se pořád motají všichni ti jeho nemožní civilisti, jako třeba Noodles Cook. Budeme potřebovat, aby něco prosáklo do novin. Musíme začít organizovat podporu veřejnosti. Uvědomte si, že o tenhle kontrakt neusilujete jenom vy.“

„Kdo ještě?“

„Například Strangelove.“

„Strangelove?“ podivil se Milo. „To je darebák.“

„Lže, jako když tiskne,“ zaútočil Wintergreen.

„Podporoval Stealth.“

„S čím přišel teď?“

„S projektem, kterému říká Strangelovův univerzální stavebnicový obranný ofenzivní útočný moderní nezničitelný fantastický bombardér prvního, druhého nebo třetího úderu typu bé.“

„Nebude mu to fungovat,“ řekl Wintergreen. „Naše letadlo je mnohem lepší.“

„Ale to jeho má lepší jméno.“

„My budeme na našem jménu ještě pracovat.“

„Jeho Strangelovův univerzální stavebnicový obranný ofenzivní útočný moderní nezničitelný fantastický bombardér prvního, druhého nebo třetího úderu typu bé se nemůže podnadzvukovému neviditelnému a neslyšitelnému obrannému útočnému bombardéru firmy M & M a spol. vůbec rovnat,“ prohlásil naštvaně Milo.

„Nic z toho, co vymyslel, přece nikdy nefungovalo.“

„To rád slyším,“ řekl generál Bingam, „protože já se postavím za vás, mládenci. Tohle je jeho nová firemní vizitka. Jeden náš bezpečnostní agent ji šlohnul jednomu bezpečnostnímu agentovi z jiné informační služby, které zřejmě v nejbližší době vypovíme otevřenou válku. Váš bombardér nám pomůže.“

Vizitka, kterou Milovi podal, byla vyzdobena dvojitou rakousko-uherskou orlicí a ozdobným zlatohnědým písmem na ni bylo vytištěno:

Harold Strangelove a spol.

Zprostředkovatelské a poradní služby

Nákup a prodej nepřímých vlivů

Na zvláštní přání bombastická reklama

Upozornění:

Další důležité informace nelze na této vizitce zveřejnit

Milo v té chvíli ztratil všechen glanc. Ta vizitka byla lepší než jeho.

„Milo, my všichni se účastníme závodu století, komu se podaří vyrobit konečnou zbraň, jež by mohla přivodit konec světa a vítězi, který ji použije první, přinést nehynoucí slávu. Člověk, který se stane sponzorem takového bobečka, bude jistě povýšen do Sboru náčelníků štábu, a já, Bernard Bingam, bych vřele uvítal, kdybych to byl já.“

„Výborně, výborně,“ provolávali důstojníci po obou stranách generála Bingama, který se celý rozzářil stydlivým překvapením. Kdežto civilisté, ten tlustý i ten hubený, mlčeli a tvářili se ponuře.

„To byste sebou tedy měl hodit, pane generále,“ varoval ho Wintergreen neotesaně. „Neradi bychom seděli dlouho na zadku s rukama v klíně, když máme k dispozici takovýhle vynikající projekt. Pánové, jestli o něj nestojíte –“

„Ale jistě, Eugene, jistě. Jenom mi laskavě poskytněte nějaký dobrý informační materiál, abychom věděli, o čem mluvíme, až o tom, o čem jste vy mluvili dneska s námi, budeme mluvit my s příslušnými odpovědnými činiteli. Nemusí to jít do velkých detailů, to bychom se mohli dostat do nesnází. Stačí několik úderných odstavců se skutečně přesvědčivou informativní argumentací, možná ještě pár barevných obrázků, abychom získali představu, jak ta věc bude vypadat. Nemusí to být moc přesné, spíš by to mělo být působivé. A zdržovat to nebudem, nebojte se – budeme postupovat tak rychle, jak jen to půjde. Rychlostí světla, jo? Ale Milo, musím vám položit jednu nepříjemnou otázku.“

„Já taky,“ připojil se tlusťoch.

„I já se chci na něco zeptat,“ nezůstal pozadu hubeňour.

„Je to otázka na tělo, takže se předem omlouvám. Budou ta vaše letadla fungovat? Zastanou všechny ty funkce, které pro ně plánujete? Může na tom záviset budoucnost světa.“

„Myslíte, že bych se vám opovážil lhát?“ odtušil Milo Minderbinder.

„Když na tom možná závisí budoucnost světa?“ řekl bývalý svobodník Wintergreen. „To bych spíš lhal své bývalé ženě.“

„Dobrá, poskytli jste mi ujištění, které jsem potřeboval.“

„Pane generále Bingame,“ prohlásil Wintergreen s dotčenou důstojností člověka, kterého nespravedlivě obvinili, „já vím až příliš dobře, co to je válka. Ve druhé světové jsem kopal příkopy v Coloradu. Sloužil jsem za mořem jako svobodník. Během invaze v Normandii jsem ve Středozemí třídil poštu. Byl jsem tam i v den Dé, v té své poštovní kanceláři, nebyla o nic větší než tahle místnost, ve které teď sedíme, a moh jsem se ztrhat, jen abych mezi našimi chlapci v Itálii zajistil co nejvýhodnější rozprodej kradených zapalovačů značky Zippo.“

„A já podnikal něco podobného s vajíčky,“ doplnil Milo.

„Nám nikdo nemusí připomínat, co všechno je v sázce. Nikdo v téhle místnosti si neuvědomuje s větší naléhavostí, jaká je moje zodpovědnost a jak hluboký je můj závazek této zodpovědnosti dostát, než já sám.“

„Omlouvám se, pane,“ řekl generál Bingam pokorně.

„Pokud si to ovšem náhodou neuvědomujete vy, pane generále, nebo tady pan Minderbinder. Nebo snad vaši kolegové, kteří s vámi sedí u stolu, pane generále.“

„Ježíšikriste, já jsem věděl, že ti hajzlové na nás s něčím přijdou,“ posteskl si naštvaně Wintergreen, když s Milem Minderbinderem vyšli z konferenčního sálu.

Společně procházeli křivolakým komplexem suterénních chodeb, oživených uspěchanými muži i ženami v uniformách i v civilu, z nichž přímo sálala činorodá energie. A všichni tihle šaškové, mumlal si Wintergreen chraplavým šeptem sám k sobě, vypadají tak blahobytně a vymydleně, přímo asepticky, a ta jejich sebejistota je přímo trestuhodná. Ženy se v uniformách vyjímaly vesměs křehce a elegantně, ovšem kromě důstojnic, které naopak vyvolávaly dojem nadživotní velikosti. A jak se zdá, brumlal si Wintergreen s očima provinile sklopenýma, na každou z nich by si člověk musel dávat majzla, a to pořádnýho.

Pokračovali směrem k výtahům a cestou minuli tabulku se šipkou, ukazující k ministerstvu spravedlnosti. V další chodbě narazili na jinou směrovku, tentokrát černou, vedoucí ke zkratce na nový národní vojenský hřbitov. Veřejná část nového komplexu DÚPPTSVP, s blyštivým obchodním střediskem ve vysokém atriu, se stala druhou nejoblíbenější turistickou atrakcí hlavního města; vůbec nejpopulárnější byl nejnovější válečný památník. Pokud se ovšem někdo chtěl dostat nad nebo pod úroveň spleti promenád a otevřených mezaninů s množstvím pseudosecesních prodejen tiskovin, bufetů, obchůdků se suvenýry a proslavených zábavních atrakcí, různých efektních dioramat či střelnic využívajících vymožeností virtuální reality (řada z těchto zařízení došla ocenění v mezinárodních architektonických soutěžích), potřeboval k tomu zvláštní tajné povolení DÚPPTSVP.

Napravo od nich tlumeně svítící červená šipka, která tvarem připomínala řízenou střelu, odvedla jejich pohled k další směrovce, která oznamovala:

Podsuterény A–Z

Šipka se pak náhle zlomila směrem dolů, k uzavřeným kovovým dveřím s nápisem:

NOUZOVÝ VCHOD

Nevstupujte

Narušitelé budou zastřeleni

Dveře střežili dva muži v uniformě, kteří zřejmě měli případným narušitelům ve vstupu do nouzového vstupu zabránit. Velké žluté písmeno K na lesklém černém pozadí uklidňujícím způsobem připomínalo, že pro pohodlí a ochranu návštěvníků a personálu tu byl zbudován nový staromódní letecký kryt.

U výtahů stály další stráže, které se s nikým nebavily, dokonce ani mezi sebou. Uvnitř ve výtahu blikala televizní obrazovka. Milo a Wintergreen spolu ve výtahu nemluvili, ani se nehnuli, a vytrvale mlčeli ještě i nahoře ve vstupní hale, už ve skutečném světě, kam průvodci z plochy před hlavních vchodem, vyhrazené pro parkování autobusů, přiváděli hromadné výpravy turistů. Mluvit začali až venku, v lehkém jarním deštíku, v bezpečné vzdálenosti od majestátní budovy přísně tajných vojenských projektů, kde právě absolvovali ono důležité jednání.

„Wintergreene,“ zašeptal po té dlouhé době Milo. „Budou ty naše letadla opravdu fungovat?“

„Jak to proboha můžu vědět?“

„Jak budou vypadat?“

„To budem asi taky muset teprve zjistit.“

„Jestli by na tom měla záviset budoucnost světa,“ uvažoval Milo nahlas, „měli bychom tenhle kšeft dotáhnout, dokud tady nějaký svět vůbec ještě je. Jinak nám to nikdo nikdy nezaplatí.“

„Budeme potřebovat pár nákresů. Ten zatracenej hajzl Strangelove.“

„A texty pro propagační materiály. Komu to zadáme?“

„Yossarianovi?“

„Třeba to nebude chtít vzít.“

„Tak ho pošlem do prdele,“ rozčílil se Wintergreen. „Ať to zkusí odmítnout. Normálně se na něj vysereme. Srala jeden! Můžem se na něj klidně vyprdnout, když nás bude chtít posrat. Nebude to přece poprvý, co se na něj z vejšky vysereme, kurva.“

„Byl bych docela rád,“ poznamenal Milo, „kdybys v našem hlavním městě nemluvil tak sprostě.“

„Vždyť mě slyšíš jenom ty.“

Milo se tvářil rozpačitě. Prosluněné mžení mu kolem hlavy vytvářelo svatozář, která mu obkružovala čelo jako věnec. „Yossarian poslední dobou vůbec nějak moc střečkuje. Nejradši bych toho svýho kluka zabil, že mu o tom bombarďáku vůbec říkal.“

„Svýho kluka nezabíjej.“

„Radši bych na to vzal nějakýho druhořadýho pisálka, kterej má nějakou výnosnou práci ve státní správě, takže by neměl žádný skrupule, kdyby dostal příležitost vydělat si nějaký prachy navíc.“

„Noodles Cook?“

„Právě toho jsem měl na mysli.“

„Na něco takovýho je Noodles Cook už moc velký zvíře. A Yossariana budem potřebovat, aby navázal kontakt.“

„Yossarian mi dělá starosti.“ Milo vypadal zamyšleně. „Nevím, jestli mu můžu důvěřovat. Mám strach, že je to pořád ještě čestnej chlap.“

7 VOPRKAMMU

Yossarian jel taxíkem přes celé město do Metropolitního muzea umění, na pravidelné měsíční zasedání VOPRKAMMU. Dorazil právě ve chvíli, kdy se projednával anonymní návrh na vytvoření dekonstrukčního fondu, jehož účelem by bylo fraškovité rozměry, do kterých se muzeum stačilo přímo absurdně rozrůst, podstatně zredukovat. Stal se tedy už svědkem toho, jak byl tento návrh stažen z pořadu. Stačil zaregistrovat, jak na něj Olivia Maxonová upřela přísný pohled svých lesklých černých očí, právě když se s tutlaným úsměvem otáčel po Frances Beachové, která v té chvíli tázavě zvedala obočí plné obdivu k Patricku Beachovi; ten si soustředěně prohlížel nehty na rukou a vůbec si nevšímal Christophera Maxona, který se vedle něj pochechtával, až se mu třásly laloky pod bradou, převaloval mezi prsty imaginární doutník, potom naslinil jeho imaginární špičku, pokochal se imaginární vůní, kterou z něj do sebe nasál, a pak ten imaginární doutník vložil do úst – ta byla skutečná – a udumlával se jím do klimbavého deliria.

Ze sedmdesáti- či osmdesátihlavého VOPRKAMMU, elitního Výboru občanů pro rozvoj kulturních aktivit Metropolitního muzea umění, bylo toho dne na jednání přítomno pouze třicet, možná čtyřicet členů. Na jeho programu byl trnitý problém, který musel tento exkluzivní sbor řešit znovu a znovu: jakými cestami by se daly zvýšit výnosy z pronajímání prostor muzea pro pořádání společenských událostí, jako jsou svatby, slavnostní zásnuby, kurzy bridže, módní přehlídky a oslavy narozenin, nebo naopak nebylo-li by vhodnější pořádání takových pošetilých podniků zcela zastavit jako ostudnou nepatřičnost.

Jako vždy a všude, nedostávalo se peněz.

Byly předloženy nejrůznější náměty, které se pak odsunuly na pořad příštích schůzí, aby je bylo možné prodiskutovat co nejdůkladněji: umění získávat sponzory, umění jednat s obchodními partnery, umění inteligentní propagace, umění, jak získávat stále vyšší společenskou prestiž, umění módního návrhářství, umění správného oblékání, umění hostitelské a v neposlední řadě umění vést schůzi tak, aby na ní nedocházelo k názorovým střetům, aby probíhala v příjemné atmosféře, poklidně, bez překvapivých zvratů, jinými slovy aby byla naprosto zbytečná, ale především aby netrvala déle než plánované dvě hodiny.

Pokud se ozvaly nějaké disonance, ihned byly utlumeny.

Poslední anonymní návrh, aby veškeré další anonymní návrhy nebyly zásadně vůbec brány v úvahu, byl postoupen k rozhodnutí výkonnému výboru.

Po schůzi se Yossarian s Patrickem a Frances Beachovými uchýlil do baru jednoho blízkého hotelu. Frances tam začala usrkávat gin s tonikem a Patrick vypadal otráveně.

„Samozřejmě jsem otrávenej,“ ujistil svou ženu s povýšeneckou rozmrzelostí. „Dřív jsem nenáviděl, když se pořád jenom žvanilo o obrazech. Teď už nenávidím i ty obrazy. Prosím tě, Frances,“ jeho povzdech zněl jako prosebný povzdech mučedníka, „proč nás musíš pořád montovat do takovýchhle nemožných situací?“

„Máme snad na práci něco lepšího?“ odpověděla Frances Beachová sladce manželovi. „Díky tomu jsme pak přece zváni na jiné společenské akce, které jsou ještě mnohem horší, ne? A naše jméno se tak stále objevuje v novinách, takže lidé vědí, co jsme zač.“

„Takže my sami víme, co jsme zač.“

„Podle mě je to boží.“

„Přísahal jsem, že jestli ještě jednou řekne tohle slovo, zabiju ji.“

„Přejděme k věci,“ vyzvala je Frances vážným tónem.

„On to jistě myslel jenom jako vtip.“

„Ale nemyslel. Žes to myslel vážně, když jsi tehdy navrhoval, abychom zorganizovali nějakou svatbu na tom autobusovém nádraží, Johne?“

„Samozřejmě,“ lhal Yossarian.

„Myslíš, že by to opravdu šlo? Velkou svatbu?“

„Nepochybně,“ lhal znovu.

„Olivia Maxon.“ Frances se ušklíbla. „Organizuje svatbu pro nějakou nevlastní neteř či pro koho a představuje si, že by to mělo být něco opravdu originálního. To jsou její vlastní slova. Muzeum jí není dost dobré, protože tam onehdy pořádali recepci ti dva židi a dva další židy tam jmenovali kurátory. To jsou taky její vlastní slova. Chudák Olivia – takhle se se mnou baví, a přitom ji vůbec nenapadne, že jsem třeba taky židovka.“

„Proč ji na to neupozorníš?“ zeptal se Yossarian.

„Nechci, aby to věděla.“

Všichni tři se zasmáli.

„Abych to ale věděl já, to jsi ovšem chtěla,“ peskoval ji Patrick něžně. „A celá moje rodina.“

„To jsem ještě byla chudá,“ zdůvodňovala to Frances, „mladá rozhněvaná herečka, která měla ráda dramatické scény. Teď je všechno jinak. Jako manželka bohatého muže jsem loajální vůči jeho třídě.“

„Ovšem velice ráda po ní ostře sekneš drápkem, když se naskytne příležitost,“ doplnil ji Patrick. „Frances a já jsme spolu nejšťastnější, když jsem s plachetnicí na moři co nejdál od domova.“

„Na společenské komedii nejvyšší úrovně mě vždycky mátlo,“ poznamenal Yossarian zamyšleně, „že lidi říkají hrozně vtipné věci, ale nikdo se tomu nesměje. Ani jim vlastně nedochází, že hrajou komedii.“

„Jako třeba nám, viď,“ řekl Patrick.

„Vraťme se k tomu, o čem jsme mluvili,“ navrhla Frances. „Tu svatbu na autobusovém nádraží bych docela ráda viděla. Ať má Olivia nějakou radost. Pokud jde o mě, já bych měla opravdu velkou radost, kdyby se z toho stala katastrofa století.“

„Pomoct to zorganizovat můžu,“ řekl na to Yossarian. „Katastrofu ovšem nezaručuju.“

„Olivia to spolkne i s navijákem. Určitě bude přesvědčená, že tam naláká i našeho nového pana prezidenta. Christopher je vždycky připravený pustit chlup, od té doby, co dostal jenom podmínku a vyhnul se povinnosti obecně prospěšných prací.“

„To je dobrý začátek.“

„A určitě přijde i starosta.“

„I to pomůže.“

„A kardinál si to taky nenechá ujít.“

„Máme tedy v ruce všechny karty,“ prohlásil Yossarian. „Jestli opravdu chcete, půjdu to tam obhlídnout.“

„Koho tam vlastně znáš?“ ptala se Frances zvědavě.

„McMahona, policejního kapitána, a McBridea, zástupce ředitele. McBride kdysi na tamější policejni stanici pracoval jako detektiv a –“

„Ona tam je policejní stanice?“ podivil se Patrick.

„To by mohlo být výborné,“ potěšila se Frances. „Měli bychom k dispozici policejní ochranu.“

„A mělo by to i jiné výhody,“ dodal Yossarian. „Například by mohli hostům při příchodu snímat otisky prstů. McBride bude vědět, jestli by to šlo zařídit. Dost jsme se skamarádili, od té doby, kdy tam zatkli mého syna Michaela.“

„Kvůli čemu?“ ptal se Patrick.

„Protože tam omylem vystoupil z podzemky, a když si uvědomil, že se splet, chtěl se vrátit na nástupiště. Nasadili mu náramky a připnuli ho ke zdi.“

„Kristepane!“ Patricka to velmi pobouřilo. „To musel být šílený zážitek.“

„Málem jsme z toho oba měli smrt,“ řekl Yossarian sklíčeně a nervózně se zasmál. „Pojď tam se mnou, Patricku. Bude to pro tebe úplně nová zkušenost. Budeš mít příležitost poznat, jak doopravdy vypadá moderní život. S muzeem to nemá vůbec nic společného.“

„To si radši vyjedu s plachetnicí.“

Patrick Beach byl o čtyři roky starší než Yossarian a Frances. Narodil se bohatý a inteligentní a od raného věku na něj doléhal pocit, že je svou podstatou zcela neužitečný, což z něj učinilo člověka naprosto netečného a lenivého. V takové Británii, svěřil se jednou Yossarianovi, nebo třeba v Itálii či v nějakém jiném republikánském společenství se skutečně aristokratickou tradicí (takových už ovšem zbývalo jen velmi málo), by se možná snažil vyniknout v nějakém odvětví akademicky, jako vědec. Ale v téhle zemi, kde se uplatňování intelektuálních schopností pokládá všeobecně za cosi podřadného a nežádoucího, byl od narození odsouzen k tomu, aby se stal naprostým diletantem nebo kariérním diplomatem, což v jeho očích prakticky splývalo. Po třech rychlých povrchních manželstvích se třemi povrchními ženami definitivně zakotvil u Frances Rosenbaumové, jejíž divadelní pseudonym byl Frances Rolphová. Ta totiž snadno dokázala pochopit a tolerovat jeho pravidelně se opakující úniky do samoty a ke studiu. „Já jsem svoje peníze zdědil,“ svěřoval se rád s přehnanou žoviálností každému novému známému, ke kterému se cítil povinován slušným chováním. „Vůbec jsem nemusel tvrdě pracovat, abych tu teď s vámi mohl sedět.“

Nevadilo mu, že ho mnoho lidí nemá rádo. Avšak jeho patricijská tvář dovedla zkamenět a jemné rty se mu roztřásly bezmocným zklamáním, když narazil na člověka, který byl natolik tupý, že nepostřehl urážlivé pohrdání, jež se skrývalo za jeho blahosklonností, nebo natolik otrlý, že mu to bylo jedno.

„Olivia Maxonová,“ konstatovala Frances, „udělá všechno, co po ní budu chtít, jen když ji nechám věřit, že veškerá iniciativa vyšla od ní.“

„A s Christopherem Maxonem se dá vždycky mluvit,“ dušoval se Patrick, „když se mu umožní, aby nemusel nic říkat. Často s ním chodím na oběd, když se chci najíst v klidu a o samotě.“

Když měl naopak chuť pojíst v něčí společnosti, pravidelně si vzpomněl na Yossariana, který s ním byl ochoten těkavě rozprávět téměř o všem, co se právě ve světě dělo, a vzpomínat na zážitky z druhé světové války, kterou Yossarian strávil jako vyznamenaný bombometník na ostrově nedaleko italského pobřeží a Patrick jako pracovník Úřadu pro válečné informace ve Washingtonu. Patrick se nemohl nabažit rozmluv s člověkem, kterého mohl s potěšením respektovat, protože uměl číst noviny stejně skepticky jako on a byl v akci jednou raněn a jednou bodnut do boku domorodou prostitutkou a do té míry dokázal vzdorovat svým bezprostředním nadřízeným, že je nakonec udolal a donutil, aby ho poslali domů.

Frances pokračovala v dobrém rozpoložení. „Olivia bude mít radost, až se dozví, že při tom asistuješ. Vrtáš jí hlavou, Johne,“ dodala šibalsky. „S manželkou nežiješ už celý rok a pořád ještě nemáš žádnou jinou ženskou. Mně to taky není jasné. Pořád tvrdíš, že se bojíš žít sám.“

„Ale ještě víc se bojím žít s někým. Vím naprosto jistě, že i ta další bude ráda chodit do kina a dívat se na televizní zprávy. A nemyslím si, že bych se ještě někdy mohl zamilovat,“ posteskl si. „Obávám se, že na takový zázrak už nemám nárok.“

„A co myslíš – jak je asi ženě v mém věku?“

„Stejně – jak bys asi reagovala na to, kdybych se ti svěřil, že teď miluju jednu zdravotní sestru, která se jmenuje Melissa MacIntoshová?“

Frances tu hru přijala s potěšením. „Připomněla bych ti, že v našem věku láska jen velmi zřídka přežije druhý víkend.“

„A taky mě to táhne k jedné ztepilé australské blondýnce, která s tou sestřičkou bydlí, jmenuje se Angela a je to nevídaná prsatice.“

„Do té bych se možná zamiloval i já,“ odvážil se podotknout Patrick. „Říkáš prsatice?“

„Kozy jako vozy.“

„Kecáš.“

„Nekecám, fakt.“

„Pánové, uklidněte se,“ okřikla je Frances káravě. „A taky bych ti vyčetla, že k ukájení svých zvrhlých sexuálních choutek bezohledně využíváš nevinná mladá pracující děvčata.“

„Ona zase není tak nevinná, a není taky už nejmladší.“

„V tom případě by ses mohl spokojit s některou z našich vdov nebo rozvedených paniček. S těmi bys mohl manipulovat dle libosti, ale zneužít by je nešlo. Ty mají kolem sebe spoustu právníků a finančních poradců, kteří nedovolí, aby je vysával ještě někdo jiný než oni sami.“

Patrick se ušklíbl. „Johne, jak tahle ženská mluvila, než se dostala k divadlu?“

„Mluvila jsem stejně jako teď. Abys věděl, Patricku – spousta lidí by ti řekla, že bys moh olíznout všech deset, když máš za ženu někoho, kdo mluví v epigramech.“

„A nutí nás, abychom v nich mluvili taky.“

„Pro mě to je boží.“

„Hovno, miláčku,“ řekl Patrick.

„Tohle obscénní slovo by John před námi dvěma nikdy nevyslovil.“

„Se mnou ale někdy mluví dost sprostě.“

„To se mnou taky. Ale nikdy ne, když jsme při tom oba.“

Patrick překvapeně pohlédl na Yossariana. „Je to pravda?“

„Jako že si sedíš na prdeli,“ ujistil ho Yossarian a rozesmál se.

„Takže zjistíš všechno, co se dá? O té naší svatbě na ústředním autobusovém nádraží?“

„Všeho nechám, hned tam spěchám.“

Před hotelem nestál ani jeden taxík. O blok níž byl pohřební ústav Franka Campbella, proslulé zařízení, které se už postaralo o nemálo významných zesnulých osobností, jež proslavily toto město. Stáli před ním dva muži, jeden ve střízlivém obleku zaměstnance ústavu, druhý na první pohled plebejec, s batůžkem na zádech a s turistickou holí v ruce, a tlumeně chraplavými hlasy se o něco přeli, ale když se tam Yossarianovi konečně podařilo zamávat na taxík, ani se po něm nepodívali.

KNIHA TŘETÍ

8 Vydavatelství Time

Budova, ve které měla kanceláře firma M & M, kterou Yossarian hodlal navštívit později téhož dne, byla stavba druhotné velikosti v japonském komplexu realit, známém nyní jako Rockefellerovo centrum. Předtím to byla stará budova časopisů Life a Time a hlavní stan vydavatelství Time Incorporated, společnosti, pro kterou kdysi v téže budově pracoval jako propagační textař Sammy Singer. Bylo to krátce poté, co opustil učitelské místo v Pensylvánii, protože odmítl podepsat přísahu státní loajality; tento akt byl totiž podmínkou, která mu zaručovala další působení v zaměstnání, v němž jeho celoroční příjem obnášel pouhých tři tisíce dvě stě dolarů. V tomto nakladatelství se Sammy také seznámil se ženou, která se o pět let později stala jeho manželkou. Glenda byla o rok starší než Sammy, což by ji bylo silně diskvalifikovalo v očích Sammyho matky, kdyby byla ještě naživu, a nebyla židovka, což by paní Singerové vadilo asi ještě víc.

A byla rozvedená. Glenda měla tři malé děti. Jedno z nich bohužel díky rozmaru zlého osudu vyrostlo v jedince téměř schizofrenního, s velmi slabou vůlí, sklonem k požívání drog a silným sebevražedným nutkáním, a u ostatních dvou, jak se posléze ukázalo, se projevily určité dispozice, které z nich činily rizikové kandidáty zhoubných nádorových onemocnění. Svému dlouhému manželství vyčítal Sammy pouze jediné: jeho tragický a neočekávaný konec. Neměl valné mínění o slavnostních závazcích loajality, zato srdečně nenáviděl lidi, kteří je vyžadovali. Tak nějak to bylo i v případě korejské a potom vietnamské války: v obou případech neměl žádný hluboce angažovaný názor, ale vůči demagogům z obou politických stran, kteří po něm výhrůžným tónem požadovali, aby smýšlel jako oni, se u něj vyvinul silně nepřátelský odpor. Vítěznou prezidentskou kampaň Harryho Trumana v roce 1948 si sice rád vychutnal, ale zanedlouho mu začal být protivný, a Eisenhower nebo Nixon ho pak už vůbec nezajímali. Ani Kennedy neupoutal jeho pozornost a k prezidentským volbám tehdy poprvé vůbec nešel. Brzy nato přestal volit vůbec a v den voleb měl vždycky dobrý pocit, že mu všichni ti šašci můžou být ukradení. Glenda přestala volit už několik let předtím, než se seznámili, a všichni kandidáti usilující o získání oficiálních veřejných funkcí jí připadali vulgární, nudní a odporní.

U časopisu Time začínal Sammy s platem devět tisíc dolarů ročně, což bylo přibližně třikrát tolik, než by si vydělal jako učitel na nějakém vyšším vzdělávacím zařízení, a poskytovali mu tam čtyřtýdenní placenou dovolenou. Když na konci třetího roku zjistil, že se účastní velkomyslného penzijního systému společnosti a přímo se podílí na jejích ziscích, připadal si jako vyvolenec nebes. Bylo mu teprve pětadvacet, ale všichni jeho přátelé z dětství na Coney Islandu ho pokládali za přímo pohádkově úspěšného: měl univerzitní vzdělání (zaplatila mu ho federální vláda na základě zákona o právech válečných vysloužilců) a skvělé místo u význačné, celostátně proslulé firmy. Když se pak přestěhoval na Manhattam do vlastního malého bytu, přineslo mu to charismatický vzestup na imperiální úroveň společenské elity, a dokonce i Lew Rabinowitz k němu vzhlížel s břitkou závistí. Sammy měl rád své pracovní prostředí a byl naprosto spokojený se životem. Když se oženil, miloval svou ženu a miloval svoje nevlastní děti, a ačkoli tomu Lew odmítal věřit, pokud byli s Glendou spolu, nevlezl do postele se žádnou jinou ženskou.

Práce v New Yorku měla ještě jeden zvláštní rys – poprvé v životě se Sammy ocitl mezi republikány. V jeho rodinném zázemí ani vyšším vzdělání nebylo nic, co by mu mohlo vyvrátit zakořeněnou představu, podle které se k republikánům mohl hlásit snad jen vyložený gangster, patologicky protispolečenský jedinec nebo absolutní idiot. Ale tihle jeho kolegové nebyli ani idioti, ani gangsteři, ani patologicky protispolečenští jedinci. S ostatními muži a ženami, zaměstnanými u společnosti, popíjel při dlouhých obědech pokojně martini a se starými i novými přáteli kouřil několik let po večerech dost často marijánku a při tom si jim často stěžoval na svoje dávné známé z Brooklynu, že propadli heroinu. Pro gójské muže a ženy, s nimiž usrkával whisky a kouřil trávu, byla představa, že by se mezi židovskou mládeží v Brooklynu našli otroci drogy, něco naprosto neuvěřitelného. Sammy tam tedy svoje přátele z Manhattanu vozil; na Coney Islandu je krmil speciálními škebličkami a místními hotdogy, bral je na padákovou věž a Zázračné kolo a společně sledovali odvážlivce, kteří se vyžívali na děsivých horských dráhách.

Ukazoval jim také Steeplechase George C. Tilyoua. Za denního světla i po setmění se miloval s mladými ženami, které používaly pesar a antikoncepční vaginální pěnu, a pořád si na to nemohl zvyknout. Na rozdíl od přátel, s nimiž vyrůstal, se neoženil ihned po návratu z války, ale téměř až ve třiceti letech. Mezitím se ve svém staromládeneckém životě často cítil osamělý, ale téměř nikdy nešťastný.

Jeho šéf byl elegantní pán vybraného chování, který pohrdal pány redaktory, především proto, že sám nebyl jedním z nich, a protože byl mnohem sečtělejší než oni, a na poradách dával velmi rafinovanými formulacemi najevo, že obchodní a reklamní referenti z jeho oddělení umějí psát lépe a jsou mnohem vzdělanější než pracovníci vlastní redakce časopisu. V té době se každý reklamní textař, Sammyho nevyjímaje, pokoušel psát nebo o psaní mluvil – knihy, články, povídky, scénáře. Zaměstnanci grafického oddělení zase o víkendech malovali nebo sochali a snili o vlastní výstavě. Šéfa-šťourala, na kterého byli všichni v oddělení pyšní, nakonec vedení podniku odsunulo do předčasného důchodu. Zanedlouho zemřel na rakovinu. Těsně poté, co tento pán od společnosti odešel, jmenovala ta protestantská firma, ovládaná lidmi z okolních mohovitých příměstí, Sammyho, žida z Coney Islandu, vedoucím jednoho menšího oddělení. A v té době se také stal nevlastním otcem tří dětí protestantské ženy ze Středozápadu, vyznačující se obdivuhodnou duševní rovnováhou. Ta jí také umožnila odebrat se jednoho dne do nemocnice, kde si dala podvázat vejcovody, protože chtěla vyloučit další možné otěhotnění s chorobně záletným manželem; bylo jí totiž jasné, že ten svazek stejně dlouho nepřetrvá. S těmi zálety by se možná vyrovnala, svěřila se Sammymu (ten jí to ovšem nevěřil), nedokázala se však smířit s manželovým absolutním nedostatkem taktu. Brzy po rozvodu u něj zjistili melanom. Byl ještě naživu, když se Sammy ke Glendě nastěhoval, a dožil se i jejich svatby.

Sammy pracoval ve vydavatelství Time spokojeně i nadále a psal propagační texty, které pomáhaly zvýšit příjmy z inzertní činnosti časopisu. Chápal ho jako konzumní produkt vynikající kvality – nic víc, nic míň. Svou práci měl rád, měl rád lidi, s nimiž pracoval, byl spokojen se svým stále pravidelně rostoucím dobrým platem a těšilo ho uklidňující vědomí, že z hlediska ekonomického je i se svou rodinou bezpečně zajištěn. Pracovní vazby na mezinárodní verze časopisů Time a Life mu poskytly příležitost k častému cestování a umožnily mu navázat trvalá přátelství s řadou zajímavých lidí na celém světě. Jako většina lidí své generace byl vychován v duchu velmi praktického ideálu, podle něhož nejlepší práce, kterou člověk může dělat, je ta, kterou se mu podaří najít.

Zůstal u firmy až do doby, kdy i jeho přesvědčili, že by už měl jít do penze – to mu bylo teprve třiašedesát. Společnost se v té době rozhodla zajistit si další úspěšný rozkvět tím, že sníží stavy svých zaměstnanců a rozloučí se s neperspektivními, stárnoucími pracovníky jeho typu. Odešel naprosto spokojeně, protože měl do konce života zajištěný pravidelný solidní příjem – podnik mu bude vyplácet vlastní štědrou penzi, Sammy bude nadále skromně participovat na jeho ziscích a navíc bude majitelem tří tisíc kusů akcií v individuální hodnotě přes sto dolarů. Kromě toho měl dostatečně vysoké zdravotní pojištění, které krylo i případnou dlouhodobou hospitalizaci. Z něj potom mohl uhradit prakticky všechny účty za Glendin nemocniční pobyt v údobí její smrtelné choroby; a postačí jistě i na všechno, co bude až do konce svého života potřebovat on. A kdyby jeho dvě dosud žijící nevlastní děti stále ještě splňovaly příslušné podmínky (nebylo by jim ještě devatenáct nebo by studovaly), byly by zaopatřeny i ony.

9 ÚAN

Nosiči postávající na kraji chodníku si ho ledově měřili, když vystoupil bez zavazadel. Uvnitř nádražního komplexu vypadalo všechno jako jindy. Cestující spěchali za svým cílem, ti, co odjížděli, sestupovali do nižších úrovní k autobusům, které je pak rozvážely nejrůznějšími směry, nebo vystupovali nahoru do druhého, třetího či čtvrtého podlaží, kde na ně čekaly další autobusy, které je pak rozvážely ještě mnoha dalšími nejrůznějšími směry.

„Udělám vám to za niklák, pane,“ přitočil se k němu ostýchavě asi čtrnáctiletý vyhublý chlapec.

Niklák, to teď bylo pět dolarů, a Yossarian neměl to srdce tomu mládenci říct, že by to asi za ty peníze nestálo.

„Udělám vám to za niklák, pane,“ oslovila ho vzápětí dívka s plochým hrudníčkem, o pár let starší, ale bez jakýchkoli příznaků rodící se ženskosti. A kousek vpředu se něčemu pochechtávala jakási zavalitá ženská s nalíčenými víčky, načerveněnými tvářemi a obručemi tuku kolem uzlovatých kolen, vystavených pod krátkou úzkou sukní.

„Volížu vám koule,“ navrhla mu, když ji míjel, a koketně po něm zakroutila očima. „Stačí zajít tady kousek dál na nouzový schodiště.“

Teď už v duchu začínal zuřit. Je mi přece už osmašedesát, říkal si. Jakým právem si o něm tihle lidé myslí, že přišel na autobuové nádraží, aby si tam našel někoho, od koho by si to nechal udělat nebo kdo by mu olízal varlata? Kde je McMahon, prokristapána?

Kapitán Thomas McMahon z policejního oddílu Ústředního autobusového nádraží byl právě na stanici se zástupcem ředitele Lawrencem McBridem a společně sledovali Michaela Yossariana, jak na zadní stranu velkého archu papíru tužkou něco kreslí. Jejich tváře obrážely onen zvláštní výraz posvátné úcty, která se zmocňuje naprostých výtvarných neumětelů, když vidí někoho, kdo si s tužkou ví aspoň trošku rady. Yossarian by jim nejspíš řekl, ať nepočítají s tím, že Michael ten náčrtek dokončí. Na to se zmohl jen málokdy, a tak raději moc kreseb ani nezačínal.

Tentokrát vytvářel hrůzostrašný obrázek, který zachycoval jeho samého u stěny, ke které byl toho dne, kdy ho na nádraží zadrželi, stále ještě rukama připoután, když se na stanici vřítil rozlícený Yossarian. Krouživými tahy tužky proměnil Michael pravoúhlé tvary vězeňské cely v pokřivený zející jícen jámy plné špinavého kalu, užuž se chystající pohltit jeho vlastní ustrnulou, bezmocnou postavu, kterou Michael právě dohotovil.

„Necháte ho tam, kde je!“ zahřměl Yossarian půl hodiny předtím v telefonu do ucha policistovi, který mu volal kvůli Michaelově totožnosti, protože úřednice v té projekční kanceláři, kam volal nejdřív, nevěděla, že by pro ně někdo takový externě připravoval nákresy. „Chraň vás pámbu strčit ho do nějaký cely!“

„Počkejte, pane, prosím vás!“ ohradil se uraženě ten policajt. „Já vám volám jenom kvůli ověření totožnosti. My tu máme svoje předpisy, víte?“ vysvětloval Yossarianovi ječivě zvýšeným hlasem.

„Svoje předpisy si strčte víte kam!“ hulákal Yossarian. „Je vám to jasný?“ Byl tak rozčílený a vyděšený a bezmocný, že by byl v té chvíli schopen zabít. „Uděláte, co vám říkám, nebo vám natrhnu prdel!“ řičel vztekle a sám věřil, že to myslí smrtelně vážně.

„Tak moment, vážený pane, moment, moment! Takhle se mnou mluvit nebudete!“ Mladý policajt se teď rozkatil už málem hystericky. „Kdo si myslíte, že jste?“

„Jsem major John Yossarian z leteckého projektu firmy Emaem pro Pentagon,“ odpověděl mu Yossarian mrazivě oficiálním tónem. „Hajzle drzej. Dejte mi svého nadřízeného, ano?“

„U telefonu kapitán McMahon,“ ozval se za okamžik starší hlas. Trochu překvapeně, ale nevzrušeně. „Co se děje, pane?“

„Tady je major John Yossarian z leteckého projektu firmy Emaem pro Pentagon, pane kapitáne. Máte tam mého syna. Zakazuji vám, abyste na něj sáhli, zakazuji vám, abyste ho někam přemístili, nesmí se dostat do blízkosti kohokoli, kdo by mu mohl nějak ublížit. Což se týká i vašich ostrých hochů. Rozumíme si?“

„Já vám rozumím,“ odpověděl McMahon chladně. „Ale vy asi nerozumíte mně. Kdo jste říkal, že jste?“

„John Yossarian. Major John Yossarian. A jestli mě budete ještě chvíli zdržovat, natrhnu prdel i vám. Jsem u vás za šest minut.“

Taxikáři dal stodolarovou bankovku a se srdcem až v krku ho uctivě žádal: „Prosím vás, jeďte jako ďábel, červená nečervená, jen když se nevybouráte. Jestli vás zastaví policajti, dostanete další stovku, a já to pak doběhnu po svých. Moje dítě je v nebezpečí.“

Že jeho dítěti je už přes sedmatřicet, to nebylo podstatné. Podstatné bylo, že je to tvor zcela bezbranný.

Ale Michael byl dosud jakžtakž v pořádku, připnutý za želízka na řetězu ke zdi, ovšem kdyby ho ten řetěz nedržel, možná by se byl už dávno zhroutil. Byl bílý jako duch.

Nádraží bylo vzhůru nohama. Všude pobíhala a pokřikovala spousta lidí. Záchytné cely se hemžily rozmávanými pažemi a upocenými tvářemi a planoucíma očima a vlhkými hubami, chodby taky, vzduch byl prosycen směsicí nejrůznějších pachů, a policisté a vězeňští dozorci, rovněž upocení a rozhemžení, energicky vybírali, postrkovali, pošťuchovali a nadzdvihávali zatčené a potom je přemísťovali do policejních antonů, které je rozvážely na jiná příslušná místa. Ze všech přítomných se pouze u Michaela a Yossariana projevovaly známky toho, že se děje něco neobvyklého. I zatčení sami jako by už dávno tomuhle bouřlivému prostředí a neurvalému zacházení přivykli. Mnoho se jich očividně nudilo, jiní se dobře bavili, další měli na rtech pohrdavý úsměv, někteří něco bláznivého hulákali. Několik mladých žen se mohlo potrhat smíchy, jak s naprosto nekrocenou drzostí pokřikovalo na policisty a dozorce vyzývavě pokoušivé sprostoty, a ti ubožáci museli všechny ty provokace snášet a snažit se na ně vůbec nereagovat.

McMahon a policista u registru očekávali Yossariana s kamennými tvářemi.

„Pane kapitáne – jste to vy?“ začal Yossarian a zabodl svůj upřeně tvrdý pohled přímo do McMahonových světle modrých, ocelových očí. „Tak račte laskavě poslouchat. Ne abyste ho chtěli strčit do některé té cely tamhle. A nepřeju si taky, aby se octl pohromadě s těmi grázly v nějakém tom vašem antonu. Normální policejní vůz, to prosím. Ale já jedu s sebou. Jestli chcete, najmu sám auto a můžete s námi poslat svoje lidi.“

McMahon ho poslouchal s rukama zkříženýma na prsou. „Takhle si to představujete?“ zeptal se poklidně. Byl štíhlý, rovný jako svíce a měřil hodně přes sto osmdesát. Měl hranatou tvář s hladkými rysy a na lícních kostech zarůžovělé skvrny, které jako by signalizovaly, že se schyluje k otevřenému střetu. „Můžete mi ještě jednou zopakovat, pane, kdo říkáte, že jste?“

„Major John Yossarian. Pracuji na leteckém projektu firmy Emaem, který si objednal Pentagon.“

„A proto si myslíte, že váš syn je něco extra, jo?“

„Ale on je něco extra!“

„Vážně?“

„Copak jste slepej?“ vybuchl Yossarian. „Jen se tady trochu rozhlídněte, proboha. Vždyť je tu jedinej, kdo nemá na kalhotech močovej koláč a nudli u nosu. A je tady jedinej běloch.“

„Není, pane kapitáne,“ opravil Yossariana nevýbojně seržant. „Zadrželi jsme další dva muže bílé pleti, protože omylem ztloukli policistu v civilu. Chtěli po něm peníze.“

Všichni kolem se teď na Yossariana dívali jako na něco velmi bizarního. Když mu konečně došlo proč, totiž že tam před nimi stojí jako cvok s pažemi v boxerském střehu, jako by se chtěl v příští chvíli začít prát, málem zakvílel v ironickém zoufalství. Zapomněl na svůj věk. I Michael na něj hleděl s úžasem.

A právě v tomto okamžiku Yossarianova zneklidňujícího sebenazření se odněkud vynořil McBride a smířlivě mírným, byť energicky pevným tónem se optal: „Tak copak se to tu děje, pánové?“

Yossarian před sebou viděl muže zavalitější střední postavy s brunátnou tváří, v obleku z mdle šedého polyesteru, s širokým hrudníkem, který se mu vpředu úctyhodně klenul, takže od krku do pasu připomínal obranný val nějaké pevnosti.

„A kdo jste proboha vy?“ vydechl zoufale Yossarian.

McBride mu odpověděl tichým, sebejistým tónem člověka, který by dokázal zvládnout i pouliční bouře. „Dobrý den. Já jsem Lawrence McBride, zástupce ředitele Ústředního autobusového nádraží. Ahoj, Tommy. Nějaké problémy?“

„Tady ten pán si myslí, že je velký zvíře,“ vysvětloval mu McMahon. „Tvrdí, že je major. A domnívá se, že nám může přikazovat, co máme dělat.“

„Major Yossarian,“ představil se Yossarian. „Mají tady mého syna, pane McBride, připoutaného tamhle řetězem ke zdi.“

„Byl zatčen,“ řekl na to pokojně McBride. „Co jiného by s ním asi měli udělat?“

„Chci, aby ho tady nechali a nic s ním nepodnikali, dokud se nedohodneme, co s ním uděláme. To je všechno. Trestní rejstřík má naprosto čistý.“ Pak se obrátil na dozorce, který stál nejblíž u Michaela, a vyštěkl na něj. „Odemkněte mu ta želízka. A to ihned, prosím.

McMahon chvíli přemýšlel a pak tomu muži souhlasně pokynul.

Yossarian se znovu ujal slova, teď už zcela přátelsky. „Povězte, kam ho chcete odvézt? My vám neutečeme. Já nechci dělat potíže. Že bych šel najmout to auto? Asi moc mluvím, že?“

Michael se tvářil dotčeně. „Ani mě neupozornili, že mám právo mlčet.“

„Asi se vás taky na nic zatím neptali,“ vysvětlil mu McBride. „Nebo ano?“

„A ty náramky tlačily jako čert. Ještě jsem to nikdy neměl na rukou. Brutální zacházení!“

„Tommy, z čeho je obviněnej?“ zeptal se McBride.

McMahon svěsil hlavu. „Že chtěl jet metrem načerno.“

„Prosím tě, Tommy!“ apeloval na něj McBride snažně.

„Kde je Gonzales?“ zeptal se McMahon seržanta.

„To je ten chlap, co mě chytil!“ vykřikl Michael.

Seržant se začervenal. „Už zase zpátky u východu z metra, pane kapitáne. Plní si normu.“

„Já věděl, že na to tady budou mít normy!“ zvolal Michael.

„Pane majore, mohl byste panu synovi říct, aby byl laskavě zticha, než to vyřídíme?“ požádal McMahon Yossariana.

„Tommy,“ řekl McBride, „co kdybys mu dal jenom předvolání a pustil ho? Ručím za to, že se k projednání věci dostaví.“

„A co sis myslel, že chci udělat, Larry?“ odpověděl McMahon. Obrátil se na Yossariana, jako by byli spojenci. „Slyšel jste ho, pane majore? Já jsem kapitán, on byl jenom seržant, a teď mi bude radit, jak si mám počínat. Vy jste skutečně major, pane?“

„Na penzi,“ připustil Yossarian. Z několika různých vizitek, které u sebe nosil, vybral tu správnou. „Tady je moje vizitka, pane kapitáne. A pro vás taky jedna, pane McBride – McBride jste říkal, že? Kdybych se vám někdy mohl revanšovat. Seslalo mi vás samo nebe.“

„A tohle je moje vizitka, pane majore,“ řekl McBride a další kartičku podal Michaelovi se slovy: „A jedna i pro vás, kdybyste se tady ještě někdy dostal do nesnází.“

Když s McBridem vycházeli z policejní stanice, byl Michael celý sklíčený. „Kdybych tě neměl, táto, nevím, co by se mnou bylo,“ zamumlal naštvaně. Yossarian jenom pokrčil rameny. „Připadám si jako naprostej poseroutka.“

McBride mu přispěl na pomoc. „Nic si nevyčítejte, chlapče, choval jste se úplně normálně.“ Zachechtal se, napřed trošičku, pak ještě jednou víc. „Vy byste nás totiž asi sotva přesvědčil, že nás přerazíte vejpůl, když jste měl na rukou ty náramky!“

„A to já jsem dokázal?“ zeptal se vyděšeně Yossarian.

McBride se znovu zasmál. „Nechce se vám tomu věřit, co? Že mám pravdu, majore Yossariane?“

„Říkejte mi Yo-Yo, proboha,“ vybídl ho Yossarian žoviálně. „Musel jsem zapomenout, kolik už mi je let.“

„To teda jo,“ potvrdil Michael. „Já byl vyplašenej jak zajíc. A vy se tomu teď smějete, pánové. Byl jsi skvělej, táto,“ pokračoval sardonicky. „Já bych na něco podobného ani neměl hlas. A když mě naposledy stopnul dopravní policista, třásly se mi ruce tak, že dostal strach, abych nedostal srdeční záchvat, a nechal mě jet dál.“

„Michaeli, takové věci se nám stávají, když nás něco rozhněvá nebo vyděsí. Já se zase přestanu kontrolovat a začnu kecat nesmysly.“

„Ani jsem jim nedokázal říct svoje jméno, aby mně uvěřili. A vůbec, ty jsi vážně někdy měl hodnost majora?“

„Chceš taky vizitku?“ ušklíbl se Yossarian vychytrale a obrátil se k McBrideovi. „Asi půl druhé minuty,“ vysvětloval. „Na konci války mě dočasně povýšili, protože nevěděli, co jinak se mnou. Pak mě poslali lodí domů, vrátili mi původní hodnost a propustili mě z armády se všemi poctami. Dali mi nějaký medaile, měl jsem zásluhy, dokonce jsem dostal i Rudý srdíčko.“

„Vy jste byl raněn v boji?“ zvolal McBride.

„No jo, a taky se zbláznil,“ referoval Michael pyšně. „A jindy zase chodil po táboře nahej.“

„Vy jste chodil po táboře nahej?“ divil se McBride.

„A oni mu dali medaili,“ chvástal se Michael, který už byl zase zcela ve své kůži. „Za statečnost.“

„Vy jste dostal medaili za statečnost?“ halekal obdivně McBride.

„A neměli mu ji kam připíchnout.“

„Protože byl nahej?“

„Jako palec.“

„To vám to nebylo trapný? Jak to vyřešili?“

„On byl tehdy cvok.“

„A za co jste dostal tu medaili, pane majore? Za co jste dostal to Rudý srdíčko? Proč jste chodil po táboře nahej?“

„Neříkejte mi pane majore, pane McBride,“ vyprošoval si Yossarian, kterému se vůbec nechtělo mluvit o středním střelci odněkud z Jihu, který to koupil nad Avignonem, ani o malém zadním střelci Samovi Singerovi z Coney Islandu, který se za letu přišel na umírajícího podívat a potom znovu a znovu omdléval, protože i Yossarian se celý pozvracel, když se raněného snažil ovázat a zachovat při životě. Tyhle temně anekdotické aspekty celé záležitosti mu teď s odstupem času občas připadaly zrůdně směšné. Smrtelně zraněný střelec měl velké bolesti a byla mu zima, a Yossarian si nevěděl rady, jak ho zahřát. Pokaždé, když se Sammy probral, padly mu oči na to, co Yossarian právě dělal, a omdlel znovu: Yossarian vždycky chvíli zvracel, i když už neměl co, a pak se s nůžkami v ruce snažil to mrtvé maso nějak zabalit, zakrýt.

Umírající střelec přimrzal v pruhu středozemního slunečního světla k podlaze, Sam Singer znovu a znovu omdléval a Yossarian ze sebe všechno strhal, protože když viděl na své letecké uniformě samé zvratky a krev, chtělo se mu zvracet znovu a rozhoupaný žaludek se mu svíral jistotou, že už na sebe nikdy, ale opravdu už nikdy nebude chtít navléct žádnou uniformu, a když pak přistáli, lapiduchové nevěděli, kterého z těch tří odvézt nejdřív. „Mluvme radši o vás.“

Teď už Yossarian věděl, že od McBridea odešla žena – prakticky přes noc se z ní stala naprostá furie, ze které tryskala nahromaděná vnitřní zloba, o jejíž existenci neměl předtím sebemenší tušení – a že už dlouho žije sám, protože jeho dcera se se svým přítelem odstěhovala do Kalifornie a pracovala tam jako fyzioterapeutka. Zcela neočekávaný rozpad svého manželství pokládal McBride za další nepochopitelnou srdcervoucí surovost současného světa, zaplavovaného přímo barbarsky nesčetným množstvím dalších krutostí. Bývalému detektivu seržantovi Larrymu McBrideovi z policejní stanice Ústředního autobusového nádraží bylo padesát a jeho chlapecká, buclatá tvář připomínala zamyšleného serafína zkrušeného nepřízní doby. Jako policajt nikdy nedokázal zvládat návaly sympatií, které vždycky pocítil k obětem kriminálních činů, s nimiž se setkával – například ještě teď se mučivě sžíral osudem té jednonohé ženy, která žila na nádraží; a vždycky když emočně zpustošen uzavřel nějaký případ, zaplavila ho vlna soucitu s pachatelem, byť to bylo individuum sebevíc otrlé, zvířecky primitivní, vzdorovitě tvrdohlavé, ať byl jeho zločin sebesurovější. Na všechny se díval s lítostí, jako by to byly bezmocné děti. Když se naskytla příležitost odejít s nárokem na plnou penzi od policie a získat na témž Ústředním autobusovém nádraží dobře placenou vyšší administrativní funkci, s úlevou jí využil, a tak se stalo, že v tomto objektu v různých dozorčích postech strávil vlastně veškerý svůj pracovní život. Konec manželství, které pokládal za docela uspokojivé, se pro něj stalo ranou, ze které se jen velmi těžce vzpamatovával.

Michael se chystal, že počká, až se McBride s Yossarianem vrátí, a Yossarian byl zvědav, co nového mu chce McBride ukázat.

„To mi pak povíte sám,“ odpověděl McBride záhadně. Naposledy se Yossarianovi svěřil se svým plánem na zřízení buňky pro matky s dětmi. Chtěl k tomu využít jedné ze dvou pomocných vězeňských cel v zadní části nádraží, jež nikdy nebyly využívány. Měla to být místnost pro matky nechtěných dětí, které svoje novorozence odkládaly v zastrčených uličkách či chodbách nebo je odhazovaly do odpadkových košů, popelnic či kontejnerů. Už tam na své náklady odstěhoval pár kusů nábytku ze svého bytu, pro které už neměl využití. Yossarian ho poslouchal a přikyvoval, vtáhl si skepticky tváře do úst a znovu přikývl. Byl by mu na to nejraději řekl, že o ty děti nikdo nestojí, stejně jako nestojí o ty nezdárné matky, které tím, že se těch dětí zbavují, vlastně zjednodušují městu život.

Pokud šlo o tu druhou celu, měl McBride v úmyslu přeměnit ji v jakousi pediatrickou služebnu, jejímž úkolem by bylo pečovat o malé děti, které se v určitém počtu na nádraží neustále vyskytovaly. Do takového zařízení by mohly své potomky hygienicky a bezpečně odložit i matky, které přijely na nádraží žebrat nebo sehnat si drogy, chlast a něco k jídlu, a sloužilo by i dětem, které utekly z domova a uchýlily se do tohoto srdce města, než naváží spolehlivý kontakt s nějakým dostatečně schopným obchodníkem s drogami nebo pasákem.

Yossarian ho soucitným tónem přerušil.

„Heleďte, McBride…“

„Myslíte si, že jsem cvok, že jo?“ zaujímal McBride předem obranný postoj. „Tommy si to myslí určitě. Ale mohli bychom jim tam nechat mobily a pro nejmenší tam dát pár plyšových zvířátek a třeba omalovánky. A pro větší děti televizory a nějaké videohry, možná i počítače, vybavené třeba i textovými editory, aspoň by se tam mohly něco užitečného naučit.“

„Heleďte, McBride,“ začal Yossarian znovu.

„Vám by se to nezdálo – že ne, Yossariane,“ domýšlel se zklamaně McBride.

„Mobily a textové editory pro parchanty, kteří mají zájem jenom o drogy a o sex?“

„Jenom se tu poflakujou a navazujou pochybný kontakty. Měli by tady mít lepší možnosti než kdekoli jinde, ne? Co je na tom špatnýho, Yossariane? Co je na tom proboha tak špatnýho?“

Yossarian si unaveně povzdychl. Připadal si jako zbitý. „Vy si troufáte mluvit o tom, že by se na policejní stanici mělo budovat nějaký zařízení pro kandidáty dětské prostituce? Larry, veřejnost by vás roztrhala na cucky. Se mnou taky nepočítejte.“

„Tak tedy vymyslete něco lepšího. Budou se sem přece stahovat tak jak tak.“

Protože McBride už od té doby o těchto bohulibých humanitárních plánech nemluvil, předpokládal Yossarian, že to mezitím někdo zatloukl nebo zakázal.

Dneska měl McBride v rukávě nějaké jiné překvapení a Yossarian s ním teď procházel nekonečnými prostorami autobusového terminálu, kde to vřelo takovým ruchem, jako by se všichni lidé zbláznili. Pohybovali se nějak rychleji a jako by mezi nimi bylo stále víc jedinců, kteří halami proplouvali jako duchové a působili dojmem, že kdyby se mohli rozhodnout podle své vlastní vůle, určitě by měli namířeno někam jinam. Řada z nich za pochodu něco pojídala a trousila kolem sebe drobky a cáry obalů – čokoládové tyčinky, ohryzaná jablka, hotdogy, řezy pizzy, sendviče, smažené brambůrky. Obvyklí povaleči a zlodějíčkové a pasáci byli na svých pracovních stanovištích, nejlepší z nich v plné pohotovosti, s očima prohnaně pátrajícíma po nějaké vhodné šanci, jiní jen tak bloumali a byli by brali všechno, co by se naskytlo, a vyskytovali se tam samozřejmě i tací, muži i ženy, běloši i černoši, kteří se mátožili s prázdným pohledem v očích a v melancholickém ustrnutí a připomínali spíš zmrzačenou kořist než kořistící dravce.

„Kapsáři,“ upozornil Yossariana McBride a bradou ukázal ke skupině tří mužů a dvou děvčat latinoamerického vzezření, působících docela solidním dojmem. „Jsou líp vyškolení než my. Dokonce i v zákonných předpisech. Podívejte.“

Na eskalátoru do vyššího podlaží vyjížděla právě skotačivá skupinka transvestitů v pestrém oblečení, marnivé androgynické tváře blýskající se pleťovými krémy, rozdovádění a rozflirtovaní jako pubertální skautky v souboji s přebytkem hormonů.

McBride ho vedl prázdným prostorem mezi sloupy, podpírajícími mezaninové podlaží skleněné bubliny dozorčího centra nádražního dispečinku, kde štáb pracovníků sledoval několik desítek kontrolních obrazovek a při této zodpovědné práci se posiloval konzumací různých drog. Do každého sebeskrytějšího zákoutí na všech úrovních kolotajícího sedmipodlažního komplexu, zabírajícího dva městské bloky, nahlížely němé azurové oči videokamer a jejich zvědavé tupé čenichy bez uzardění nakukovaly i na pánské toalety a proslulá nouzová schodiště, na která v nočních hodinách zalézala většina obyvatel autobusového terminálu, aby tam našla pár hodin spánku, navázala přechodná přátelství či prožila nějaké apatické sexuální dobrodružství. Mila a Wintergreena už dávno napadlo, že by se středisko nádražního dispečinku snadno dalo přebudovat na velmi lukrativní podnik – stačilo by tam pouze zvýšit počet obrazovek a pronajímat je na časové omezenou dobu divákům a hráčům, kteří by u nich nahradili zaměstnance Ústředního autobusového nádraží, čímž by se podstatně ušetřilo, protože by odpadly jejich platy a nemusela by se pro ně zajišťovat náročná lékařská péče a placená dovolená a důchodové zabezpečení. O sledování kontrolních obrazovek by jistě byl velký zájem, protože lidé by si tam mohli hrát na policajty a pohodlně ukájet voyeurské sklony. Mohlo by se to jmenovat třeba „Skutečnost nejskutečnější“. Kdyby frekvence kriminální činnosti poklesla, nebyl by problém nějakou nakamuflovat a touto cestou zajistit takové dávky sexu a násilí, jaké by uspokojily i nejkrvežíznivější návštěvníky – pokud by si za to ovšem řádně zaplatili.

Mohlo by se dokonce počítat s předem naplánovanými návštěvami japonských turistických skupin a dříve nebo později by se potom celé to zařízení jistě dalo střelit nějaké japonské filmové společnosti.

McBride prošel kolem stánku s tiskem (obhospodařovali ho nějací Indové), s novinami a periodiky, hlásajícími z pestrobarevných obálek pád ruského socialismu, velkolepost amerického kapitalismu, informace o nejnovějších bankrotech, statistikách nezaměstnanosti a prodeji další významné obchodní budovy celonárodního významu cizincům, a zastavil se u vstupu na jedno z nouzových schodišť. Yossarian neměl sebemenší zájem si tuhle prohlídku zopakovat.

„Jenom jedno patro,“ sliboval McBride.

„Zase nějaká příšernost?“

„To bych si vás tam netrouf brát.“

Shora se melodicky snášela nakynutá změť hlasů. Schodiště bylo prakticky prázdné, na zemi bylo téměř čisto. Ale vůně této civilizace byla nepominutelná – vzduch čpěl kouřem a nemytými těly a jejich výměšky, a pach hniloby a rozkladu, který se tak vytvářel, vnímali všichni lidé zvenčí s prudkým, téměř nesnesitelným odporem; pouze dav, který ho tady kolektivně plodil, mu byl uvyklý a dokázal ho snášet. Kolem půlnoci by se tam už sotva našlo nějaké aspoň trochu přitažlivé tělo, kterému by ještě zbýval kousek životního prostoru a na něž by se netisklo jiné lidské tělo, zanedbanější a smradlavější. Lidé se mezi sebou dostávali do sporu. Ozývaly se vzteklé výkřiky, hádky, docházelo na bodné rány, občas někde vyšlehly plameny, souložilo se tam, konzumovaly se drogy, chlastalo se, tříštilo se sklo. Ráno se zjistilo, že v noci došlo ke zraněním, a kromě běžných průmyslových odpadků byla všude kolem spousta nejrůznější špíny. Nebyla tam voda, nebyly tam záchody. Odpadky se uklízely až ráno, ale to už se zdejší osazenstvo dávno zvedlo a přesunulo na nádražní toalety, aby si tam na záchodech a u umyvadel odbylo nezbytnou hygienickou přípravu na nadcházející pracovní den a přes vyvěšené zákazy se třeba i zběžně vykoupalo a vypralo si, co bylo třeba.

Tou dobou už úklidové čety s maskami na obličejích končily svou práci – vodou z hadic spláchli zřizenci všechno svinstvo, které se tam nahromadilo v průběhu předešlé noci: exkrementy, odpadky, zbytky potravin, ohořelé zápalky, prázdné fióly od omamných drog, plechovky od limonád, jehly, láhve od vína, použité prezervativy, špinavé staré náplasti. Ve vzduchu visel vtíravě štiplavý zápach mocného dezinfekčního prostředku, karbolová předzvěst nezadržitelného rozkladu.

McBride se vydal po schodišti dolů kolem dvou zchátralých mužů, tvářících se drze a znuděně; kouřili marijánku a popíjeli k tomu víno, ale když McBridea spatřili a uvědomili si, kdo to je, zmlkli a s tichým respektem kvitovali autoritu a sebejistotu, která z něj vyzařovala. Až téměř dole seděl na schodech osamělý muž, opíral se zády o zábradlí a spal jako dřevo.

Prošli kolem něj bez povšimnutí a prošli na betonovou podestu, kde opatrně, po špičkách, minuli už zmíněnou jednonohou ženu, které se tam právě zmocňoval nějaký chlap s vychrtlými bělostnými hýžděmi a promodralými varlaty. Nedaleko od nich dřepěla na zemi velká žena temně hnědé pleti, která si odložila bombarďáky a sukni a otírala si záda a podpaží vlhkými ručníky, které měla připravené na rozevřených novinách vedle několika ještě složených osušek a dvou hnědých nákupních pytlíků. Pod očima měla váčky, poseté velkými skvrnami pih, a na krku a na zádech zjizvená černá mateřská znaménka, která mohla signalizovat rakovinu kůže. Jednoho po druhém si pozorně prohlédla a každému zvlášť přátelsky pokynula hlavou na pozdrav. Pod růžovým kombiné se jí houpaly obrovské prsy a z podpažních důlků se jí draly temné chomáče chlupů. Yossariana ani nenapadlo sklouznout očima na volně vystavenou krajinu jejího klína. Nevěděl, co je ta ženská zač, ale byl stoprocentně přesvědčen, že neexistuje nic, o čem by se s ní chtěl pustit do řeči.

Na poslední části schodiště, vedoucí k nejnižšímu venkovnímu podlaží, seděla pouze jakási hubená blondýnka s monoklem na oku a v potrhaném červeném svetru a zasněně zašívala trhlinu ve špinavé bílé blůze. Úplně dole, v místech, kde schodiště končilo proti východu na ulici, se už někdo stačil vykadit. Odvrátili hlavu a kráčeli dál s pohledem upřeným na zem, jako by se chtěli vystříhat toho, aby nešlápli do něčeho hříšného. McBride nevyšel ven, ale zabočil pod schodiště a pokračoval dál do hlubokého stínu téměř na konec tohoto nejspodnějšího patra, až došli k bezbarvým dveřím, které by byl Yossarian sám zřejmě zcela přehlédl.

McBride rozsvítil slabé žluté světlo. V místnůstce, do které vstoupili, byla pouze kovová skříň se zrezivělými dvířky na rozbitých pantech, postavená u jedné zdi. McBride dvířka s námahou otevřel a vstoupil do toho starobylého kusu nábytku. Skříň neměla zadní stěnu. McBride nahmatal závoru a otevřel dveře, vestavěné přímo do zdi.

„Objevil to tady jeden feťák,“ zamumlal rychle. „Myslel si, že měl nějaké halucinace, a já jsem ho při tom nechal. Jděte dál.“

Yossarian vydechl překvapením, když se octl v těsné předsíni uzavřené širokými požárními dveřmi kousek vpředu. Jejich hladký povrch byl natřen vojenskou zelení a ve výši očí na něm byla velkými písmeny namalovaná výstraha, kterou nemohl přehlédnout nikdo, kdo uměl číst.

NOUZOVÝ VCHOD

Nevstupujte

Narušitelé budou zastřeleni

Festovní dveře vypadaly jako nové, písmena na jejich ničím nenarušeném povrchu zcela čerstvá.

„Jděte dál. Právě tohle jsem vám chtěl ukázat.“

„Ale nemám povolení.“

„To já taky ne.“

„Máte klíč?“

„Je tu snad nějaký zámek?“ zakřenil se McBride vítězně, s hlavou nakloněnou na stranu. „Jen pokračujte.“

Knoflíkem šlo lehce otočit a masivní dveře se otevřely, jako by je obsluhoval nějaký rafinovaný systém závaží a pohybovaly se na nehlučných čepech.

„Takhle se sem snadno dostane každý, co?“ poznamenal tiše Yossarian.

McBride trochu ustoupil a přiměl tak Yossariana, aby vešel dovnitř první. Yossarian maně udělal krok zpátky, když zjistil, že se octl na malé železné plošince téměř pod střechou tunelu, který vypadal ještě mnohem vyšší než ve skutečnosti, protože schůdky, na jejichž vrcholu Yossarian stál, padaly dolů pod neuvěřitelně strmým úhlem. Instinktivně se chytil zábradlí. Schodiště vedlo prudce dolů na nevelkou oválnou plošinku ze železných mříží a tam se otočilo do protisměru a dole pod místem, na kterém stál, mu v témže střemhlavém sklonu zmizelo z dohledu, takže nemohl dohlédnout, kde tam v té suterénní propasti končí. Podlaha tam byla zřejmě nově potažená jakousi pogumovanou hmotou. Díval se dolů po spirálovitých vějířích vinných listů z tepaného železa, které jako by se vysmívaly těžkému materiálu, z něhož byly zhotoveny, a najednou mu hlavou prolétla pošetilá vzpomínka na jednu z oblíbených atrakcí starodávných zábavních parků; člověk nahoře vstoupil s rukama zkříženýma na prsou do temného otvoru válcovitého sloupu a pak sjížděl spirálovitě dolů vzrůstající rychlostí, až ho to nakonec dole vyplivlo na kulatou plošinu z leštěného dřeva, ve které se v protichůdném směru otáčely kruhové disky. Na nich se chvíli potácel sem a tam k velkému gaudiu přihlížejících, až ho nakonec vystrčily na vytouženě nepohyblivý kulatý ochoz, který tuto atrakci vroubil. Nejlépe si pamatoval na tu, která se jmenovala Lidský kulečník a bylo ji možno nalézt ve Steeplechase George C. Tilyoua na Coney Islandu. Diváky tam od plošinky, na které se potácela ta která oběť, oddělovalo železné zábradlí, do kterého byl zavedený elektrický proud. A když to někdo z obsluhy – ti hoši měli na sobě červené uniformy a na hlavě červené žokejské čepičky – uznal za vhodné, pustil do toho zábradlíčka a nic netušících zákazníků, kteří se o ně opírali, neškodnou dávku. Ten náhlý útok drobných štiplavých jehliček, pronikajících do rukou a paží, byl nesnesitelný a nikdo na ten pocit potom už nikdy nezapomněl. Diváci, kteří sledovali tu půlvteřinu leknutí a panické hrůzy, se mohli potrhat smíchy, a nakonec se tomu smály i samy oběti. Smích se ozýval i z tlampačů. Pár bloků odtud se konalo předvádění kuriozit – ukazovali tam například lidi s výjimečně malými hlavami.

Yossarian stál v nejhořejší části čehosi, co bylo téměř dvě patra vysoké – byla to jakási zvláštní podzemní komunikace úctyhodné šířky a záhadného účelu, s klenutým stropem obloženým vroubkovanými a ďubkovatými izolačním dlaždicemi broskvové barvy, ohraničenými úzkými sytě zelenými pruhy. Vysoké, ploché kamenné stěny byly temně rudé. Dole byly obloženy bíle, podobně jako ve stanicích podzemní dráhy. Ta podivná komunikace byla široká jako městská třída, neměla však žádné chodníky ani obrubníky. Byla by mohla sloužit i jako nádraží, ale nikde nebylo vidět žádné koleje ani nástupiště. Potom si na druhé straně, už téměř dole, všiml dlouhé červené šipky z odrazových sklíček, která mu nejdřív svým tvarem připomněla penis a vzápětí rozpálenou řízenou střelu. Směřovala doleva a pak se zlomila kolmo dolů k černému nápisu, který hlásal:

Podsuterény A–Z

Nad šipkou, v místech, kde končilo bílé obložení, takových patnáct kroků doprava, postřehl lesklou černou čtvercovou desku, na které jantarovou žlutí světélkovalo velké písmeno K. V té chvíli si uvědomil, že jsou asi v nějakém starém protileteckém krytu. A pak až úplně dole rozpoznal kovové dveře téže olivové barvy, podobné těm, jimiž sem vstoupil, a na nich bílý nápis, kterému nemohl uvěřit, i když si pro jistotu nasadil svoje trifokály, které mu umožňovaly vidět jasněji do dálky.

NEBEZPEČÍ

ŽÁDNÉ VÝBUŠNINY

„To může znamenat nejméně dvě různé věci,“ řekl.

McBride zachmuřeně přikývl. „Taky mě to napadlo.“ Znenadání se zasmál, jako by chtěl naznačit, jak je na sebe hrdý. „A teď se podívejte na tu destičku.“

„Na jakou destičku?“

„Ta tmavá písmena. Na zdi hned vedle dveří. Je tam napsáno, že tady byl někdo, kdo se jmenuje Kilroy.“

Yossarian se na McBridea pátravě zadíval. „Kilroy? Opravdu? Že tu byl Kilroy?“

„Vy ho znáte, toho Kilroye?“

„Sloužil jsem s ním v armádě,“ odpověděl Yossarian.

„Možná že tohle byl jiný Kilroy.“

„Byl to on.“

„Za mořem?“

„Všude. Do prdele. Už bych ho měl dávno znát. Ať jsem se octl kdekoli, byl tam taky. Vždycky to bylo napsané na nějaké zdi. Když mě zavřeli a šoupli na týden do trestnice, bylo to tam taky. A na koleji, po válce, jsem ten nápis našel v knihovním sále mezi regálama.“

„Nemohl byste mi ho pomoct najít?“

„Nikdy jsem se s ním nesešel. A ani jsem nepotkal nikoho, kdo by ho viděl na vlastní oči.“

„Třeba se mi podaří ho objevit,“ řekl na to McBride. „Zkusím to přes zákon o svobodě informací. Jakmile zjistím číslo jeho sociálního pojištění, nebude problém ho najít. Půjdete si s ním pak se mnou promluvit?“

„On je ještě naživu?“

„Proč by neměl být naživu?“ podivil se McBride, kterému bylo pouhých padesát. „Já se chci o tomhle zařízení dozvědět co nejvíc. Zajímá mě, co tady ten Kilroy dělal. Moc rád bych věděl, co má tohle tady znamenat.“

„Jak daleko dolů se to táhne?“

„Nevím. Není to na plánech.“

„A proč vás to tak zajímá?“

„Asi jsem pořád ještě tak trochu detektiv. Sestupte ještě o kousek níž,“ vybídl Yossariana. „O jeden schod.“

Yossarian přímo zkameněl, když ten zvuk uslyšel. Byl to hlas nějakého zvířete, stoupající zlobné broukání něčeho živého, výhrůžné vrčení nebezpečné bestie, kterou něco vyrušilo z klidu, vzdouvající se v bobtnavých vlnách až do protáhlého chraptivého vytí. A pak se ozvalo mručení, hrdelní a strašné, a vzteklý třas probuzené síly, neklidné pohyby těkavých údů tam někde dole, kam nedohlédl. Potom se zapojilo ještě jedno zvíře, možná byly ty bestie tři.

„Ještě níž,“ pobízel McBride šeptem Yossariana. „Ještě jeden schod.“

Yossarian zavrtěl odmítavě hlavou. McBride ho znovu ponoukl. Yossarian se tedy špičkou nohy dotkl dalšího schodu a uslyšel zvláštní cinkot, jako by se kov třel o kámen a kov zvonil o kov, a ty zvuky postupně sílily, stále rychleji, až dosáhly rozměrů jakési démonické katastrofy, a pak náhle, jakoby bez jakékoli výstrahy, i když v tom, co předcházelo, varovné názvuky vlastně neustále a nezadržitelně narůstaly, zahřmělo cosi jako detonace, divoký, ochromující výbuch zběsilého štěkotu a ohlušujícího řevu, smísený s dusotem útočících mocných tlap, ale pak se ozvalo tupé zachřestění, při kterém sebou Yossarian vylekaně trhl – to řetězy, které ty bestie držely zkrátka, jejich útočný rozlet milosrdně zarazily a ten nesnesitelný randál se potom vířivě odrážel o stěny obrovské podzemní prostory, ve které Yossarian s McBridem stáli. Divoký kravál, který se na chvíli trochu utišil, začal zase sílit, jak ty rozzuřené bestie silou téměř nadpřirozenou trhaly stále úporněji svými pouty a snažily se je přervat. Vrčely a řvaly a štěkaly a vyly, a Yossarian v jakémsi nesmyslném opojení napínal uši, aby mu z těch zvuků co nejméně uniklo. Měl pocit, že se už nikdy nedokáže pohnout z místa. Jakmile se mu to přesto podařilo, začal se zatajeným dechem a potichoučku vystupovat pozadu zpátky na plošinku, kde se chytil McBrideovy paže jako klíště. Třásl se zimou, ale přitom věděl, že se koupe v potu. Točila se mu hlava a zaléval ho strach, že se mu najednou sevře srdce a zastaví se, že mu začnou pukat tepny v hlavě. Věděl, že by snadno dokázal vypočítat osm dalších způsobů, jak by mohl na místě umřít, ale než by takový seznam sestavil, bylo by už jistě dávno po něm. Divoké běsnění rozpoutaných vášní tam dole pozvolna utichalo. Ty zdivočelé příšery zřejmě pochopily, že jim unikl, a tak s úlevou naslouchal, jak neviditelné nebezpečí pomalu odchází, a ať už ty krvelačné bestie, které tam dole lapaly po dechu, byly čímkoli, stahují se teď na svých řetězech zpátky do temných doupat, ze kterých se prve vynořily. A nakonec nastalo ticho, poslední chřestivé zvuky se proměnily v jemné tóny zvonkohry a rozplynuly se v ozvěně, která zcela nepatřičně vyvolávala dojem flašinetové, vtíravě dryáčnické hudby, nesoucí se sem od nějakého vzdáleného, osamělého kolotoče, a i ta se posléze proměnila v ticho.

Napadlo ho, že teď si konečně dokáže představit, jaké to je, být roztrhán na kusy.

„Tak co vy na to?“ ptal se tlumeným hlasem McBride. Jeho rty byly bílé. „Jsou tam pořád. Jakmile člověk stoupne na ten schod, tak to peklo spustí.“

„Je to nahrávka,“ snažil se to vysvětlit Yossarian.

McBridea to tak zaskočilo, že na chvíli ztratil řeč. „Víte to určitě?“

„Ne,“ odpověděl Yossarian. Jeho samého ten spontánní nápad, který právě vyslovil, dost překvapil. „Ale zní to až příliš dokonale, nezdá se vám?“

„Co tím chcete říct?“

Yossarianovi se teď nechtělo hovořit o Dantovi, Kerberovi, Vergiliovi nebo o Charonovi, či o řekách Acheronu a Styxu. „Možná je to tam proto, aby to lidi odstrašovalo.“

„Toho feťáka to tedy odstrašilo ažaž, to vám povím,“ řekl na to McBride. „Byl přesvědčenej, že měl nějakou halucinaci. Tak jsem při tom radši každého nechal, kromě Tommyho.“

A pak zaslechli jiný hluk.

„Slyšíte to?“ ptal se McBride.

Yossarian slyšel rachot kol a pohlédl dolů k protější stěně. Někde za ní se ozývalo tlumené rachocení kol pohybujících se po kolejích, zastřené vzdáleností a různými překážkami.

„Podzemka?“

McBride zavrtěl hlavou. „Ta je odtud příliš daleko. Co byste řekl takové horské dráze?“ zeptal se zkusmo.

„Zbláznil jste se?“

„I to by ovšem mohla být nahrávka, co říkáte,“ trval na svém McBride. „Proč bych se měl zbláznit?“

„Protože to horská dráha v žádném případě není.“

„Jak to můžete tvrdit s takovou jistotou?“

„Prostě to poznám. Přestaňte si hrát na detektiva.“

„Kdy jste jel naposled na horské dráze?“

„Asi tak před milionem let. Ale tohle je pořád stejně silný zvuk. Žádná akcelerace. Co byste chtěl víc? Musím se tomu smát. Řekněme tedy, že je to nějaký vlak,“ pokračoval Yossarian. Přijelo to až k nim a odfrčelo směrem doleva. Třeba to byl jeden z těch expresů, co spojují jednotlivá velkoměsta. Třeba linka z Bostonu do Washingtonu. Jenže to by McBride určitě věděl. Ale pak si Yossarian znovu připomněl tu horskou dráhu a začal se smát, protože v tu chvíli si uvědomil, že už teď žije o mnoho déle, než kdy předpokládal.

Smát se přestal, když mu do očí padla lávka se zábradlím, táhnoucí se dole asi metr nad zemí podél stěny a ztrácející se na obou stranách v bělavě mlhavé, zlatavé nicotě.

„Bylo to tam dole vždycky?“ Zmátlo ho to. „Když jsem si toho teď všiml, měl jsem pocit, že mám halucinaci.“

„Bylo to tam,“ ujistil ho McBride.

„Tak jsem musel mít halucinaci, když se mi zdálo, že to tam není. Pojďme odtud.“

„Já se chci podívat tam dolů,“ řekl McBride.

„Nikam už s vámi nejdu,“ bránil se předem Yossarian.

Nikdy neměl rád překvapení.

„To nejste ani trochu zvědavý?“

„Bojím se těch bestií.“

„Říkal jste,“ namítl McBride, „že to je jenom magnetofonová nahrávka.“

„To je pro mě možná ještě děsivější představa. Jděte tam s Tomem. To je jeho kompetence.“

„Tohle není Tommyho rajon. Ani já tu vlastně nemám co dělat,“ připustil McBride. „Mou povinností je dbát na to, aby se pokyny a předpisy dodržovaly, ne je porušovat. Vidíte to?“ zeptal se, když se obrátili zády ke schodišti.

Zevnitř na těch kovových dveřích spatřil teď Yossarian dva solidni uzávěry, jednak normální zámek a jednak mohutnou petlici. A nad těmi zámky, pod obdélníkem čerstvého laku, uviděl bílý nápis na červeném podkladě orámovaném úzkým stříbrným okrajem, který hlásal:

NOUZOVÝ VCHOD

NEVSTUPUJTE

TYTO DVEŘE MUSÍ BÝT V PROVOZU ZAMČENÉ A NA ZÁVORU

Yossarian se podrbal na hlavě. „Z téhle strany to vypadá, že nechtějí lidi pouštět ven, co?“

„Nebo dovnitř?“

Když vycházeli, říkal si, že to je prostě stařičký protiletecký kryt, který na starých plánech nebyl zakreslen. Ty nápisy by ovšem vysvětlit nedokázal, připouštěl si v duchu, když za nimi McBride tiše zavíral požární dveře a svědomitě zhasl světlo, aby po sobě všechno zanechali v tom stavu, v jakém to při příchodu našli. Ti psi? Ten zuřivý štěkot zabijáckých hlídacích psů? „Aby se lidi báli a nelezli tam. Jako ten feťák, a vy a já. Proč jste chtěl, abych to viděl?“

„Abyste o tom věděl. Připadá mi, že víte skoro všechno.“

„Tak o tomhle jsem nevěděl.“

„A jste člověk, kterému důvěřuju.“

Ze směsice hlasů, která se k nim shora po schodišti snášela, se dalo usuzovat, že davy nahoře podstatně zhoustly. Byly jasně slyšet výbuchy smíchu, halasné výměny pozdravů, když se setkali dobří známí, nadávky a sprostoty, byl cítit pach škrtaných zápalek a drog a zapálených novin, ozval se třeskot rozbíjené láhve, o patro výš zaslechli, jak v koutě někdo močí, muž nebo žena, a bylo to i trochu cítit. Na podestě nad nejnižší částí schodů uviděli onu jednonohou ženu, která byla běloška, jak popíjí víno s jedním mužem a dalšími dvěma ženami; všichni tři byli černoši. V obličeji měla prázdný výraz a hovořila jako v omámení a v ruce, která jí neklidně těkala v klíně, mačkala růžový kousek spodního prádla. Na schodech vedle sebe měla položené berle, staré, otlučené, odřené a poškrábané.

„Vždycky vyfasuje vozejk,“ vysvětlil mu už dříve McBride, „a někdo jí ho vzápětí ukradne. Pak pro ni přátelé šlohnou jiný, a někdo potom ukradne i ten.“

Tentokrát si McBride vybral ty dveře vedoucí ven, takže se octli na chodníčku lemujícím autobusová stanoviště na suterénních odjezdových rampách, kde se bublající výfuky a předoucí motory ozývaly hlučněji a vzduch páchl naftovými výpary a spálenou gumou. Kráčeli kolem nástupních ostrůvků, od nichž startovaly dálkové autobusy do El Pasa a do Saint Paul, které pak měly další napojení až nahoru do Kanady a dolů přes Mexiko až do Střední Ameriky.

McBride pociťoval vděčnou podnikatelskou hrdost nad operační výkonností tohoto autobusového terminálu a byl ze sebe kdykoli ochoten sypat různé statistické údaje – téměř pět set nástupních ostrůvků, šest tisíc osm set autobusů a téměř dvě stě tisíc cestujících každý normální všední den a podobně. Pracovalo se tu úspěšně dál, dotvrzoval vzápětí, nádraží bez poruch fungovalo, a o to přece jde, ne?

Yossarian si tím nebyl tak jist.

Teď se po eskalátoru vraceli na hlavní podlaží. Když míjeli dozorčí centrum nádražního dispečinku, s nelibostí zaznamenali, že se na svých obvyklých provozních místech už houfují četné prostitutky a prostituti, kterých pak bude stále přibývat, až se jich tam nakonec shromáždí celé smutné legie, nesčetné molekuly hmoty v lidské formě, vtahované nemilosrdně do její centrální masy, od které neměly sebemenší naději se odtrhnout. Prošli kolem scvrklé černošky, která v rozšněrovaných teniskách stála u sloupu mezi stánky státem autorizované loterie a lotta, třepala v ruce špinavým papírovým kelímkem a falešně prozpěvovala: „Patnáct centů? Dáte mi patnáct centů? Nemám co jíst, dáte? Mám hlad.“

Vedle špinavého teenagera, který spal na zemi jako zabitý, stála šedovlasá obtloustlá žena se zelenou skotskou čepicí s bambulí na hlavě, v zeleném svetru a v zelené sukni, s boláky na strupatých nohou, a zpívala nakřáplým, neobyčejně falešným hlasem jakousi irskou píseň, a opodál kázal s výrazným karibským přízvukem o křesťanské spáse dokonale vymydlený, neobyčejně štíhlý vytáhlý mladík s čokoládovou pletí, kterému se souhlasným přikyvováním okouzleně naslouchali tlustá černoška a hubený bílý jižan, který měl zavřené oči a doprovázel řečníka vzrušenými souhlasnými výkřiky. Když se Yossarian s McBridem blížili k policejní stanici, vzpomněl si Yossarian s jízlivým potěšením na to, že chtěl svému úspěšnému průvodci nabídnout něco opravdu speciálního.

„Příteli McBride?“

„Ano, Yossariane?“

„Mluvil jsem onehdy s několika známými, které napadlo, že by tady na nádraží chtěli uspořádat svatbu.“

McBride celý zčervenal potěšením. „Ale jistě, proč ne, to je výborný nápad. Samozřejmě, Yo-Yo. Rád vám pomůžu to zorganizovat. Myslím, že by z toho mohla být opravdu pěkná svatba. Ta cela, kterou chystám pro děti, je pořád ještě prázdná. Z té bychom mohli udělat kapli. A samozřejmě, ehm, hned vedle mám pořád ještě tu svou postel, že – takže by bylo postaráno i o svatební noc. V některém bufetu bychom jim mohli zajistit velkou novomanželskou snídani, a třeba bychom jim mohli koupit i nějaké losy, jako dárek pro štěstí. Co je na tom k smíchu? To by se jim přece mohlo výborně hodit, ne?“

Yossarianovi trvalo hodnou chvíli, než ten záchvat smíchu ovládl. „Ale takhle to není myšleno, Larry,“ vysvětloval. „Mluvím o opravdu velké svatbě, gigantickém podniku, kterého by se zúčastnila společenská smetánka, stovky svatebních hostí, limuzíny by najížděly k autobusovým nástupištím, byl by tu tisk a snímala by to televize, zřídil by se tady taneční parket, k tanci by hrál velký taneční orchestr, možná by tu byly dokonce dva taneční parkety a dvě kapely.“

„Vy jste se asi pomát, Yo-Yo!“ Teď se nad tím pro změnu rozchechtal McBride. „To by správní rada nikdy nepovolila!“

„Ti lidé se se členy zdejší správní rady dobře znají. Ti by tu taky byli jako hosté. A pozvali by i starostu a pana kardinála, možná dokonce i nového prezidenta. Hlídala by tu spousta tajných a hemžily by se tady stovky policistů.“

„Kdyby tady byl i prezident, to by nám dovolili prohlídnout si to pořádně i tam dole. Tajná služba by to tam chtěla jistě vidět.“

„To by chtěla – a vy jistě taky. Stala by se z toho svatba roku. Vaše nádraží by bylo slavné.“

„Ale to by se to tady muselo úplně vyklidit. A zastavit všechny autobusy!“

„Ale ne.“ Yossarian vrtěl odmítavě hlavou. „Autobusy a ty davy tady, to by byla součást zábavy. Všechno by se to dostalo do novin. Možná by tam byla i vaše fotka, spolu s McMahonem, kdybyste mi pěkně zapózovali.“

„Stovky hostů?“ opakoval McBride vřískavě. „Kapela a taneční parket? Limuzíny?“

„Možná až takových patnáct set limuzín! Mohly by použít vaše rampy a parkovat nahoře ve vašich garážích. A spousta dodávek jídla a květin, všude samí číšníci a barmani. Mohli by jezdit po eskalátorech v rytmu hudby. S těmi orchestry bych to domluvil.“

„Něco takového se nemůže povést!“ prohlásil McBride. „Všechno by se to zhroutilo. Byl by to obrovskej průser.“

„Dobrá,“ řekl Yossarian. „Ale já to chci tedy aspoň zkusit. Mohl byste to pro mě trochu prověřit? – Uhněte laskavě, ano?“

To poslední vyštěkl na nějakého napomádovaného Hispánce, který se jim připletl do cesty, svádivě na něj mával ukradenou kreditní kartou American Expressu a s podlézavě loudivým a familiárně urážlivým úsměvem na rtech blaženě šveholil: „Právě ukradená. Právě ukradená. Neodcházejte bez ní z domova. Můžete si ji zkontrolovat, prosím.“

Na policejní stanici je nečekaly žádné zprávy o nových mrtvých dětech, jak ochotně s přidrzlou impertinencí McBrideovi hlásil policista, který tam měl službu.

„A živý děti taky nejsou žádný hlášený.“

„Já toho chlapa nemůžu ani cejtit,“ zamumlal McBride a v rozpacích celý zrudl. „Ten si taky myslí, že jsem cvok.“

McMahon byl někde venku u nějakého naléhavého případu a Michael, který už skončil tu svou nedokončenou kresbu, se jen tak mimochodem zeptal:

„Kde jste byli?“

„Na Coney Islandu,“ odpověděl mu Yossarian bodře. „A víš, kdo tam taky byl? Kilroy.“

„Kilroy?“

„Nemám pravdu, Larry?“

„Kdo je Kilroy?“ zeptal se Michael.

„Příteli McBride?“

„Yossariane?“

„Jednou jsem se šel ve Washingtonu podívat na vietnamský památník, co jsou tam vyryta jména všech vojáků, co ve Vietnamu padli. Kilroy tam byl taky. Jediný toho jména.“

„Zase ten samej?“

„Jak to mám proboha vědět?“

„Já ho vypátrám,“ sliboval McBride. „Ale musíme si podrobně promluvit o té svatbě. Myslím, že by to nakonec přece jen nějak šlo. Já si to prověřím.“

„O jaké svatbě to mluvil?“ ptal se bojovně Michael, když s Yossarianem vyšli z policejní služebny a procházeli nádražím ven.

„O mojí ne,“ smál se Yossarian. „Na další svatbu jsem už moc starej.“

„Na další svatbu jsi už moc starej.“

„Vždyť právě to jsem teď povídal. A co ty – ty jsi zase pořád ještě moc mladej? Manželství nemusí být zrovna procházka růžovým sadem, ale někdy to zase není tak špatný.“

„Už zase moc kecáš.“

Yossarian měl svou metodu, jak si razit cestu mezi žebráky: každému, nesmělému i dotěrnému, strčil z denního přídělu, který měl připravený v kapse, do ruky dolarovku. Nějaký hromotluk se zanícenýma očima a hadrem v ruce mu nabídl, že mu za dolar vyčistí brýle, popřípadě mu na ně úplně zadarmo dupne. Yossarian mu dal dva dolary a brýle si sundal. V téhle neregulované éře svobodného podnikání už neexistovalo nic překvapivého, co by se dalo pokládat za zvláštnost. Bylo mu jasné, že je odsouzen k smrti, ale pokusil se sdělit Michaelovi tu zprávu co nejšetrnějši. „Michaeli, přál bych si, abys ta práva dostudoval,“ prohlásil vážným hlasem.

Michael od něj odskočil. „Ale prdlajs, tati. Já o něco takového vůbec nestojím. Taky to je pěkně drahá záležitost. Jednou,“ pokračoval po sklíčené pauze, „bych rád dělal něco smysluplného.“

„Víš co? Já ti to studium práv zaplatím.“

„Ty mě asi nepochopíš, ale nechci si připadat jako parazit.“

„Ale pochopím. Kvůli něčemu takovému jsem přestal pracovat v komoditách, v obchodu s valutami, s akciemi, v arbitráži a v bankovních investicích. Michaeli, můžu ti zaručit ještě sedm let relativně dobrého zdraví. Víc ti slíbit nemůžu.“

„A co se stane pak?“

„Zeptej se Arlene.“

„Kdo je Arlene?“

„Ta ženská, se kterou žiješ. Nebo se jmenuje jinak? Ta, co si hraje s krystaly a vykládá karty.“

„To je Marlene, a ta se už dávno odstěhovala. Co se se mnou stane za těch sedm let?“

„Co se stane se mnou, ty zatracenej idiote. To už mi bude pětasedmdesát, Michaeli. Už mi je osmašedesát. Můžu ti zaručit ještě sedm let, kdy se budeš moct těšit z mého relativně dobrého zdraví a učit se, jak potom budeš žít beze mě. Když to nezvládneš, půjdeš ke dnu. Pak ti už nemůžu slíbit vůbec nic. Bez peněz žít nemůžeš. Když už jsi k nim jednou přičichl, jsou jako droga. Lidé kradou, když se k nim chtějí dostat. Až se zaplatí veškeré daně, budu moct každému z vás zanechat asi půl milionu.“

„Dolarů?“ rozzářil se Michael osvobozeně. „To je úplné jmění!“

„Když to uložíš na osmiprocentní úrok,“ vysvětlil mu Yossarian suše, „hodí ti to ročně čtyřicet tisíc. Nejméně třetinu z toho sežerou daně, takže ti zbude sedmadvacet tisíc.“

„Ale to je přece strašně málo! Z toho se nedá vyžít!“

„To vím taky. Proto tolik kecám, jak tvrdíš. Co tvoje budoucnost? Vidíš před sebou nějakou? Pozor, jdi stranou.“

Ustoupili z cesty mladému muži v teniskách, který uháněl, jako by mu šlo o život, pronásledovaný několika policisty, kteří uháněli stejně rychle a uzavírali ho z několika stran, protože právě v jiné části terminálu zapíchl někoho nožem. Mezi nimi prudce oddechoval i Tom McMahon, který vypadal, že v příští chvíli z té námahy vypustí duši. Když ten čiperný mladík zjistil, že mu nadbíhají i zpředu, zahnul ostře stranou a zmizel jim v útrobách právě onoho nouzového schodiště, ve kterém se před chvílí pohybovali Yossarian s McBridem, a Yossarian si začal pohrávat s představou, že teď už o něm nikdo nikdy neuslyší. Nebo naopak – a to by bylo ještě lepší, třeba už je v téhle chvíli zase zpátky na jejich podlaží a prochází se tam v těch svých teniskách jakoby nic. Minuli muže, který spal vsedě na podlaze v loužičce vlastní moči, a dalšího teenagera, naprosto bezvládného, a pak jim cestu zastoupila hubená ženská kolem čtyřicítky, s ucouranými blond vlasy a odpudivým bolákem na ústech.

„Udělám vám to za niklák, pane,“ nabízela.

„Prosím vás,“ řekl jí Yossarian káravě a snažil se ji obejít.

„Udělám vám to za niklák oběma. Oběma najednou, každýmu za niklák. Pantáto, poslouchejte: udělám to za ten jeden niklák vám oběma.“

Michael ji obešel s nervózním úsměvem. Chytila Yossariana za rukáv a pevně ho držela.

„Volížu vám moc pěkně koule, uvidíte.“

Yossarian se jí zahanbeně vytrhl. Tváře mu hořely. A Michael byl celý pryč z toho, že svého otce vidí takhle vyvedeného z míry.

10 George C. Tilyou

O mnoho podlaží níž, u amerického psacího stolu s roletou, počítal pan George C. Tilyou, podnikatel z Coney Islandu, který byl už osmdesát let mrtvý, svoje peníze a připadalo mu, že sedí na střeše světa. Jeho kapitál se nikdy neztenčoval. Přímo před očima měl výchozí i cílovou stanici horské dráhy, kterou si sem dolů přestěhoval ze svého zábavního areálu Steeplechase. Koleje vypadaly stále jako zbrusu nové. Stoupaly vzhůru k nejvyššímu bodu dráhy, odkud se vozíky hned na začátku spouštěly prudce dolů volným pádem, a tam se ztrácely v jeskynním tunelu, který byl už tak dlouho jeho královstvím. Když se zadíval na svůj proslulý kolotoč, slavné El Dorado, naplňovalo se mu srdce pýchou. Tuto atrakci původně postavili v Lipsku pro německého císaře Viléma Druhého a možná ještě teď to byl nejmonumentálnější kolotoč na světě. Měl tři plošiny, které se otáčely různou rychlostí a byly osazené koňmi, gondolami, vyřezávanými kachnami a prasátky. Často si ho spouštěl jen tak, bez zákazníků, se zaujetím sledoval odrazy stříbrných zrcadel, jimiž byla obložena osa kolotoče, a vychutnával sytý hlas varhan s parními píšťalami, který jeho uším, jak rád žertem prohlašoval, zněl jako nejkrásnější hudba.

Svou horskou dráhu přejmenoval na Dračí rokli. Na jiném místě měl ještě Jeskyni větrů a u vchodu se otáčel jeho Veselý sud, který nezkušené návštěvníky hned na začátku srazil na kolena a pak je o sebe nemilosrdně otloukal a laškovně jim narušoval oblečení, až se jim nakonec přece jen podařilo vylézt na druhém konci ven a zase se postavit na nohy, nebo až je vysvobodil někdo z obsluhy nebo nějaký šikovnější či zkušenější zákazník. Když člověk věděl, jak na to, dokázal tím válcem projít bez velkých potíží – stačilo skrz něj kráčet po mírné diagonále proti směru otáčení. Ale to pak nebyla žádná zábava. Nebo pochodovat stále do kopce po podlaze, která mu ubíhala pod nohama dozadu, a zůstávat stále na témž místě – ale ani to pak nebyla žádná velká legrace. Diváci obou pohlaví nacházeli obzvláštní zalíbení ve sledování potíží z rovnováhy vyvedených půvabných mladých dam, které se zoufale snažily zkrotit svoje neposlušné sukně – muselo totiž uplynout ještě velmi mnoho času, než se jako zcela přijatelná, ba přímo uznávaně slušivá část dámského oblečení prosadily kalhoty.

„Je-li Paříž totéž co celá Francie,“ prohlásil tehdy jako nejvýznamnější mluvčí a impresário zábavního areálu, „pak Coney Island od června do září znamená celý svět.“

Peníze, které každý den přepočítával, nikdy neměnily svou hodnotu a vůbec nestárly. Jeho hotovost byla nezničitelná a i v budoucnu bude mít vždycky svou hodnotu. Za zády měl litinový sejf, který byl větší než on. Na řádný chod atrakcí dohlíželi hlídači a zřízenci ze starých časů, stejně jako tehdy oblečení v červených uniformách, se zelenými žokejskými čepičkami na hlavě. Mnozí byli od počátku jeho přáteli a sloužili u něj už celou věčnost.

S důsledností přímo ďábelsky rafinovanou se mu podařilo odolat expertům, svým právníkům a bankéřům, vyvrátit jejich argumenty a nakonec si sem vzít všechno s sebou, podržet si veškeré hodnoty, na kterých mu obzvlášť záleželo a které si chtěl odjakživa navždy uchovat. V poslední vůli se odpovídajícím způsobem postaral o svou rodinu – vdovu a sirotky. Vlastnické smlouvy, doklady k běžným účtům a velké sumy na hotovosti byly podle jeho příkazů zapečetěny ve speciálních krabicích odolných proti vlhkosti a hnilobě a uloženy s jeho zesnulým tělem v hrobě na Greenwoodském hřbitově v Brooklynu. Na jeho náhrobku se skvěl tento nápis:

ZDE LEŽÍ POHŘBENO MNOHO NADĚJÍ

Dědicové a vykonavatelé závěti se pak dlouho přeli mezi sebou i s představiteli berního úřadu, a zábavní areál Steeplechase („Nikde se nepobavíte tak dobře jako tam!“) mezitím postupně mizel z povrchu zemského. Přetrvával pouze falický symbol Padákové věže, odpudivý ocelový skelet, který tam vyrostl až dlouho poté, co pan Tilyou odešel, a který by se mu určitě nelíbil. Byla to záležitost příliš krotká a učesaná, v zákaznících a divácích těžko mohla vzbudit strach či příjemné mrazení v zádech. Pan Tilyou si liboval v atrakcích, které překvapovaly, uváděly lidi ve zmatek, likvidovaly jejich důstojnost, vrhaly děvčata do neohrabaných náručí chlapců a za příznivých okolností občas dovolovaly potěšenému obecenstvu, které tu komedii, plnou naprosté, směšné bezmoci, s rozkoší a smíchem sledovalo, zahlédnout ženské lýtko či spodničku, někdy dokonce i dámské spodní kalhotky.

Když si pan Tilyou vzpomněl na nápis na svém náhrobku, vždycky se musel usmát.

V současné době si nedokázal vzpomenout na nic, co by mu tady chybělo. Měl tu ještě jednu horskou dráhu, která se jmenovala Tornádo. Někde nad hlavou mu zastavovaly a zase se rozjížděly vlaky podzemní dráhy, které o letních nedělích vozily statisíce lidí na mořské pláže, a vystřelovaly výfuky automobilů a větších dopravních vozidel, přijíždějících a odjíždějících do prostoru terminálu. Bublání a šumění tekoucí vody v kanále o něco výš ho inspirovalo k tomu, že sem do podzemí přestěhoval svoje čluny s plochým dnem a instaloval tady Tunel lásky. Měl tu i Velký vír, který s kunčafty určitou chvíli pohazoval a nakonec je odstředivou silou ze sebe vyvrhl, a Lidský kulečník, zařízení s kolmým skluzem a s rotujícími disky na dolní plošině, které je vleže na zádech roztáčely různými směry, až vřískali vyděšenou rozkoší a celou dobu se v duchu modlili, aby to už proboha skončilo. Nic netušící diváky, opírající se o železné zábradlí, překvapoval slabými elektrickými šoky, v zrcadlových bludištích deformoval návštěvníky ve směšné a rozchechtané zrůdy. A to vše se odehrávalo pod jeho symbolickou obchodní známkou, oním velikánským dvourozměrným obrazem rozesmáté růžolící mužské hlavy s vlasy na pěšinku a doširoka otevřenou hubou, vydlážděnou nekonečnými řadami čtvercových zubů, která při prvním setkání působila na lidi odpudivě, ale příště už ji přijímali v dobré míře jako něco zcela přirozeného. Z neznámých útrob země dole k němu znovu a znovu stoupal svištivý rachot železničních vagonů, jejichž kola tam dnem i nocí drnčivě hučela po kolejích, ale bylo mu úplně jedno, co se to tam vlastně děje. Zajímalo ho pouze to, co mohl vlastnit, a vlastnit toužil pouze to, co mohl vidět a sledovat a co se dalo nekomplikovaně ovládat stiskem vypínače nebo zatáhnutím za páku. Miloval vůni elektřiny a suchý praskot elektrických jisker.

Měl víc peněz, než kdy mohl utratit. Nikdy nevěřil svěřenským správám či trustům a byl přesvědčen, že od žádných nadací se nelze nadít ničeho dobrého. Teď sem za ním pravidelně přicházel John D. Rockefeller, vyžebrat na něm nějaké drobné a umluvit ho, aby ho nechal zadarmo svézt, a objevoval se tu i J. P. Morgan, který kdysi poručil svou duši Bohu s nezlomným přesvědčením, že ji Pán láskyplně přijme, a teď také žádal o laskavou výpomoc. Ti dva neměli téměř z čeho žít, a tak také těžko hledali smysl svého života. Děti jim sem neposílaly nic. Kdyby se ho tenkrát dávno přišli zeptat, byl by jim tohle všechno řekl, opakoval jim často. Život bez peněz může být peklo. Pan Tilyou vždycky věřil, že obchod bude fungovat všude a za všech okolností. I to by jim byl už tehdy řekl, kasal se.

Byl stále jako ze škatulky, elegantní, vždy ve střehu, vždy pečlivě upravený. Na věšáku na kabáty trůnila jeho buřinka, tvrďásek bez jediné poskvrnky, na který byl velice pyšný. Denně si teď bral čistou bílou košili se stojatým límcem s ohnutými růžky, s dokonale uvázaným plastrónkem, zastrčeným pečlivě do vesty obleku, špičky tenkého hnědého kníru vždy pečlivě navoskované.

Jeho první velký úspěch bylo Ferrisovo kolo, polovičních rozměrů ve srovnání s tím, jež vzbudilo jeho pozornost v Chicagu, což mu ovšem nevadilo, aby ho ještě před dokončením hrdě neprohlásil za největší na světě. Vyzdobil ho oslňujícími řetězci žárovek, nového vynálezu pana Edisona, a okouzlení návštěvníci tu novou atrakci nadšeně obdivovali.

„V životě jsem nikoho nepodved,“ prohlašoval s oblibou, „ale když se mi do cesty připlet nějakej trouba, tak jsem ho nešanoval.“

Měl rád jízdy, které měly okružní podobu a účastníky nakonec dovezly přesně na to místo, odkud se vyjíždělo. Připadalo mu, že i v přírodě se všechno pohybuje v kruhu, od toho nejmenšího k nejvelkolepějšímu, a vrací se tam, kde to vzniklo, a pak třeba ten koloběh začne znovu. S lidmi byla podle něj větší legrace než se stádem opic, a v duchu tohoto postoje s nimi rád manipuloval a kladl jim nejrůznější nástrahy, které jim na veřejnosti působily neškodné rozpaky a stavěly je do trapných situací, jež všem přinášely potěšení a za které mu nadto samy oběti musely zaplatit: někomu odnesl náhlý proud vzduchu klobouk, překvapeným ženám zdvihl sukně až nad hlavu, lidem se pod nohama hýbala podlaha a hroutila schodiště, z temnoty Tunelu lásky vyjížděly na světlo dvojice milenců s tvářemi pomazanými rtěnkou, které nechápaly, proč se přihlížející při pohledu na ně svíjejí smíchy, dokud jim to nějaký necudný žertéř jízlivě nevysvětlil.

A kromě toho měl stále i svůj dům. Pan Tilyou žil kdysi na Surf Avenue, na druhé straně ulice kousek od své Steeplechase, v prostorném dřevěném domě, od něhož vedla úzká pěšina k nízkým betonovým schůdkům, po nichž se scházelo na chodník venku, a krátce po jeho smrti se to všechno začalo propadat do země. Zjednal si tehdy kameníka, aby mu na čelní stranu nejnižšího schodu vytesal rodinné jméno – TILYOU. Dlouholetí sousedé, kteří chodili kolem cestou do kina nebo na stanici podzemní dráhy, si podle umístění těch písmen první povšimli, že se ten schod nějak boří do chodníku. Když pak zmizel celý dům, málokdo v té polorozpadlé části města, která měla svoje nejlepší dny už dávno za sebou, věnoval pozornost místu, kde stával – takových osiřelých parcel byla všude kolem spousta.

Na severní straně úzkého pruhu země, představujícího ostrov Coney Island, který ovšem ve skutečnosti žádným ostrovem není, pouze podlouhlým kouskem pevniny pět mil dlouhým a půl míle širokým, vystrčeným z jižní části Brooklynu do moře, je zátoka jménem Gravesend Bay. Na jejím břehu bývala barvírna, která spotřebovávala spoustu síry. Chlapci, s nimiž právě začínala cloumat puberta, přikládali rozškrtnuté zápalky k hrudkám žluté hmoty, které se povalovaly všude kolem tovární budovy, a s okouzleným zájmem sledovali, jak snadno se vzněcovaly, rozhořívaly namodralým plamenem a vydávaly ze sebe sirný pach. Nedaleko odtud stávala továrna, ve které se vyráběl led. Jednou se stala scénou, na které se odehrála dramatická ozbrojená loupež; pachatelům se podařilo uniknout v motorovém člunu, s nímž zmizeli ve vodách Gravesendské zátoky. V té oblasti tedy nechyběl oheň a v dobách dávno před tím, než se v domácnostech prosadily chladničky, ani led.

Oheň byl na Coney Islandu stálým nebezpečím a čas od času tam docházelo k obrovským požárům. Několik hodin poté, co pan Tilyou přihlížel, jak plameny lačně požírají jeho první zábavní park, stály už všude kolem sloupky s nápisy, zvoucími na jeho nejnovější atrakci – velké coneyislandské spáleniště; a návštěvníci ochotně platili deset centů, aby mohli vstoupit na zdevastovanou plochu požářiště a popásat se očima na troskách, ze kterých se ještě kouřilo. Něco takového by nenapadlo ani mě, pomyslel si Ďábel. I satanáš říkal panu Tilyouovi uctivě pane Tilyou.

KNIHA ČTVRTÁ

11 Lew

Sammy a já jsme se přihlásili na vojnu jako dobrovolníci téhož dne. Celkem jsme byli čtyři. Všichni jsme se pak dostali za moře a všichni jsme se z války vrátili, i když já jsem padl do zajetí a Sammyho jednou sestřelili do moře a jednou přečkal nepodařené přistání na souši, když jeden roztržitý pilot, říkali mu Hladovej Joe, zapomněl při přistávacím manévru vytáhnout podvozek. Nikdo při tom nebyl zraněn, tvrdí mi Sammy, a ten pilot, ten Hladový Joe, za to ještě dostal metál. Prý to byl opravdu hrozný nenažranec. Šéfem Sammyho důstojnické jídelny byl Milo Minderbinder – takže žádný slavný válečný hrdina, za jakého se teď tak rád vydává. Velitelem jeho eskadry byl jakýsi major Major, který nebyl nikdy k zastižení, když s ním chtěl někdo mluvit, a jako bombometník s ním sloužil jakýsi Yossarian, který by se mi prý určitě moc zamlouval; když mu při jedné akci v letadle jeden kamarád vykrvácel a umřel, strhal ze sebe uniformu a i na jeho pohřeb pak přišel, jak ho pámbu stvořil – seděl prý kousek dál na stromě úplně nahej, tvrdí Sammy.

Jeli jsme podzemkou k velkému odvodnímu středisku, které tenkrát zřídili na Ústředním nádraží na Manhattanu. Do té části města jsme tenkrát zabloudili jen málokdy. Prošli jsme zdravotní prohlídkou, na kterou nás už předem připravili starší hoši, co už ji měli za sebou. Museli jsme otáčet hlavou ze strany na stranu a odkašlávat si, stahovat si předkožku přes žalud, předklánět se, vystrkovat na komisi zadek a roztahovat si půlky, a vůbec nám nebylo jasné, po čem pátrají. O filckách jsme už samozřejmě něco slyšeli, ale nebylo nám vůbec jasné, co to vlastně je. Pohovořil se mnou i jeden psychiatr, pěkně mezi čtyřma očima, a zajímalo ho, jestli se mi líbí děvčata. Odpověděl jsem, že se mi líbí moc, takže je v jednom kuse šoustám.

Měl jsem dojem, že mi závidí.

Sammymu se líbila taky, ale nevěděl si s nimi rady.

Bylo nám už přes osmnáct, a kdybychom počkali, až nám bude devatenáct, stejně bychom museli k odvodu, jak vyhlásil pan prezident Roosevelt, a to byl argument, který jsme uvedli rodičům; ti totiž naše válečnické nadšení zdaleka nesdíleli. O válce jsme četli v novinách, dozvídali jsme se o ní z rozhlasu, chodili jsme na hollywoodské filmy, které ji zachycovaly velmi přitažlivě, a z toho všeho jsme si utvořili dojem, že vojna bude určitě zajímavější než trčet i nadále doma – v mém případě to znamenalo motat se dál mezi tátovými sběrnými surovinami, Sammy by se musel hrabat v kartotékách pojišťovny, u které pracoval, a Winkler by prodával doutníky v trafice, která kamuflovala sázkovou kancelář jeho otce v zadní části krámu. A jak se nakonec ukázalo, zajímavější to skutečně bylo, pro mě i pro valnou většinu ostatních.

Když jsme se po odvodu vrátili na Coney Island, koupili jsme si na oslavu pár hotdogů a pak se chvíli vozili na horských drahách, na Tornádu, na Cyklonu a na Hurikánu. Potom jsme přešli na velké Zázračné kolo, cucali tam kukuřici v karamelu a rozhlíželi se po oceánu na jedné straně a po Gravesendské zátoce na druhé. V hernách jsme u hracích automatů potápěli ponorky a sestřelovali letadla a pak jsme se přesunuli do Steeplechase a potáceli se tam a kutáleli ve Veselém sudu a rotovali ve Velkém víru a na Lidském kulečníku a vozili se na velkém kolotoči, největším na ostrově. Na plochých člunech jsme také propluli Tunelem lásky a pro obveselení dalších návštěvníků jsme tam ve tmě pokřikovali různé oplzlosti.

Věděli jsme o tom, že v Německu existuje antisemitismus, ale nebylo nám jasné, co to vlastně je. Věděli jsme taky, že tam s některými lidmi zacházejí dost ošklivě, ale co přesně se jim dělo, bylo nám záhadou.

Tehdy jsme toho nevěděli moc ani o Manhattanu. Pokud jsme se tam nahoru do města vůbec dostali, bylo to v souvislosti s návštěvou biografu, Paramountu nebo Roxy, kam jsme si občas zajeli poslechnout nějakou velkou kapelu a zhlédnout nejnovější velkofilm, který pak k nám dolů do Brooklynu, do Loewova kina Coney Island nebo do RKO Tilyou, dorazil až někdy za půl roku. Velké biografy na Coney Islandu tehdy byly pořád plné a majitelům jistě obstojně vynášely, od té doby ovšem už dávno zbankrotovaly a chátrají mimo provoz. Starší kamarádi nás někdy v sobotu večer brávali svými auty na Manhattan, poslechnout si v nějakém klubu na Dvaapadesáté dobrý jazz nebo navštívit nějakou černosškou tančírnu či show v Harlemu, sehnat čerstvou marijánku, pochutnat si na laciném grilovaném žebírku, nebo když měl někdo zájem, dát si to za dolar vykouřit nebo si za stejnou cenu zašukat, ale já jsem se těchhle výprav zúčastňoval jen málokdy. Ani ta muzika mě zase tak moc nelákala. Když pak přišla válka, začala spousta lidí vydělávat peníze. My taky. A těsně po válce pak každého chlapa bez problémů sexuálně obsloužili přímo u nás na Coney Islandu, kde se vždycky snadno našla potřebná židovská holka, závislá na heráku a provdaná za nějakého místního drbana, který byl taky švorc. Ale cena stoupla už na dva dolary a tyhle dámy dělaly nejlepší obchody spíš s malíři pokojů a omítkáři a dalšími řemeslníky z jiných částí města, kteří s nimi nechodili do školy a vůbec jim na nich nezáleželo. Někteří moji kamarádi, například Sammy a bookmakerův synáček Marvin Winkler, začali kouřit marijánku už před válkou, a když jste věděli, jak to svinstvo voní, mohli jste ho bezpečně ucítit v kuřácké sekci každého bijáku na Coney Islandu. Ani tohle jsem nepěstoval a kluky, se kterými jsem to tehdy táhl, nikdy ani nenapadlo si zapálit, když jsem byl poblíž, přestože jsem jim pořád říkal, že jestli o to tak stojí, ať si poslouží, spánembohem.

„To by nemělo smysl,“ kňoural na to vždycky Winkler, s očima zarudlýma a napůl zavřenýma. „Když jseš poblíž, tak mi to nechutná.“

Začal mě velice zajímat jeden chlap, o kterém jsem se dozvěděl čirou náhodou. Jmenoval se Tilyou a v té době byl už určitě po smrti. V době, kdy všichni byli chudí jako kostelní myši, byl tenhle chlápek majitelem kina a vlastnil zábavní park Steeplechase a soukromé sídlo naproti přes ulici, ale já jsem si to nikdy nespojil pod jedno jméno, až mě na to nedávno upozornil Sammy při jedné ze svých samaritánských návštěv u nás doma. To už ovšem všechno dávno zmizelo, včetně George M. Tilyoua. Sammy k nám začal pravidelně chodit, když jeho žena zemřela na rakovinu vaječníku a on neměl po víkendech co dělat – hlavně když mě zrovna pustili z nemocnice a já se snažil po ozařování nebo po chemoterapii nabrat zase trochu síly a taky jsem nevěděl, jak přečkat soboty a neděle. Mezi těmi pobyty ve špitále jsem se pokaždé cítil přímo milionově a měl jsem zase sílu jako bejk. Když se to pak zase zhoršilo, odjel jsem znovu na Manhattan do nemocnice a jeden onkolog, jmenoval se Dennis Teemer, pak tam se mnou prováděl, co uznal za vhodné. Když mi ovšem zrovna bylo dobře, bylo mi přímo báječně.

Teď už je to všechno jasné. Všichni vědí, že jsem vážně nemocný, a moje choroba je takového druhu, že ode mě některé lidi odpuzuje. Nikdy ji nenazýváme jejím jménem, jako by vlastně byla tak bezvýznamná, že ani žádné jméno nemá. Ani když se bavíme s lékaři, Claire a já, nikdy neužíváme jejího názvu. Nechci se na to Sammyho ptát, ale řekl bych, že jsme ho za ta léta neošálili ani na minutu – ať jsem se snažil nevímjak něco mu nalhat, určitě to vždycky snadno prokouknul. Prokoukl – byl by mě jistě opravil, kdybych mu dal příležitost, protože vždycky úzkostlivě dbal na čistotu jazyka. Někdy ho schválně dráždím tím, že ho bezohledně mrším.

„Já vím, kamaráde,“ ujistím ho pak vždycky se smíchem, když mě opraví. „Pořád si myslíš, že jsem takovej primitiv? Já tě jenom tak poňoukám , rozumíš?“

Sammy je inteligentní chlap a dokáže si všimnout i těch nejmenších věcí, jako třeba jména Tilyou nebo jizvičky, kterou jsem měl nad rtem, než jsem si vypěstoval velký hustý knír, abych ji schoval, stejně jako jsem si potom mnohem později nechal vzadu narůst vlasy, které mi ještě zbývaly, aby mi zakryly stopy po incizi a modré skvrny na žlázách vzadu na krku. Možná jsem v životě přišel o mnoho, protože jsem nic nestudoval, ale nikdy se mi do toho ani trochu nechtělo a nemyslím, že by mi to přineslo něco, na čem by mi doopravdy záleželo. Snad jen milostné zkušenosti s kolegyněmi. Ale na nedostatek děvčat jsem si nikdy nemohl stěžovat. Nikdy jsem se jich nebál a věděl jsem, jak si je získat, jak s nimi mluvit, jak z nich mít potěšení, i když byly třeba starší než já. Byl jsem prý odjakživa priapista, poznamenal jednou Sammy.

„Tos teda uhodil hřebík na hlavičku, kámo,“ řekl jsem mu na to. „A teď mi pověz, co to znamená.“

„Klátil jsi jednu za druhou,“ prohlásil, jako by měl potěšení z toho, že mě uráží, „ale nikdy ses nedostal do průseru.“

„Do průseru?“

„Nikdy jsi s tím neměl žádné problémy.“

„Já si totiž žádné problémy nikdy nepřipouštěl.“

Nikdy jsem o sobě nepochyboval. Moje první děvče bydlelo ve vedlejším bloku – byla o něco starší než já a jmenovala se Frenchy. Druhá byla taky starší, říkali jsme jí Čáčura. Když Sammy pracoval v té pojišťovně, sbalil jsem i tam jednu babu; i ona byla už starší, ale přesto mě moc chtěla a k Vánocům mi koupila dvě košile. Pokud si vzpomínám, když jsem nějakou holku doopravdy chtěl, vždycky jsem ji nakonec dostal. S děvčaty je to stejné jako se všemi lidmi, což jsem si potvrdil i v armádě – když jim dáte najevo, o co vám jde a co po nich chcete, a děláte dojem, že si věříte a máte na to, ve většině případů vám docela ochotně vyjdou vstříc. Za války v Evropě, to jsem byl ještě desátník, jsem si svého seržanta brzy vychoval tak, že pak nechal všechno rozhodování za nás oba na mně. Ale děvčata z koleje, takové ty sebejisté typy, co jste dřív mohli vidět ve filmech – s těmi jsem tedy skutečně nic neměl. Před válkou nikdo z lidí, které jsme znali, studovat nešel – nikoho to ani nenapadlo. Po válce začal chodit na univerzitu snad každý. Dívkám z okruhu vydavatelství Time, se kterými jsem se seznámil díky Sammymu, než se oženil, ale i potom, jsem se vždycky nejevil tak zajímavý a přitažlivý, jak jsem očekával, a tak jsem se raději držel zpátky, abych ho nepřiváděl do trapných situací. Ani jeho ženu Glendu to ke mně a ke Claire netáhlo zdaleka tak jako lidi, na které jsme byli zvyklí z Brooklynu a z Orange Valley. Claire napadlo, že si Glenda možná mezi námi připadá jako snob, protože není židovka a není z Brooklynu, ale ukázalo se, že to tak není. Když jsme potom začali tak vytrvale klempírovat, napřed já a pak i Claire, hodně jsme se všichni čtyři sblížili – vlastně už předtím, když jejich syn Michael spáchal sebevraždu. Byli jsme manželský pár, na který se mohli se vším bez obav obrátit, a Claire se stala Glendinou spolehlivou důvěrnicí.

Na Coney Islandu, na Brightonské pláži a kdekoli jinde, jsem vždycky měl děvčat, kolik jsem potřeboval, a stačil jsem je dokonce obstarávat i pro ostatní, dokonce i pro Sammyho. A pak hlavně v armádě, v Georgii, v Kansasu a v Oklahomě, i paničky, jejichž manželé byli někde za horama. Tohle jsem si potom často trošku vyčítal, ale nijak mi to nebránilo využít každé příležitosti, kdy jsem si mohl pěkně zadovádět. „Radši mi to tam ani nestrkej,“ snažily se mě některé přemlouvat, než jsem nás oba učinil podstatně šťastnějšími právě tím, že jsem jim to tam strčil. V Anglii, než jsme se přeplavili na kontinent, jsem měl spousty ženských. V Anglii si tehdy mohl dosyta užít každý Američan, třebas i sám Eisenhower, a příležitost se občas našla i potom ve Francii, v nějaké vesnici nebo na nějakém statku, když jsme v bojových akcích rychle postupovali vpřed, dokud jsme zničehonic najednou nemuseli začít rychle ustupovat, až jsem nakonec v Ardenách upadl s mnoha dalšími do zajetí – jak jsem se později dozvěděl, pro tuhle svou poslední velkou protiofenzivu měli Němci krycí název „Wacht am Rhein“. Jenom v tom německém zajetí to bylo podstatně slabší, ale málem se mi to nakonec přece jen povedlo v Drážďanech, když jsem tam jako válečný zajatec pracoval v továrně, kde se vyráběly vitamínové sirupy pro těhotné Němky, které nutně potřebovaly nějakou výživu, protože neměly co jíst. To už se blížil konec války a já Němce nenáviděl víc než kdy předtím, ale nesměl jsem to dát najevo. I tam se mi málem podařilo si zapíchat, díky žertování se strážemi a s polskými a dalšími ženami, které tam přivezli na otrockou práci, a možná že kdybych si dal opravdu záležet, ukecal bych některého svého oblíbeného strážného (všichni to byli starší civilisté nebo vojáci, kteří si z ruské fronty přivezli těžká zranění), aby se chvíli díval jinam a nechal mě s některou z těch ženštin na pár minut vklouznout do nějakého přístěnku či tmavé komůrky. Bylo mi jasné, že se na to žádná zrovna moc netřese, ale na druhé straně by jistě zásadně nebyly proti. Definitivní čáru přes rozpočet mi udělala ta noc, kdy velký nálet všechno zlikvidoval a i ty ženy beze stopy zmizely. Když ostatní mládenci viděli, jak usilovně se snažím, mysleli si, že jsem přišel o rozum, ale aspoň jsme se při tom všichni trochu bavili a měli jsme o čem přemýšlet, než válka skončí a vrátíme se domů. Angličané, kteří s námi byli v zajetí, nade mnou kroutili hlavou. I strážní už měli toho srabu plné zuby a já jsem jim poskytoval vítané rozptýlení. Bylo jim známo, že jsem žid. Postaral jsem se, aby to věděl úplně každý.

„Herr Reichsmarschall,“ oslovoval jsem žertovně každého německého vojáka, se kterým jsem musel komunikovat jako překladatel, nebo když jsem se chtěl na něco zeptat. „Zasranej Fric“ – tak jsem jim říkal v duchu, už bez žertování. Nebo „nacistickej parchant“.

„Ano, pane Rabinowitz ?“ odpovídali s předstíraným respektem.

„ Mein Name ist Lew, “ vysvětloval jsem jim potom důrazně. „Říkejte mi tak, ano?“

„Rabinowitzi, ty jseš cvok,“ napomínal mě Vonnegut, můj asistent. Pocházel odněkud z Indiany. „Ty budeš tak dlouho blbnout, až tě někdo z nich sejme.“

„Vy nemáte rádi legraci?“ ptal jsem se jich a snažil se jim trochu zvednout náladu. „Jak můžete tu nudu tady vydržet? Kdyby se nám povedlo je přemluvit, aby obstarali nějakou muziku, vsadím se, že bychom si tu mohli uspořádat i bál.“

„Mě vynech,“ žádal mě jeden starší chlápek, který se jmenoval Schweik. „Já jsem dobrý voják.“

Ti dva uměli německy mnohem líp než já, ale Vonnegut byl skromný a ostýchavý a Schweik, který si pořád stěžoval, že má filcky a trápí ho revma, se zásadně nechtěl do ničeho připlést.

Pak jsme jednou zjistili, že do města přijíždí cirkus. Když nás ráno jako každý den eskortovali z lágru do fabriky (bydleli jsme ve zpevněných suterénních prostorách, které v dobách, kdy ještě byla k dispozici zvířata, jež bylo možné vodit na porážku, tvořily součást městských jatek), všimli jsme si plakátů. V té době už byli naši strážní mnohem podělanější než my. V noci jsme vysoko nad našimi hlavami slyšeli bzukot leteckých svazů, které startovaly z Anglie k náletům na vojenské cíle v naší oblasti, a občas jsme si s potěšením vychutnávali exploze stovek leteckých pum nepříliš daleko od nás. A věděli jsme taky, že se od východu blíží Rusové.

Když jsem uviděl ty pestrobarevné plakáty, dostal jsem báječný nápad. „Víte co? Zajdeme za velitelem a pokusíme se ho přemluvit, aby nás pustil do toho cirkusu. A ženský taky. Potřebujeme přijít na jiný myšlenky. Já budu mluvit, nechte to na mně.“ Ta představa mě vzrušovala. „Pojďte, zkusíme to!“

„Mě vynech,“ řekl dobrý voják Schweik. „Mně stačí dělat to, co se mi řekne, a stejně se dostanu do průseru.“ Ženy, které s námi pracovaly, byly vyhublé a zubožené a stejně špinavé jako my, a nemyslím, že by v někom z nás v té době ještě fungovala nějaká pohlavní žláza. I já jsem měl silně pod váhu a skoro pořád jsem měl průjem, ale kdyby se mi tam přesto podařilo některou přefiknout, mohl bych tím doma pozlobit Claire a teď se tady před vámi kasat. Mohl jsem ovšem lhát a tvrdit, že k něčemu takovému skutečně došlo, ale já lžu nerad.

S Claire jsme se vzali ještě předtím, než mě propustili z armády, hned jak mi ve Fort Dix odoperovali dvojitou kýlu. Bylo to těsně po tom, co jsem se šťastně vrátil z Evropy a z německých lágrů. A tam v New Jersey jsem narazil na dva německé válečné zajatce, kteří mě rozzuřili málem k nepříčetnosti, protože když ji na mě viděli čekat, to jsme byli ještě teprve zasnoubení, chlípně si ji prohlíželi a polohlasem si sdělovali něco jistě velmi neslušného.

Německé válečné zajatce jsme viděl poprvé v Oklahomě a nevěřil jsem svým očím. Pracovali venku s lopatami v rukou, vypadali lépe než my a na té naší velké válečné základně jim vůbec nic nechybělo. Tohle měla být válka? Podle mých představ nikoli. Podle mého by bylo zcela na místě, aby váleční zajatci žili v lágru, ne aby se volně procházeli venku, vesele se spolu bavili a dělali si z nás srandu. Pohled na ně mě štval. Střežili je dva nahrbení vojíni, kteří vypadali znuděně a líně a v rukou drželi pušky, které zřejmě byly strašně těžké. Ti skopčáci tam asi měli něco dělat, ale v žádném případě se nepřetrhli. Všude kolem byli američtí vojenští vězňové, kteří předtím bez povolení zdrhli z posádky a museli teď za trest kopat jámy a pak je opět zasypávat, a tihle naši hoši pracovali mnohem usilovněji než kdokoli z těch německých zajatců. Když jsem pak ty skopčáky v příštích dnech pozoroval, štvalo mě to pořád víc, a jednou, ani jsem si dobře neuvědomoval, co dělám, jsem se rozhodl pocvičit se zase jednou trošku v němčině a vydal jsem se rovnou k nim.

„Hej, tohle se nesmí, kamaráde,“ houkl na mě strážný, který stál nejblíž u těch dvou, ke kterým jsem zamířil. Nervózně ke mně poposkočil a dokonce začal zvedat hlaveň pušky. Mluvil s tím exotickým jižanským přízvukem, na který jsem si tam právě začínal zvykat.

„Chlapče, já mám v Evropě rodinu,“ řekl jsem mu, „a nedělám tu nic špatnýho. Klidně poslouchej a přesvědčíš se.“ A než mohl nějak zareagovat, začal jsem mluvit tou svou němčinou, jen tak zkusmo, ale to on nemohl vědět. „Bitte. Wie ist ihr Name? Danke schön. Wie alt sind Sie? Danke vielmals. Wo du kommst hier? Danke. “ To už se přišouralo blíž několik dalších zajatců, dokonce si to přišli poslechnout i jiní dva strážní a taky se doširoka usmívali, jako by se dobře bavili na nějaké armádní estrádě. Proboha, pomyslel jsem si, tohle má být válka, nebo mír? Ale mluvil jsem dál. Když mi přestávali rozumět, zkusil jsem to vyjádřit jinak, až pochopili, co chci říct, a pak nadšeně přikyvovali a pochechtávali se, a já dělal, že se šťastně usmívám, protože mě těší, že mi z němčiny dávají dobrou známku. „Bitte schön, bitte schön, “ odpovídali na moje „Danke, danke,“ kterým jsem jim děkoval za jejich pochvalné „Gut, gut.“ Ale než ty táčky skončily, dal jsem jim jasně najevo, že je tady jedna osoba, která se zase tak moc dobře nebaví, a že ta osoba jsem já. „So – wie geht ’ s jetzt?“ zeptal jsem se jich a ukázal na základnu. „Du – gefällt es dir? Schön? Ja?“ Když mi odpověděli, že ano, že se jim tam skutečně moc líbí, jako by se mnou při té příležitosti skutečně procvičovali mou němčinu, položil jsem jim tuhle otázku: „Gefällt hier besser wie zuhause mit Krieg? Ja?“ Byl bych se klidně vsadil, že se jim tady skutečně líbí víc, než kdyby byli doma ve válkou zničeném Německu. „Jistě,“ pokračoval jsem anglicky, a to už se přestali usmívat a vypadali trochu nejistě. Podíval jsem se tvrdě do tváře tomu, na kterého jsem promluvil prvně. „Sprechen du!“ Zavrtával jsem se očima do jeho, až začal slabě přikyvovat na souhlas. Když jsem viděl, jak ustupuje, málem jsem se rozesmál, přestože mi v té chvíli moc do smíchu nebylo. „Dein Name ist Fritz? Dein Name ist Hans? Du bist Heinrich?“ A pak jsem jim řekl něco o sobě. „Und mein Name ist Rabinowitz.“ Opakoval jsem to, jak by to asi vyslovil Němec. „Rabinowitz. Ich bin Lew Rabinowitz, El Er, von Coney Island in Brooklyn, New York. Du kennst?“ A pak jsem promluvil v jidiš. „Und ich bin ein Yid. Farshtest?“ A potom zase anglicky. „Já jsem žid. Rozumíš?“ A znovu svou lámanou němčinou. „Ich bin Jude. Verstehst? “ Teď už nevěděli, kam s očima, ale na mě se podívat nechtěli. Mám modré oči, které se dokáží proměnit v ledové štěrbiny, jak mi ještě dnes říká Claire, a bledou evropskou pleť, která rázem tmavne doruda, když se něčemu srdečně směju nebo když dostanu vztek, a nebyl jsem si jist, jestli mi skutečně rozumějí. Takže jsem si na pracovním overalu rozepnul ještě jeden knoflík, vytáhl ze záňadří svou identifikační známku a ukázal jim písmeno J, vyražené dole vedle mé krevní skupiny. „Sehen du? Ich bin Rabinowitz, Lew Rabinowitz, und ich bin Jude. Rozumíš? Tak fajn. Danke ,“ řekl jsem sarkasticky a chladnýma očima přejížděl z jednoho na druhého, až jsem zaznamenal, že klopí oči. „Danke schön, danke vielmals für alles, a taky bitte a  bitte schön, samozřejmě. A při památce svý matky vám přísahám, že vám to všem jednou vrátím. Díky, kámo,“ poděkoval jsem desátníkovi, když jsem se obrátil k odchodu. „Jsem rád, že ses taky dobře bavil.“

„Co to mělo znamenat?“

„Jenom jsem si cvičil němčinu.“

Potom ve Fort Dix jsem si ji už necvičil. Když jsem viděl ty dva, jak se šklebí a něco chlípného si o Claire říkají, udělalo se mi rázem rudo před očima, zmocnil se mě nepříčetný vztek, jaký jsem nepoznal snad v žádné bojové akci, a vyrazil jsem směrem k nim, jako bych je chtěl převálcovat. Mluvil jsem tiše a velmi chladně a v té žíle na krku mi už zase tepalo jako v budíku časované pumy, která se nemůže dočkat, až vybuchne.

„Achtung,“ řekl jsem tichým, pomalým hlasem. Protáhl jsem to slovo, jak to jen šlo, a mezitím jsem došel k místu, kde stáli v trávě opření o lopaty, vedle štěrkové cesty, kterou měli upravovat.

Podívali se po sobě s těžko skrývaným úsměvem, o kterém se zřejmě domnívali, že mi nemůže nijak vadit.

„Achtung,“ opakoval jsem s důrazem na druhé slabice. Takhle nějak jsem mluvil s nedoslýchavými babkami v salonu Claiřiny matky v jejím domě nahoře ve státě New York. Zahleděl jsem se jim upřeně do obličeje, tak zblízka, že se naše tváře málem dotýkaly. Rty jsem měl doširoka roztažené, jako bych se chtěl v příštím okamžiku rozesmát, ale nebyl na nich ani náznak úsměvu. V tu chvíli jim ovšem zřejmě nic nedocházelo. „Achtung, aufpassen,“ řekl jsem důrazně.

Pochopili, že nejde o žádnou legraci, když jsem ani trochu nepozvedl hlas, a rázem byli ve střehu. Předtím byli ležérně uvolnění, ale teď se postavili do pozoru a začali vypadat tak trochu zmateně, jako by se nedovedli rozhodnout, co si o mně mají myslet. V té chvíli jsem si vůbec neuvědomoval, že mám obě ruce křečovitě zaťaté v pěst, to mi došlo až později, když jsem zjistil, že v místech, kde jsem zarýval nehty do dlaní, mi vytrysklo pár kapek krve.

Teď už si sebou nebyli tak jisti, zato já ano. Válka v Evropě už skončila, ale oni byli stále ještě válečnými zajatci a byli tady, ne tam. Bylo léto a oni byli zdraví jako řípa, svlečení do půl těla a dobronzova opálení, jako jsem býval já sám před válkou, když jsem se v létě povaloval na plážích Coney Islandu. Byli to udělaní svalovci a vůbec se nepodobali těm stovkám a stovkám německých vojáků, které jsem viděl v zajetí za mořem. Tihle se sem dostali mezi prvními a v zajateckých táborech je tu vykrmovali zdravou americkou stravou, zatímco mně se v Evropě na nohou dělala plíseň, protože jsem měl pořád mokré fusekle a boty, a potýkal jsem se s nepříjemným hmyzem, se kterým jsem se nikdy předtím nesetkal – byl jsem totiž věčně celý zavšivený. Představoval jsem si, že padli do zajetí hned na začátku války, že to zřejmě byli příslušníci elitních úderných jednotek a že valná většina jejich kamarádů se mezitím taky dostala do zajetí, padla v boji nebo utrpěla těžká zranění. Na můj vkus vypadali až příliš dobře a blahobytně, ale pro zacházení s válečnými zajatci platila pravidla ženevské konvence, a tak jim tady u nás opravdu nic nescházelo. Ti dva, co teď stáli proti mně, byli starší a větší než já, ale já jsem pevně věřil, že kdyby bylo třeba, snadno si s oběma poradím, i když jsem byl po té operaci a po svých válečných zážitcích hodně zesláblý. Třeba to bylo jen zbožné přání. Já jsem v zajateckém lágru zdaleka nedostával tak kvalitní stravu jako oni tady.

„Wie geht ’ s?“ zeptal jsem se ledabyle, ale zároveň jsem si jednoho po druhém prohlédl způsobem, který jasně signalizoval, že nejde o žádný zdvořilostní rozhovor. Moje němčina byla v té době ještě docela dobrá. „Was ist dein Name?“

Jeden se jmenoval Gustav, druhý Otto. Dosud si ta dvě jména pamatuju.

„Wo kommst du her?“

Jeden byl z Mnichova, druhý z nějaké díry, jejíž jméno mi nic neříkalo. Mluvil jsem autoritativním tónem a viděl jsem, že mají dost nahnáno. Určitě neměli vyšší hodnost než já. Když je posílali na práci, nemohli to být důstojníci, dokonce ani poddůstojníci, pokud ovšem nelhali, stejně jako jsem v posledním lágru lhal já, abych se z něj dostal ven na práci. „Warum lachst du wenn du siest Lady hier? A ty taky,“ ukázal jsem na toho druhého. „Proč jste se před chvílí smáli, když jste uviděli tady tu dámu, a cos mu to říkal, že se pak smál ještě jednou?“

Nevědomky jsem vypadl z němčiny a říkal jsem to anglicky. Stejně dobře věděli, o čem mluvím, jenom přesně nerozuměli jednotlivým slovům. To mi bylo jedno. To, co jsem jim chtěl říct, se v cizím jazyce nevyjadřovalo snadno, ale věděl jsem, že ti dva pochopí, oč mi jde, když jim to povím dost důrazně.

„Warum hast du gelacht wenn du siest tady moji přítelkyni?“

Teď už nám bylo všem jasné, že rozumějí, protože se jim vůbec nechtělo na tu otázku reagovat. Strážný s puškou nechápal, oč jde, a nevěděl, jak se má k tomu postavit. Byl ze mě snad ještě vyděšenější než ti dva. Dobře jsem věděl, že se zajatci není dovoleno mluvit. Claire by mě byla ráda přesvědčila, abych toho nechal. Nic takového. Teď už mě nemohlo nic zastavit. Objevil se mladý důstojník s bojovými stužkami, potvrzujícími, že byl na frontě, ale když viděl, jak se tvářím, zarazil se.

„Radši se do toho nepleťte,“ slyšel jsem Claire, jak ho varuje.

I já jsem měl na uniformě bojové stužky, a taky bronzovou hvězdičku, kterou jsem dostal za to, že jsem ještě s jedním kámošem, Davidem Craigem, zneškodnil německý tank, jednoho z těch jejich slavných „Tygrů“. Myslím, že ten důstojník přesně rozpoznal, co se ve mně děje, a byl natolik chytrý, že mě nechal být. Vystupoval jsem velmi oficiálně a mluvil tvrdě a energicky. Podstatně je brzdila i ta moje němčina a já si dával pozor, aby mě všichni kolem dobře slyšeli.

„Antworten!“ vybídl jsem je. „Du verstehst was ich sage?“

„Ich verstehe nicht.“

„Wir haben nicht gelacht.“

„Keiner hat gelacht.“

„Otto, ty jsi lhář,“ řekl jsem mu německy. „Rozumíš mi dobře a smál ses. Gustav, sag mir, Gustav, was du sagen“ – ukázal jsem na Claire – „über meine Frau hier? Beide lachen. Was ist so komisch?“ Tehdy jsme ještě nebyli svoji, ale myslel jsem si, že nemůžu nic pokazit, když ji prohlásím za svou ženu, že tím jenom ještě trošku přitáhnu šrouby. „To je moje žena,“ opakoval jsem to anglicky, aby to pochopil i ten oficír. „Jakou špinavost jsi to o ní řek?“

„Ich habe nichts gesagt. Keiner hat gelacht.“

„Sag mir!“ přikazoval jsem mu.

„Ich habe es vergessen. Ich weiss nicht.“

„Gustav, du bist auch ein Lügner, und du wirst gehen zu Höll für deine Lüge. Za to lhaní a ty sprosťárny, co jste říkali o téhle mladé dámě, půjdete do pekel, kdybych vás tam měl sám odnést. Takže: Schaufeln himlegen!“

Ukázal jsem jim kam. Poslušně položili lopaty a čekali. Chvíli jsem čekal i já.

„Schaufeln aufheben!“ křikl jsem potom bez úsměvu.

Vyděšeně se rozhlédli a pak lopaty zase zvedli, zůstali stát a nevěděli, co s nimi dál.

„Dein Name ist Gustav?“ zeptal jsem se asi po třiceti vteřinách. „Dein Name ist Otto? Jawohl? Du bist von München? Und du bist von… Ach wo!“ Bylo mi srdečně jedno, odkud vlastně je. „Mein Name ist Rabinowitz. Lewis Rabinowitz. Ich bin Lewis Rabinowitz, z Coney Islandu, Západní pětadvacátá, mezi Railroad Avenue a Mermaid Avenue, bei Karussell, blízko toho kolotoče na promenádě.“ Když jsem vytáhl identifikačni známku, aby se mohli podívat na to písmeno J, cítil jsem v palcích tep. Chtěl jsem mít jistotu, že budou správně rozumět tomu, co jsem jim vzápětí řekl v jidiš. „Und ich bin ein Yid.“ A potom německy. „Ich bin Jude, jüdisch. Verstehst du jetzt?“ Už nebyli tak bronzoví, už zdaleka nevypadali tak sebevědomě jako na začátku. Cítil jsem v duši mír. El Er, Louie Rabinowitz z Coney Islandu si snad ještě nikdy nebyl tak jistý sám sebou jako v téhle chvíli. Utkávat se s nimi už nebylo třeba. Promluvil jsem s úsměvem plným zloby, který podle Claire působí děsivěji než škleb kostlivce, výsměšná grimasa smrti. „Jetzt… noch einmal.“ Položili znovu lopaty, když jsem jim to poručil, a zase je na můj příkaz zvedli, jako bych si je už dokonale vycvičil. Ukázal jsem na Claire. „Hast du schlecht gesagt wie als er hat gesagt wie du gesehen Dame hier?“

„Nein, mein Herr.“

„Hast du mitgelacht als er hat gesagt schlecht?“

„Nein, mein Herr.“

„Už zase lžete, mládenci, ale to máte štěstí, protože kdybyste se přiznali, že jste se jí smáli a říkali o ní něco ošklivého, asi bych vám oběma přerazil hřbet. Geh zur Arbeit.“ Zhnuseně jsem se od nich odvrátil. „Pane desátníku, už jsou zase vaši. Děkuju za laskavost.“

„Lew, to nebylo moc hezký,“ ozvala se první Claire.

Potom promluvil ten důstojník. „Seržante, tohle není dovoleno. Takhle s nimi nesmíte mluvit.“

Uctivě jsem mu zasalutoval. „Já znám zásady ženevské konvence, pane kapitáne. Byl jsem v Německu v zajetí.“

„Co to vlastně mělo znamenat?“

„Koukali se po mé snoubence a říkali si o ní něco sprostýho. Teprve nedávno jsem se vrátil. Ještě to v hlavě nemám docela v pořádku.“

„Ty to vážně nemáš v hlavě v pořádku,“ vyčetla mi Claire, sotva jsme osaměli. „Co kdyby to, cos po nich chtěl, odmítli udělat?“

„Uklidni se, holčičko. Udělali to. Museli.“

„Proč? Co kdyby ti to zatrh ten strážný? Nebo ten oficír?“

„To nemohli.“

„Jak to můžeš tvrdit s takovou jistotou?“

„Zkrátka to vím.“

„Proč to teda nemohli udělat?“

„Musíš věřit tomu, co říkám. Jsou věci, které se můžou odehrát jenom tak, jak já chci. Neptej se mě proč. Pro mě je to docela prostý. Oni se o tebe neslušně otřeli, tím urazili i mě, a já je musel upozornit, že takhle se tu chovat nebudou. Něco takového jim nemůže jen tak beze všeho projít.“ To už jsme byli zasnoubení. „Jsi přece moje snoubenka, n ’ est-ce pas? Moje Fräulein. Já bych se takhle rozkatil na každýho, kdo by se na tebe podíval a řek něco oplzlýho, a můj táta a mí bráchové by si počínali stejně, kdyby se nějakej chlap na tebe nebo na některou ségru takhle chlípně zašklebil. Ale dost řečí, miláčku. Vrátíme se do špitálu a rozloučíme se s naším Germánem Hermanem.“

„Lew, já už toho s tím Hermanem mám dost. Počkám dole a dám si limonádu, když myslíš, že s ním tu komedii musíš sehrát ještě jednou. Mně to nepřipadá ani trochu legrační.“

„Budeš se možná divit, holčičko, ale ani mně to nepřipadá legrační. Proto s ním tak nezacházím.“

Problém s Claire spočíval v tom, že měla tak velký kozy. Sammymu s Winklerem to bylo naprosto jasné a upozornili mě na to. A se mnou byla zase ta nesnáz, že jsem snadno začal žárlit a nejradši bych přizabil každýho chlapa, který si těch jejích předností všiml, Sammyho a Winklera nevyjímaje.

Takže tenkrát jsme se zapsali na vojnu čtyři a všichni čtyři jsme se šťastně vrátili. Ale Irving Kaiser z vedlejšího činžáku to koupil při jednom dělostřeleckém útoku v Itálii a už jsem ho nikdy neviděl a Sonnyho Balla tam potkala podobná smrt. Freddy Rosenbaum přišel o nohu a Manny Schwartz pořád ještě chodí po světě s hákem na umělé paži a řekl bych, že už toho má plné zuby, a Sollyho Mosse trefila kulka do hlavy a od té doby špatně slyší a vidí. Jak Sammy onehdy poznamenal, když jsme zase jednou vzpomínali na válku, na dva činžovní bloky v malinkaté části města to nebyly právě malé ztráty, takže i odjinud všude kolem nás muselo padnout hodně lidí, nebo se z války vrátili natrvalo poznamenaní. S tím se dalo jenom souhlasit. Ale tehdy v den nástupu na vojnu jsme ani na okamžik nepomysleli na to, že by to mohlo být nebezpečné a že bychom tam třeba mohli i zůstat.

Šli jsme do války a neměli jsme tušení, co to vlastně znamená.

Většina z nás se oženila hodně brzy. Že bychom se někdy později mohli taky třeba rozvést, to nám vůbec nepřišlo na mysl. Rozvody – to bylo něco pro góje, pro boháče, o kterých jsme čítali v novinách, co si zajeli na šestitýdenní dovolenou do nevadského Rena a jen tak mimochodem se tam rozvedli, protože se to tam dalo sfouknout velmi snadno. Nebo pro takové dvojice, jako byla Sammyho Glenda a její záletný manžel, který měl pořád nějaké milostné pletky a vůbec se je nesnažil nějak kamuflovat. A teď se dokonce rozvedla i jedna moje vlastní dcera. Když jsem se dozvěděl, že se to manželství rozpadá, chtěl jsem se ihned vypravit za svým bývalým zetěm a zařídit majetkové vyrovnání holýma rukama. Claire mi to nedovolila a odvezla mě místo toho do Karibiku, abych tam trochu vychladl. Sammy Singer byl jediný z mého okruhu, který se do manželství nehnal, a pak si vzal rozvedenou gójku s třemi dětmi, která měla vlasy tak světle hnědé, že byly skoro blond. Ale Sammy Singer byl vždycky trošku jiný než my ostatní – pomenší, tichý chlapec, který stále o něčem přemýšlel. Byl zvláštní a po válce šel na studie. Já jsem taky nebyl žádný hlupák a jako válečný vysloužilec bych byl mohl studovat zadarmo, ale už jsem byl ženatý a měl jsem na práci lepší věci než začít zase chodit do školy. Chtěl jsem to co nejdřív někam dotáhnout. To je taky další důvod, proč jsem nikdy neměl rád Johna Kennedyho a lidi kolem něj. Když se prodral do popředí, začal si počínat jako herec, který se baví až nějak moc dobře. Ale já jsem v něm rozpoznal člověka, který někam strašně moc spěchá. Když ho zastřelili, jenom jsem zamžikal očima, řekl něco jako „no to jsou mi věci“, vrátil se ještě ten den do práce a začal se připravovat na to, jak nebudu mít rád Lyndona Johnsona – pokud mi ovšem na něco takového vůbec vybude volná chvilka. Nemám rád pozéry a lidi, kteří pořád jenom naprázdno žvaní, a právě prezidenti jsou v tomhle nepřekonatelní. Už jsem prakticky přestal číst noviny. A už tehdy po válce jsem nedovedl pochopit, jak může tak inteligentní chlapec jako Sammy Singer jít na univerzitu studovat takové zbytečnosti, jako je anglická literatura – knížky si přece mohl číst ve svém volném čase.

Když mi bylo třináct, přijali mě na Brooklynskou střední školu s technickým zaměřením, kam tehdy nebylo jen tak snadné se dostat, a jak jsem najisto předpokládal, předměty jako matika, technické kreslení a některé přírodovědní disciplíny mi tam šly docela dobře. Ale pak jsem z té školy odešel, všechno kromě aritmetiky pustil z hlavy a začal pracovat v tátově sběrně, s bráchou a švagrem, co si vzal mou nejstarší sestru a bydlel s ní v suterénním bytě cihlového domu pro čtyři rodiny, který jsme tehdy už vlastnili. Ta aritmetika se mi pak nejvíc hodila hlavně při kartách, které jsme hrávali na promenádě či na pláži, při nabídkách a sehrávkách v binoklu, ve kterém jsem se mohl směle rovnat i s těmi nejlepšími karbaníky, židovskými přistěhovalci z Ruska a Maďarska a Polska a Rumunska, kteří ani při hře nezavřeli ústa a pořád mluvili a mluvili a mluvili, o kartách a o článcích v židovských novinách, o Hitlerovi, kterého jsme společně od počátku z hloubi srdce nenáviděli, o Stalinovi, o Trockém, o Mussolinim a o Franklinu Delanovi Rooseveltovi, kterého měli rádi, takže jsem ho měl rád i já. Vsadil bych se, že na Coney Islandu by se tehdy nenašel jediný židovský volič, který by dal svůj hlas nějakému republikánovi – snad jen můj švagr Phil, který byl vždycky ze zásady proti všemu, co podporovali ostatní kolem něj, a vydrželo mu to vlastně až dodnes.

Táta ovšem o mém karetním umění neměl příliš valné mínění. Když jsem se ho však zeptal, jak jinak mám tedy trávit volný čas, když zrovna nepracujem, tak nevěděl. A když něco nevěděl, tak o tom vůbec nechtěl mluvit. V armádě se binokl prakticky nehrál, takže jsem se snažil získat něco na přilepšenou v očku, při pokeru či v kostkách. Skoro vždycky jsem něco vyhrál, protože jsem věděl předem, že ten den budu mít štěstí. Když jsem si výhrou nebyl předem jist, radši jsem vůbec nehrál. Pokud jsem někdy prohrál, nikdy to nebylo moc. Okamžitě jsem rozpoznal, když u stolu seděli hráči, kteří byli právě tak dobří jako já a kterým šla zrovna karta, a klidně jsem si chvíli počkal. Moje znalost matiky se mi teď hodí při kalkulaci diskontů, výdajů, daňových úlev a míry zisku, navíc mám pocit, že při tom ani nemusím moc myslet jako moji účetní a děvčata u přepážek při práci s počítačem, a ani mi to nejde o tolik pomaleji. Někdy se netrefím docela přesně, ale jen málokdy se vyloženě spletu. Zaujal mě například nápad s měřiči topné nafty pro vytápění domácností, který by mohl velmi zajímat všechny stavebníky, ale i když jsem brzy objevil měřiče, které by to bezpečně zvládly, nebyl jsem si tak docela jistý v kramflecích. Kdyby se zavedly měřiče, nebylo by při nové výstavbě nutné instalovat do každého domu palivovou nádrž a společnost, která by disponovala měřiči, by mohla distribuci topné nafty zajišťovat a kontrolovat centrálně. Měl jsem ovšem pocit, že ti pánové z velkých naftových společností mě nebudou brát příliš vážně, a ukázalo se, že moje tušení bylo správné. Při jednání s nimi jsem nebyl sám sebou. Oblékl jsem si oblek s vestou a snažil se změnit svou osobnost, protože se mi zdálo, že ta původní, pravá, by se jim asi moc nelíbila. Ta moje kamufláž ovšem stejně neprobudila jejich zájem. Byl jsem prostě jiná liga, a jakmile jsem se pokusil proniknout do té jejich, bylo mi hned jasné, že nemám naději. Měl jsem svoje hranice a uvědomil jsem si, že z té jejich oblohy by mi slunce nesvítilo.

Válka všem hodně pomohla, i mně, protože po ní přišla stavební konjunktura a projevil se nedostatek stavebního materiálu. Vydělávali jsme úspěšně na demolicích a lukrativní byla i likvidace spáleniště prvního lunaparku hned těsně po válce. To už jsem byl po té operaci kýly docela v pořádku, ve výtečné formě a plný síly, a pracoval opět v otcově sběrně. Kupodivu jsem zjistil, že se mi ta práce s bratry a švagrem a starým pánem pořád ještě líbí. Smokey Rubin a ten černoch už u nás nepracovali, ale když jsme o to stáli, mohli jsme si najmout tolik lidí, kolik jsme potřebovali. Co jsem však ze srdce nenáviděl, byla ta věčná špína, mastnota, sajrajt a puch mořské hniloby, zažraný do novinového papíru z odpadkových košů na plážích, který tam sbírali různí hadráři a přiváželi nám ho do sběrny na otlučených dvoukolácích. Bál jsem se špíny i toho smradu, který jsme museli dýchat. Nenávidím hmyz a podobnou havěť. V těch starých novinách se běžně vyskytovali mrtví krabi, trsy mušlí polepených pískem a mořská tráva a slupky od pomerančů a všechny možné další odpadky, a my je balili do útrob velkých žoků, stále ručně, s pomocí kleští a pásků z ocelového plechu. To už na to samozřejmě existovaly stroje, jak nás jednou zkušeně poučil Winkler, když zase právě neměl do čeho píchnout a přišel se podívat, jak se s tím odpadem pachtíme. Postával tam a čekal, až mi skončí šichta. Winkler dokázal objevit stroj na všechno. V nejhorším něco z druhé ruky. Poslední výkřik techniky, říkal tomu s oblibou. Nebylo mi jasné, co tím myslí.

Winkler si například našel takový poslední výkřik techniky na rozřezávání zbylých, teď už nepotřebných vojenských leteckých filmů na pruhy, použitelné v normálních spotřebitelských fotoaparátech, a plánoval si, že bude mít dost času vydělat svoje první miliony, než se firma Eastman Kodak probudí, začne svými výrobky zásobovat fotografující veřejnost a převezme zpátky trh. Lidi se přece žení a vdávají jako diví a chtějí dělat na památku spoustu fotek dětí, které se jim pak vzápětí rodí.

„Ty svoje stroje si můžeš někam strčit, já nic takovýho nepotřebuju,“ brumlal na Winklera táta. Falešné zuby mu při tom cvakaly a mluvil s polskožidovským přízvukem, který Claire před tím, než se mnou začala chodit a přespávala občas v pokoji jedné mé sestry, určitě ještě neslyšela. Že bychom v našem rodinném domě mohli spát spolu, to vůbec nepřipadalo v úvahu. Claire pocházela ze židovské rodiny, žijící v severní části státu New York, kde panovaly úplně jiné poměry než u nás na Coney Islandu, a oba její rodiče se narodili už v Americe, což taky něco znamenalo. Setkali jsme se, když si jednou pronajali letní byt v Seagate, na západní špici Coney Islandu. Měli jsme tam báječné pláže, které poskytovaly skvělé možnosti koupání v moři, pokud ovšem právě nebylo plné kondomů a dalšího odpadu z toalet velkých zaoceánských parníků, které tamtudy vplouvaly do newyorského přístavu skoro každý den, a z našich kanálů. Prezervativům jsme žertovně říkali „coneyislandské grundle“ a tomu ostatnímu svinstvu „dary moře“. Pro kondom jsme měli ještě jeden výraz – „gumák“. Teď tak občas nadáváme těm našim šaškům ve Washingtonu. Třeba Noodles Cook, to je takový typický gumák, a možná se to slovo bude hodit i na toho nového fouňu v Bílém domě.

„Já mám svoje vlastní stroje, dva hned tadyhle,“ říkal starý pán. Napnul svaly a usmál se. Myslel tím svoje ramena a paže. „A tři další stroje tamhle.“ Čímž myslel mě, bráchu a švagra. „A moje stroje jsou živý a nestojí mě spoustu peněz. Tahejte, tahejte,“ pobízel nás. „Nestůjte tady jako kůly v plotě a neposlouchejte ho. Musíme vytrhat všechny tyhle trubky a pak jít na ty bojlery.“

A tak se se svými třemi živými stroji pustil zase do práce a my se oháněli štípačkami a kleštěmi a dávali bacha, aby nám nějaký prasklý pásek ocelového plechu nevyšvih oko nebo neušmik kulky. Hotové žoky jsme rovnali na sebe a oba, ten horní i ten spodní, se vždycky ještě chvíli slastně třásly a kolíbaly způsobem, který v Claire vzbuzoval sexuální představy, jak se mi svěřila – jako by se nějaký velký chlap, jako jsem třeba já, svalil na bezbranné děvče, jako je třeba ona.

Tátovi se Claire zalíbila, hned jak se poprvé objevila u nás ve sběrně. Chodila tam potom pravidelně, dívala se, jak se činíme, a někdy mi dokonce pomáhala, abych byl s prací dřív hotov a mohli jsme si někam vyrazit. A taky oceňoval, že trávila hodně času s naší matkou, se kterou v té době už začínala být těžká řeč. A dárečky, které nám nosila k narozeninám a svátkům, vždycky pěkně balila. Ozdobně balit dárečky? Claire byla první člověk v našem okolí, který něco takového dělal. Než se objevila, kdo z rodiny, ba z celého Coney Islandu, vůbec kdy slyšel, že by se dárky měly nějak ozdobně balit? Nebo o broušených skleničkách? Nikdo z rodiny přesně nevěděl, jak takové broušené skleničky vypadají – to jsou takové ty na nožičkách? Ale když Claire prohlásila, že by je chtěla mít doma, zatoužil jsem po nich taky, a pak nám je opatřil jeden dobře situovaný Ital, jmenoval se Rocky, u kterého jsem nakupoval. Rocky mě měl rád a líbilo se mu, že s ním Claire mluví vždycky na rovinu, a když jsme se oba odstěhovali a každý zvlášť začali kupovat parcely a stavět domy, občas jsme si prokázali nějakou službičku. Rocky měl rád děvčata, blondýnky a rudovlásky, hodně nalíčené, ve střevíčkách s jehlovými podpatky a velkými ňadry, a měl velký respekt před vdanými ženami, například před Claire či před svou vlastní manželkou. Claiřin otec v té době umřel a táta mi dal hned na začátku jasně najevo, že nepadá v úvahu, abych u nich někdy zůstal přes noc, i kdyby byla doma její matka.

„Tohle si dobře zapiš za uši, Louie,“ řekl mi tehdy Morris, můj otec. „To děvče je napůl sirotek. Nemá tátu. Buď si ji vezmeš, nebo ji necháš bejt. A myslím to sakra vážně.“

Tak jsem se rozhodl, že si ji vezmu, a když jsem o tom trochu zapřemýšlel, uvědomil jsem si, že si vlastně přeju, aby moje žena byla panna. Překvapilo mě to, ale nakonec jsem si začal přát právě tohle. Musel jsem si připustit, že pokaždé, když se mi podařilo nějakou holku přemluvit, aby se se mnou pomilovala, klesla pak v mých očích trošku na ceně, i když jsem s ní většinou chtěl spát i potom. A ještě o šest let později, když se Sammy oženil s Glendou a vyfasoval s ní ty její tři děti, nedovedl jsem pochopit, jak si nějaký chlap může vzít ženskou, kterou už před ním pilně obdělával někdo jiný, zvlášť když ten člověk je ještě naživu a asi nebyl zdaleka jediný. Je to směšné, já vím, ale tehdy jsem byl prostě takový.

A jsem takový pořád, protože pokud jde o naše dvě dcery, už jsem to vzdal a o některých věcech, které se jich týkají, se už s Claire nebavím. Nechtěly mi věřit, když jsem jim řekl, že když jsme se s maminkou brali, byla ještě panna. A Claire mě pak donutila odpřisáhnout, že už to nikdy nikomu neřeknu.

Když se Claire přestala ovládat, obvykle jsem se radši klidil, ale ne ze strachu. Strach jsem neměl ani v armádě nebo potom v zajateckých lágrech, dokonce ani v boji muže proti muži a mezi výbuchy dělostřeleckých granátů, když jsme postupovali přes Francii a Lucembursko k německým hranicím, ani tehdy po tom velkém prosincovém překvapení, když jsem zvedl hlavu ze sněhu a uviděl německé vojáky s úplně novými puškami a v čistých bílých uniformách, kteří pak naši jednotku vzápětí zajali.

Ale krys v naší sběrně jsem se bál. A špínu jsem přímo nenáviděl, hlavně po válce, když jsem se znovu vrátil do práce. Stačilo mi uvidět někde v rohu místnosti myšku a hned jsem se celý roztřásl a udělalo se mi šoufl, stejně jako teď, když ucítím v ústech chuť matčiných zelených jablek nebo si ji jenom připomenu. A když jsem se pak konečně udělal pro sebe, v městečku vzdáleném asi dvě a půl hodiny jízdy od našeho podniku v Brooklynu, nejlepší lokalita, která tam tehdy byla k mání, byla zkrachovaná továrna na výrobu myších pastí, s nákladní vlečkou a blízko nádraží, ale i tam byla už v té době spousta myší.

Každý den se mi zvedal žaludek, když jsem viděl špínu za svými nehty, a hrozně jsem se za ni styděl. Štvala nás všechny. Po práci jsme se drhli jako blázni, ale měli jsme k dispozici jenom studenou vodu z hadice. Trvalo nám to vždycky snad hodinu. I v zimě jsme se mydlili štiplavým mýdlem, drhli tuhými kartáči a splachovali vodou z hadice, protože se nám příčilo odejít domů s tím sajrajtem na sobě. Tu čerň za nehty jsem skutečně nenáviděl. Na vojně v Atlantě jsem objevil manikúru – vedle krabího koktejlu a řezů ze svíčkové po anglicku – a vrátil jsem se k ní potom v Anglii, a když jsme postupovali přes Francii, dal jsem si udělat manikúru pokaždé, když se naskytla příležitost. A po návratu na Coney Island se z toho stala naprosto pravidelná záležitost – bez manikúry jsem prostě nemohl existovat. I v nejhorších chvílích v nemocnici, kdy bych se radši neviděl, dbám úzkostlivě na svou čistotu a manikúra je jedna z mála věcí, bez které se nedokážu obejít. Claire tehdy už taky věděla, co to je manikúra. Když jsme se vzali, stala se z ní součást naší milostné předehry. Měla ráda i pedikúru a prožívala přímo rozkoš, když jsem ji něžně drbal na zádech a masíroval jí šlapky, a já jsem si zase hrozně rád hrával s jejími prsty u nohou.

Jakmile jsem měl pohromadě dost peněz, koupil jsem si dobrý vůz, a když jich bylo ještě víc, dostala kvalitní auto i Claire, a pak už jsme na večírky nejezdili v podnikové dodávce jako na začátku. A když jsem zjistil, že existují krejčovské firmy, kde se šijí obleky na míru, už nikdy jsem se nechtěl oblékat jinak. Když se stal Kennedy prezidentem, ukázalo se, že oba šijeme u téhož newyorského krejčího, i když jsem musel uznat, že jsem v šatech od něj nikdy nevypadal tak dobře jako Kennedy ve svých. Sammy vždycky tvrdil, že se neumím oblékat, a Claire to říkala taky, a možná mají pravdu, protože já jsem nikdy nevěnoval větší pozornost věcem jako barva látky a střih a nechal jsem krejčího, aby mi to vybral sám. Ale jedno vím určitě – totiž že jsem se v obleku na míru, který stál přes tři sta dolarů i s daní a klidně jsem za něj mohl zaplatit třeba i pět set, cítil naprosto báječně. Teď něco podobného stojí přes patnáct set dolarů, někdy i dva tisíce, ale to je mi jedno a mám takových obleků víc, než kdy budu stačit unosit, protože mezi remisemi nemoci mi stále kolísá váha, a když jdu někam do společnosti, chci, aby mi oblek padl co nejdokonaleji (o manikúře nemluvě).

Košile nosím pouze bavlněné. Žádný nylon, žádný polyester, nic nemačkavého, takové ty večer přeper, ráno si vem na sebe. Ale nesmí to být egyptská bavlna – po vzniku Izraele a válce v osmačtyřicátém. Když firma M & M a spol. Mila Minderbindera začala ve velkém dovážet egyptskou bavlnu, přestal jsem od nich pro svoje instalace odebírat toaletní mísy a umyvadla a pro skladiště dříví stavební materiál. Winkler moc dobře ví, že se mi to vůbec nelíbí, ale přesto pořád od Minderbindera kupuje kakaové boby na výrobu těch svých čokoládových velikonočních zajíčků. Když nám je pošle jako dárek, vyhodíme je do popelnice.

Když jsem objevil karibskou oblast, objevil jsem pro sebe i sýry – totiž kvalitní francouzské sýry. Od prvního dne jsem se do nich zamiloval. A Martinique a Quadeloupe a později Saint Barts se staly místy, kam jsme hrozně rádi v zimě jezdili na dovolenou. Právě kvůli těm sýrům. Evropa mě moc nelákala. Jednou jsme si zajeli do Francie a jednou do Španělska a do Itálie, ale nikdy mě pak ani nenapadlo vrátit se ještě jednou někam, kde se nemluví mým jazykem a kde pořád nemůžou přijít na to, co jsem to vlastně za člověka. Ale při jednom takovém pobytu s Claire na Saint Bartsu – zrovna jsme měli báječnou náladu, protože jsme právě v Sint Maartenu koupili dvě moc hezké parcely, a to za neuvěřitelně výhodnou cenu – jsem snědl kousek sýra, který jsem měl vždycky hrozně rád, pokud si vzpomínám, byl to Saint André, s krajíčkem chleba, který mi taky vždycky chutnal, a o chvíli později jsem v ústech ucítil povědomou chuť zelených jablek, na kterou jsem nikdy nezapomněl – pálivou, nakyslou chuť, kterou jsem si dobře pamatoval z doby, kdy jsem jako kluk stonával; teď jsem se vylekal, že se ve mně děje něco, co není tak docela v pořádku. A taky mi začala tuhnout šíje, jako by mi tam narůstal nějaký otok. Při té vzpomínce se teď sice dokážu usmívat, ale už tehdy mi bylo jasné, že to asi nebude jen nějaká bezvýznamná zažívací porucha. Do té doby se mi snad nikdy neudělalo špatně od žaludku, ať jsem toho snědl a vypil sebevíc, a nevzpomínal jsem si, že bych se v dospělém věku cítil někdy jinak než naprosto fit. Za války jsem často trpěl zimou a válel se ve špíně a potřeboval jsem víc spánku a vydatnější stravu, ale přesto jsem byl zdravotně naprosto v pohodě a měl jsem pocit, že se mi nemůže stát nic zlého či mimořádného. Ani tehdy, když kulka německého snajpra zasáhla desátníka Hammera, který stál vedle průzkumného džípu na krok ode mě, přímo do hlavy. Zrovna říkal, že to městečko vypadá docela bezpečně a podle něj do něj můžem klidně vjet. Vůbec mě nepřekvapilo, že to dostal on a ne já. Vůbec mě nenapadlo, že jsem měl prostě velkou kliku. Bylo mi jasné, že jinak to dopadnout nemohlo.

„Zlato, víš co? Zítra se vrátíme domů,“ řekl jsem Claire, když jsem tu starou chorobnou chuť zelených jablek ucítil na jazyku. Později, to jsme už byli u sebe v pokoji a právě jsme se moc hezky pomilovali, jsem se jí to pokusil zdůvodnit. „Napadlo mě, že bych mohl v Newburghu zkusit něco, co by pro nás nakonec mohlo být velmi zajímavý,“ vymýšlel jsem si.

Po tom milování jsem se už cítil docela dobře a ani potom doma jsem už neměl žádné potíže. Jenom pro jistotu jsem však přece jen zašel k doktorovi. Emil mě prohlédl a nic nenašel. Dodnes nevím, jestli se na mě neměl podívat trošku důkladněji, nebo jestli by to stejně nebylo jedno, i kdyby už tehdy něco zjistil. Emil je zřejmě přesvědčený, že to, co mě tehdy zaskočilo na tom ostrově, bylo něco jiného, než co mám teď.

Lidí se nebojím, ale čím dál víc mám strach ze zelených jablek. Pamatuju se, že když jsem poprvé v životě stonal, řekla mi maminka, že to je proto, že jsem se přejedl nezralých zelených jablek, která měla na míse připravená na koláč či co. Ani nevím, jestli jsem je tehdy skutečně jedl. Ale pokaždé, když se mi pak udělalo špatně a zvedal se mi žaludek a zvracel jsem, při spalničkách, příušnicích, jednou při angíně, dávala vinu těm zeleným jablkům a já jí to nakonec začal věřit, i když jsem předtím žádná zelená jablka nejedl, protože ta chuť v ústech, která předcházela nutkání ke zvracení, byla vždycky tatáž. A věřím tomu dosud. Protože pokaždé, když se mi udělá šoufl, před ozařováním či před chemoterapií nebo při ozařování či při chemoterapii nebo po ozařování či chemoterapii, pocítím v ústech tu chuť zelených jablek. Cítil jsem ji i tehdy, když mi operovali tu dvojitou kýlu. A když se mi poprvé udělalo opravdu zle, to jsme se vraceli z víkendu, který jsme strávili v Sammyho domě na Fire Islandu s několika Sammyho přáteli z redakce týdeníku Time , a já jsem najednou pocítil, jak mi vzadu tuhne a otéká šíje, že ani nemůžu otočit hlavou, a pak jsem za volantem málem omdlel a vyzvracel jsem se hned těsně vedle vozu, mumlal jsem prý pořád jako v mátohách něco o zelených jablkách, tvrdila Claire. A děti vzadu ve stejšnu, tenkrát jsme měli ještě jenom tři, to potvrdily. Lidem doma, kteří se divili, co že se vracíme tak pozdě večer, jsme řekli, že se mi ve voze udělalo špatně, protože tehdy jsme si všichni mysleli, že o nic jiného taky nešlo. Později jsme tvrdili, že to asi bude angina pectoris. Potom mononukleóza. Pak tuberkulóza mízních uzlin. Když jsem pak o sedm let později poprvé totálně zkolaboval a odvezli mě do města do špitálu a Claire řekla Glendě, o co ve skutečnosti jde, ukázalo se, že to oba, Glenda i Sammy, už vědí, nebo si to spíš domysleli. Glenda měla určité zkušenosti se svým bývalým manželem, byť měl docela jiný typ rakoviny, a Sammy, jak jsme všichni věděli, byl nadupaný informacemi, protože každý týden pečlivě pročítal ten svůj Time.

Claire ještě nepoznala rodinu, jako byla naše, lidi, kteří jako táta a máma mluvili s brooklynským a židovským akcentem, nikdy nechodila s klukem jako já, který ji bez okolků přebral jinému chlápkovi na společném tahu, udělal všechno, co si zamanul, a spatřoval svou budoucnost v obchodu se sběrnými surovinami. To poslední jsem neslyšel moc rád, ale přiznal jsem se jí k tomu až po svatbě.

„Sběrné suroviny nemají žádnou budoucnost, protože všemožného odpadu je pořád víc,“ tvrdil nám Winkler, než prvně zkrachoval. „Louie, nadbytek je vždycky průser. Hospodářství potřebuje nedostatek zboží. V tom je zásluha monopolů – uměle omezují dodávky věcí, po kterých je poptávka. Já ty přebytky armádních zásob leteckých filmů firmy Eastman Kodak kupuju prakticky zadarmo, protože toho materiálu je spousta a nikdo o něj nestojí. Jenže já ho porcuju na normální barevné filmy do fotoaparátů, kterých je nedostatek. Lidi se žení a vdávají a mají děti, stejně jako já, a každý je chce fotografovat na barvu, jenže nejsou filmy. Firma Eastman Kodak je bezmocná. Je to jejich film, tak nemůžou jít s kvalitou dolů. Používám jejich značku, a tak na mně nemůžou chtít, abych snížil ceny. Když jsem rozeslal nabídkové lístky, přišla první objednávka od nich, na čtyři filmy, protože si chtěli zjistit, co to vlastně provádím.“

Ovšem netrvalo dlouho a jak on, tak firma Eastman Kodak přišli na to, že ten vojenský letecký materiál sice perfektně vyhovoval při filmování z výšky tří kilometrů, ale na děťátkách a nevěstách že zanechává nehezké zrnité skvrny, a tak se zase objevil u nás, a když jsme potřebovali, jezdil s jedním naším náklaďákem. Potom rozjel svou první pekárnu, ve které vyráběl vdolky s medovou a čokoládovou polevou, a po nezdaru v tomhle podnikání se odstěhoval do Kalifornie, kde koupil první z celé série továrniček na čokoládové bonbony, ale s těmi nakonec taky ztroskotal. Dvacet let jsem mu pak občas podstrkoval nějaké peníze, aby o tom Claire nevěděla. A Claire mu taky dvacet let posílala peníze, když byl v nouzi, a rovněž se mi s tím nesvěřila.

Než jsem opustil armádu, zeptala se mě Claire, tehdy ještě úplné děvčátko, docela vážně, jestli bych nechtěl zůstat na vojně, protože se jí líbila vyhlídka na neustálé cestování z místa na místo.

„Ty ses asi pomátla,“ řekl jsem jí. Nebylo to dlouho po Drážďanech a po té operaci jsem ležel ve špitále jako lazar.

„Jak si to vlastně představuješ? Kam bys chtěla cestovat? Do Georgie? Nebo někam do Kansasu? Do Fort Sill v Oklahomě? Zapomeň na to.“

Když moje nestarší sestra Ida musela zůstat doma u matky, pomáhala nám Claire ve sběrně u telefonu a s administrativou. A naopak, když Ida musela do kšeftu, pomáhala opatrovat naši maminku. Ta ji měla moc ráda, protože Claire se k ní chovala opravdu moc hezky. Se staruškou to tehdy šlo už dost z kopce, chovala se stále podivněji. Doktor nám to zdůvodňoval tím, že jí v hlavě kornatějí tepny, což je prý v jejím věku docela normální. My si teď myslíme, že šlo o Alzheimerovu nemoc, kterou možná už i my považujeme za něco stejně normálního jako Dennis Teemer rakovinu.

Claire nebyla nikdy moc dobrá na matiku, a to mě teď začíná znepokojovat. Dovede sice docela slušně sčítat a odčítat, zvlášť když jí člověk strčí do ruky kalkulačku, a dokonce i trošku dělit a násobit, ale když dojde na zlomky, desetinná čísla a procenta, je naprosto ztracená a aritmetice cenových indexů a úrokových sazeb nerozumí ani za mák. Přesto tehdy docela úspěšně vypomáhala s podnikovým účetnictvím a starý pán po ní ani víc nechtěl, zvlášť když jsme jednou přišli na to, že do posledního papírového žoku, který jsme toho dne balili, přihazovala kousky mosazi a mědi, abychom s tím prý byli dřív hotovi. Táta tomu nemohl věřit a jeho řev málem bořil zdi a nejspíš vyhnal všechny zpanikařené krysy a myši a šváby ven na McDonald Avenue.

„Já jsem se jenom snažila pomoct,“ vysvětlovala svoje počínání. „Myslela jsem, že budete rádi, když ten paket bude těžší.“

Hlasitě jsem se rozesmál. „Ale ne proto, že do něj přibalíš kusy mosazi.“

„Nebo mědi,“ dodal brácha a taky se rozchechtal.

„Čočkele, kam jsi chodila do školy?“ ptal se jí starý pán a poklepával si na falešné zuby. Když měl táta dobrou náladu, zněl každý jeho zub jinak. „Měď a mosaz se prodávají po čtrnácti centech za libru. Za libru novinovýho papíru dostaneš leda tak hrst kozích bobků. Co je tedy výhodnější? Člověk nemusí mít vystudovanej Harvard, aby to pochopil. Posaď se tady, čočkele, zapisuj nám tady čísílka a zjisti nám, kdo nám je něco dlužnej a komu musíme něco platit my. Neboj se, děvenko. Ještě si zatancuješ, až tě budou nohy bolet. Louie, pojď sem ke mně. Pověz mi, člověče – kdes tohle nemožný stvoření splašil?“ Vzal mě pod paží a odvedl si mě stranou do rohu, aby si se mnou mohl v klidu promluvit o samotě; skvrnitou tvář měl celou brunátnou. „Poslyš, Louie. Kdybys nebyl můj syn a kdyby ona byla místo toho moje dcera, tak bych ji s takovým šupákem jako ty chodit nenechal. Jestli jí někdy sebemíň ublížíš, přerazím tě vejpůl.“

Nebyla zase tak naivní, jak si táta myslel, a nebylo tak snadné ji zblbnout, ale kdybych se opravdu snažil, jistě bych od ní dostal všechno, co bych chtěl. Od sestřenice, která bydlela nedaleko od nás, slyšela o chlapcích z Coney Islandu a jejich společenských klubech, kde s děvčetem odtančili do zadní místnosti s pohovkami, zavřeli za sebou dveře, a než se holka nadála, byla napůl svlečená, takže se styděla utéct zpátky do sálu a musela jim volky nevolky poskytnout aspoň něco z toho, co po ní chtěli. Když jsme tam byli poprvé, řekla, že dozadu se mnou nepůjde, a tak jsem ji při tanci zvedl nad zem a odtančil tam s ní, jenom abych ji přesvědčil, že aspoň ode mě se ničeho nemusí bát, protože já jsem jiný než ostatní. Neřekl jsem jí ovšem, že jsem tam byl sotva před hodinou s jinou.

Jistě, aritmetika jí moc nešla, ale brzy jsem zjistil, že je lepší svěřit svoje kšefty jí než bráchům nebo jiným společníkům, a to jsem bráchům i svým partnerům vždycky bezvýhradně věřil. Nikdo z nich mě nikdy nepodfouk, pokud vím, a dal bych krk na to, že to nikoho z nich vlastně ani nenapadlo, protože já jsem vždycky k sobě vybíral lidi, kteří byli poctiví a bavili se a pili stejně rádi jako já.

Claire měla pěkné nohy a samozřejmě ta nádherná ňadra, a ještě teď je na ni pěkný pohled. Všimla si dřív než já, že si skoro všichni italští stavitelé, se kterými jsme uzavírali obchody, vodili na staveniště, kde jsme se dohadovali, svoje přítelkyně, většinou oslnivé blondýnky nebo rudovlásky, a tak jsem ji bral taky s sebou, hlavně když šlo o něco důležitějšího než obvykle. To si vždycky nabarvila vlasy skoro na blond, ověsila se blýskavou bižuterií a začala s nimi, s muži i děvčaty, mluvit jejich jazykem. „Já si vždycky na sebe beru tyhle věci, když s ním někam jdu,“ svěřovala se jim a oči jí při tom s poněkud znaveným úsměškem zalétly na snubní prstýnek, který měla na ruce, a dolů do velkého výstřihu šatů nebo sáčka, které měla toho dne na sobě. „Nemám u sebe oddací list, abych se mohla úředně prokázat,“ říkala, když se nás někdo zeptal, jestli jsme opravdu už manželé. Nechal jsem na ní, aby na takové otázky odpovídala, a její komentáře se mi moc líbily. Když se nám někdy povedl dobrý kšeft a oběd se poněkud protáhl, pronajali jsme si v místním motelu na zbytek odpoledne pokoj, ale před večerem jsme vždycky odjeli. „On už musí domů,“ vysvětlovala ostatním. „Nemůže si dovolit strávit tady celou noc.“ V restauracích, nočních klubech a letoviscích navazovala na dámských toaletách kontakty s osamělými ženami a nebylo pro ni těžké obstarat vhodnou partnerku pro některého mládence z naší party, který s sebou nikoho neměl a zatoužil po dámské společnosti. A když mě jednou silně zaujala vysoká blonďatá australská přítelkyně jednoho italského stavaře, rozverná, zřejmě ke všemu ochotná kočka, hopkající na jehlových podpatcích, nápadně bíle nalíčená a s ňadry srovnatelnými s Claiřinými, které se chtělo pořád tancovat, i když v podniku nehrála žádná hudba, a která nezavřela pusu a pořád mluvila o různých velmi rozpustilých věcičkách, jejichž výrobu by ráda doporučila majitelům továrny na hračky, kde byla zaměstnaná, pochopila Claire dřív než já, co mi začíná klíčit v hlavě.

„Bydlí ještě s jednou kamarádkou,“ sděloval mi ten Ital, aniž pohnul ústy. „Je to zdravotní sestra, holka jako víno. Rádi si spolu občas někam vyrazí. Mohli bychom se k nim přidat.“

„Jenže já bych měl zájem o tuhle ještěrku,“ řekl jsem tak, aby to ta australská blondýna dobře slyšela.

„To je v pořádku. Tak já si teda prověřím tu ošetřovatelku,“ řekl na to a já v tu chvíli věděl, že s tímhle chlápkem se asi moc kamarádit nebudu. Nepochopil, že nestojím o to, aby mi to děvče věnoval jako dárek. Byl bych ji rád získal sám, vlastním šarmem a úsilím.

Claire to všechno prokoukla. „Tak tohle ne, Lew,“ vysvětlila mi jednou provždy, jakmile jsme se octli ve voze. „Něco takového tě nesmí ani napadnout. I kdybych o všem věděla.“

Vzal jsem si to k srdci, a pokud vím, už jsem jí k ničemu podobnému nedal příležitost.

A v nemocnici ve Fort Dix se na mě rozzlobila kvůli Germánovi Hermanovi. To už jsem věděl, že je to ta pravá ženská pro mě, a jiná děvčata mě přestávala zajímat.

„Kdo se tady o tebe stará?“ chtěla vědět, když za mnou o jednom víkendu opět přijela z města. „Co děláš, když něco potřebuješ? Kdo ti přijde pomoct?“

Ujistil jsem ji, že jí to s potěšením předvedu. A pak jsem zařval: „Hermane!“ Než jsem stačil zavolat podruhé, ozval se ustrašený dusot a v příští chvíli se v pokoji objevil můj německý pucflek Herman – drobný, vyděšený, udýchaný, nervózní padesátník. Žádný árijský nadčlověk, žádný Übermensch, to tedy vskutku nikoli.

„Mein Herr Rabinowitz?“ spustil ihned, jak jsem ho to naučil. „Wie kann ich Ihnen dienen?“

„Achtung, Herman,“ rozkázal jsem mu ledabyle. A když srazil kufry a napružil se do pozoru, vydal jsem příkaz, kterému už v té době velmi dobře rozuměl. „Anfangen!“ Začal mi vyprávět o sobě. A já se otočil ke Claire. „Tak jaká byla tentokrát cesta? A kde ses ubytovala? Zase v tom stejném hotelu?“

Herman pokračoval ve své recitaci a Claire na něj kulila oči, ale když pochopila, oč jde, nemohla tomu uvěřit. A vůbec se jí to nelíbilo. Tvářila se tak komicky, že jsem se málem rozesmál. Herman ohlásil svoje jméno, hodnost a identifikační číslo, potom datum a místo narození, uvedl školy, do kterých chodil, přehled zaměstnání, jimiž prošel, údaje o své rodině a její finanční situaci a všechno další, co věděl, že chci slyšet, když si ho postavím do pozoru a přikážu mu, aby se mi znovu prezentoval. A já zatím poklidně rozprávěl s Claire, jako by tam vůbec nebyl nebo jako by mě aspoň ani trochu nezajímal.

„Takže abys věděla, jak jsem se rozhod. Že bych zůstal na vojně, s tím v žádném případě nepočítej. Táta mě ještě bude určitou dobu potřebovat v té svojí sběrně.“

Claire nevěděla, koho z nás má sledovat. Tvářil jsem se naprosto vážně. A najednou nastalo ticho. Herman dokončil svůj projev a teď stál a mžikal očima a potil se.

„Jo tak,“ řekl jsem , jako bych si na něj najednou v z pomněl . A ni jsem se po něm neotočil. „Noch einmal.“

A on začal znovu. „ Meine Name ist Hermann Vogeler. Ich bin ein Soldat der deutschen Armee. Ich bin Bäcker. Ich wurde am dritten September 1892 geboren und ich bin dreiundfünfzig Jahre alt.“

„Lew, přestaň – to už stačí,“ skočila do toho konečně Claire a byla viditelně naštvaná. „Zaraž to! Přestaň s tím!“

Vůbec se mi nelíbilo, že se mnou takhle mluví – a nelíbilo by se mi to, ani kdyby tam byl někdo jiný než Herman. V té žíle na krku mi zase začalo cukat. „Takže se odtud vrátím do sběrny k tátovi a začnu napřed tam,“ řekl jsem, ale nedíval jsem se při tom na ni. „Jenom abych měl nějaký příjem, než si budu moct pořádně rozmyslet, do čeho se my dva potom spolu poustíme.“

„Lew, nech ho už,“ vyzývala mě. „Myslím to vážně!“

„Můj otec choval krávy a prodával mléko,“ recitoval Herman německy. „Já jsem vychodil školu. Potom jsem si podal přihlášku na vysokou, ale nevzali mě. Nebyl jsem jim dost chytrý.“

„To je v pořádku,“ uklidňoval jsem ji nevinně, zatímco Herman poslušně opakoval, co ze sebe sypal už prve. „Já ho mám takhle vycvičenýho. Doma ho naučili péct chleba, já jsem ho naučil tomuhle. Až skončí, bude si to muset ještě párkrát zopakovat, abychom si to oba všechno pamatovali až do smrti. Můžeme bydlet u našich, v tom bytě docela nahoře. Jsem ze všech nejmladší, takže budeme muset šlapat do schodů. Moh bych jít studovat, ale myslím, že by to byla ztráta času. Ani kdybychom se vzali. Chceš si mě vzít?“

„Chci, abys ho nechal jít, Lew! Momentálně mě nic jinýho nezajímá. Varuju tě!“

„Ano? Tak mě k tomu donuť.“

„Nedráždi mě. Nebo to vážně udělám.“

„Jak asi?“

„Svlíknu si šaty,“ rozhodla se a já viděl, že ani trochu nežertuje. „Přímo tady na fleku. Svlíknu se ti tady donaha. Už toho mám dost! A jestli ho nezarazíš, vlezu si pak k tobě na postel a posadím se na tebe, štychy neštychy, ať ti třeba všechny popraskají. A ukážu mu všechno, co už na mně znáš. Přísahám, že to udělám. Pošli ho pryč.“

Věděla, co se ve mně děje, potvora. Když pak přišly do módy bikinky, ani jsem jí nemusel říkat, že ona je nosit nebude, a snažil jsem se to rozmluvit i svým dcerám, jenže s nimi nebyla řeč a nakonec jsem to vzdal, a když šly na pláž, radši jsem zůstal doma.

Začala se rozepínat. A další knoflík. A ještě jeden. A pokračovala dál. A když jsem zahlédl bílé kombiné a hluboký výstřih a krajku a ty vzduté tvary pod ní, ty její velikánský kozy, který podle mě žádný jiný chlap než já nejenže neměl právo nikdy spatřit, ale vůbec si neměl všimnout, že tam něco takového má, musel jsem to vzdát. Představoval jsem si, jak si rozdrcne zip sukně a vystoupí z ní, a ten skopčák bude pořád ještě s námi v pokoji, a ona si pak vyhrne kombiné – a v tu chvíli mě posedla hrůza, tu představu jsem nemohl snést, musel jsem Hermana zarazit, a taky jsem to vzápětí udělal, jako bych měl vztek na něj a ne na ni, jako by to všechno byla jeho vina, ne její či moje, a musel jsem ho rychle poslat pryč.

„Dobrá, to stačí, zapni se.“ Samozřejmě že jsem zuřil i na ni. „Fajn, Hermane. Genug. Fertig. Danke schön. Vypadni! Schnell! Macht schnell! Ať už tě tu nevidím.“

„Danke schön, Herr Rabinowitz. Danke vielmals. “ Celý se třásl, což mě rozzlobilo ještě víc, a s úklonami vycouval z pokoje.

„Tohle nebyla moc vtipná legrace, Lew, aspoň já jsem se vůbec nebavila,“ sdělila mi naštvaně, když se zapnula.

„Já jsem to taky jako legraci nemyslel.“ I já jsem z toho byl pěkně otrávený.

„Tak proč to děláš?“

Na to jsem jí nedokázal odpovědět.

Když potom odjížděl, uvědomil jsem si, že mi ten chudák vlastně přirostl k srdci, a než ho transportovali domů (říkalo se tomu repatriace), přemohl jsem se a popřál jsem mu hodně štěstí.

To už mi ho bylo líto. Zdaleka to nebyl žádný silák. I ve srovnání s jinými zdecimovanými Němci vypadal jako chcípák a vzhledem k jeho věku se dalo těžko předpokládat, že ještě někdy zesílí a zmátoří se. V jistém ohledu mi připomínal Sammyho otce, milého tichého starého pána se stříbrnými vlasy, který přes léto, když přišel domů z práce, vždycky zamířil na pláž, rozkošnicky si zaplavat v moři. Sammyho matka za ním posílala Sammyho nebo jeho bráchu či sestru, aby na něj dohlédli a připomněli mu, že by se měl včas vrátit domů k večeři. My dva se Sammym jsme měli štěstí. Oba jsme měli starší sestru, která se mohla starat o naše rodiče, když zestárli a blížil se jejich konec. Sammyho otec byl velký čtenář, pročítal všechny židovské noviny, a u nich doma všichni poslouchali z rádia klasickou hudbu. V coneyislandské knihovně pro něj Sammy dával rezervovat knížky, které byly přeloženy do jidiš, většinou romány, hlavně od ruských autorů. Byl to takový přívětivý pán. To můj táta nebyl. U nás doma se nečetlo skoro vůbec. Já jsem na to nikdy neměl čas. Ze začátku, když se Sammy pokoušel psát povídky a humorné články do časopisů, dával mi je číst a chtěl slyšet, co si o nich myslím. Nikdy jsem nevěděl, co mu na ty jeho výtvory říct. Jsem rád, že se mnou jako s pokusným čtenářem už dávno přestal počítat.

Sammy pečlivě opatroval fotografii svého otce v uniformě, pořízenou za první světové války. To byl ještě docela mladý a vypadal dost směšně, jako tehdejší vojáci všichni – na hlavě měl helmu, která jako by byla na jeho malou hlavu moc velká, přes rameno měl pověšenou plynovou masku a na opasku čutoru. Starý Jacob Singer emigroval do téhle země, aby tam v Evropě nemusel do žádné armády, a než se stačil pořádně rozkoukat, ocitl se i tady v uniformě. Měl laskavé, usměvavé oči, které se vždycky dívaly zpříma do vašich. Sammy někdy vašemu pohledu uhýbá. Když jsme byli ještě kluci a začali jsme s holkama hrát líbací hry, museli jsme mu pořád připomínat, aby se děvčeti, které držel v objetí, díval pěkně do očí, ne někam stranou. Sammy je ve svých osmašedesáti už starší, než byl jeho otec, když umřel. To já bezpečně vím, že se věku mého táty nedožiju.

Sammy bydlel v jiném bloku než já a naši rodiče se nikdy nesetkali. Tenkrát nebylo ve zvyku zvát jiné rodiny na večeři či na oběd, jenom o letních víkendech se u nás občas stavili nějací příbuzní, kteří bydleli jinde a zajeli si na Coney Island na pláž.

Táta se k nikomu mimo rodinu nechoval příliš přátelsky a moji kamarádi jako Sammy a Winkler byli vždycky trochu nesví, když za mnou přišli a on byl náhodou zrovna doma. Především se mnou počítal jako se svým nástupcem, který převezme firmu, až on už bude příliš starý, a bude se pak starat nejen o něj, ale i o všechny bratry a sestry a jejich děti, když si nebudou umět sami poradit a budou potřebovat pomoc. Rabinowitzové vždycky drželi pohromadě a táhli za jeden provaz. Já jsem byl odjakživa člen rodiny, který ji reprezentoval navenek, její mluvčí, schmeichler, kšeftsman, ukecávač. S přátelským výrazem ve tváři jsem navštěvoval jednu barabiznu za druhou a všude se dával do řeči s utahaným domovníkem, který zrovna s lopatou v ruce shrnoval uhlí do sklepního okénka nebo koulel z domu na chodník plné popelnice, a uctivě se ho ptal, jestli on je tam „pan správce“ nebo „manažer“ a jestli by mi nemohl zprostředkovat setkání s „tím pánem“, který za dům zodpovídá, přičemž jsem mu mnohoslibně naznačoval, že my dva bychom si jistě mohli být navzájem užiteční. Nechal jsem mu vizitku (Winkler mi je obstaral u jednoho svého známého tiskaře za směšně nízkou cenu) a snažil se pak vybudovat s ním kontakt, který by nám nakonec umožnil získat z toho domu staré trubky a rozvody a koupelenské vybavení jako umyvadla, toaletní mísy a vany a defektní bojlery, někdy dokonce když ještě defektní nebyly. Znali jsme lidi, kteří dokázali spravit snad všechno. A když se něco spravit nedalo, prodali jsme to jako sběr. Sběrný suroviny budou existovat vždycky, sliboval nám optimisticky táta, a my s Claire jsme se museli moc ovládat, abychom se nerozesmáli. Vždycky se prý najde někdo, kdo bude ochotný platit za jejich likvidaci a odvoz, a někdo jiný, kdo za ně rád zaplatí. Když jsem se vrátil z války, táta vždycky dbal na to, abychom se hovorů o finančních záležitostech zúčastňovali oba, já i Claire. Prohlásil, že už nejsem žádnej malej kluk, a tak mi bude platit šedesát dolarů týdně, což prakticky znamenalo dvojnásobek toho, co jsem dostával dřív. A až se vezmeme, zvýší to prý na pětašedesát. A ten byt nahoře si samozřejmě můžeme vzít a zůstat tam, než si budeme moct dovolit něco vlastního a lepšího.

„Poslyš, Morrisi, teď dávej pozor,“ řekl jsem mu, když tu řeč skončil. Z karet a ze žoldu jsem měl v bance uloženo skoro čtyři tisíce dolarů. „Já pro tebe mám lepší návrh. Někdy mi to potom oplatíš. Rok budu dělat, co si budeš přát. Ale po tom roce si výši svého platu stanovím sám. A taky si sám budu rozhodovat o tom, kde, kdy a jak budu pak pracovat.“

„Rok?“

Souhlasil. A tak jsme se nakonec po čase přestěhovali do té staré fabriky na pasti na myši v Orange Valley ve státě New York a začali tam úspěšně rozprodávat starý stavební materiál z bouraček a koupelenské vybavení a bojlery a ohřívače vody, protože v okolí byl těchhle věcí nedostatek a potřebovali je tam sehnat co nejrychleji.

Claire byla lepší šofér než já – doma nahoře ve státě New York měla řidičák už v šestnácti letech. A tak když jsem měl moc práce, jezdila mezi Orange Valley a Brooklynem s náklaďákem sama. Měla výdrž a byla chytrá, když bylo třeba, dovedla mít pusu pěkně proříznutou, a svůj půvab a šarm dovedla uplatnit jak při jednání s policisty, tak i vůči mechanikům v garážích, když se jí něco stalo s autem, a nemusela jim ani je nikdy ani nenapadlo zkusit na ni něco zkoušet. Vzpomínám si na náš první inzerát v místních novinách, který nám pomáhal sestavovat Sammy. Ještě teď se nad ním smějeme: PŘIŘÍZNEME VÁM TRUBKU NA MÍRU.

„Co to má znamenat?“ ptal se mě.

„Přesně to, co se tím říká,“ ujistil jsem ho.

Nikoho kromě mě ani ve snu nenapadlo, že nám tahle větička zajistí spoustu zakázek.

Pak jsme si otevřeli ten obchod se stavebním dřívím a brzy potom i prodejnu instalačního materiálu. Táta mi na to půjčil deset tisíc dolarů, na dobrý úrok. Už prý na něj přichází stáří, svěřil se mi ustaraně. Měl už za sebou menší mrtvičku a od té doby se mu malinko třásla hlava, ale nikdo jiný o tom nemluvil než on sám.

„Louie, pověz mi – ale řekni mi pravdu,“ žádal mě. „Že mi trošičku pajtluje hlava a třesou se mi ruce?“

„Nezdá se mi, táto, určitě ne víc než mně.“

Vzpomínám si, že když maminka byla už duševně prakticky mimo, pořád ještě vyžadovala, abychom ji česali a myli vlasy a svazovali jí je do drdůlku, aby jí nepadaly do obličeje. Já už ten pocit taky dobře znám – touhu vypadat pořád co nejlíp. A už třicet let radši nelezu lidem na oči, když nejsem ve formě a nevypadám zdravě.

„Ty jseš fajn kluk, Louie,“ říkával mi táta jakoby rezignovaně. „Umíš lhát, jako když tiskne, ale já tě mám přesto rád.“

V novém místě jsme si pronajali dům a měli dvě děti, pak jsem si jiný dům koupil, posléze ještě třetí, a potom jsem postavil další, který jsem ale prodal, a tak jsem to dělal i dál, pěkně po jednom, nejdřív s několika společníky, a pokaždé jsme na tom něco trhli. Vydělat, to byl vždycky motiv všeho. Začal jsem chodit na obědy a večeře s lidmi, kteří jezdili na lov a valnou většinou hlasovali pro republikány a o státních svátcích vytahovali na stožár americkou vlajku a byli přesvědčeni, že tím slouží vlasti. A pokaždé, když Bílý dům vyhlásil válku, připnuli si žluté stužky a chovali se jako vojenští hrdinové, kteří v ní bojovali. Proč zrovna žluté stužky, dobíral jsem si je – symbolická národní barva zbabělosti? Ale měli zorganizovanou dobrovolnou hasičskou jednotku, která dorazila na místo požáru vždycky překvapivě brzy, a taky záchrannou zdravotní službu, které jsem musel využít, když se mi podruhé udělalo zle a najednou jsem byl jako moucha a Claire zpanikařila a odvezla mě do špitálu. Tenkrát mě dopravili zase do té nemocnice na Manhattanu, kde mě dal Dennis Teemer do pořádku, a když jsem byl zase fit, poslal mě domů. Hned jak jsme se do toho nového místa přistěhovali, vstoupil jsem do Americké legie, abych získal nějaké přátele a měli jsme kam chodit. Naučili mě jezdit na hony a mně se to moc líbilo a ti lidé, se kterými jsem ty výpravy podnikal, mi byli moc sympatičtí, a když jsem něco střelil, měl jsem báječný pocit. Vždycky mi srdečně gratulovali, když jsem sundal nějakou husičku, jednou jsem dokonce dostal i srnce. Museli mi ho vyvrhnout. Já jsem se na to nemohl ani dívat. „To je práce pro křesťany,“ řekl jsem jim a všichni jsme se mohli potrhat smíchy. Když jsem pak začal na lov brát nejstaršího syna, vždycky jsme chodili ve větší skupině, aby byl po ruce někdo, kdo by nám kořist vykuchal. Syna lov příliš nebavil a já jsem toho pak taky brzy nechal.

Potom jsme se stali v jednom nedalekém městečku členy golfového klubu. Udělal jsem si tam další přátele, lidi původně z města, kteří z něj přesídlili do klidnějších vzdálenějších předměstí, a často jsme pak s jinými manželskými páry chodili jíst a pít do různých zajímavých podniků.

Dozvěděl jsem se spoustu nového o bankách a taky o bankéřích. Ze začátku nám dávali najevo, dokonce i ty holky u přepážek, že o zákazníky se jmény jako Rabinowitz příliš nestojí. Musím říct, že se to brzy změnilo. Já jsem ovšem byl pořád stejný. Jak šla ta oblast postupně nahoru, zvykli si na mě, i na spoustu jiných. Vážili si mě víc, když jsem si přišel vypůjčit, než když jsem přišel uložit peníze. Když jsem přišel něco uložit, byl jsem jenom jedním z mnoha malých podnikatelů, kteří se mohli ušoupat, aby se udrželi nad vodou. Pokud jsem se cítil natolik silný v kramflecích, že jsem si mohl vypůjčit, stal se ze mě ihned pan Rabinowitz, zanedlouho pro vedoucí představitele banky pana Clintona a pana Hardyho dokonce Lew – prostě vážený, protože zámožný klient ; a když jsem se stal členem toho golfového klubu, vzal jsem tam tyhle dva jako hosty, představil jsem je jako Eda Clintona a Barryho Hardyho, svoje bankéře, a oni celí zčervenali, jak jim to dělalo dobře. A taky jsem se poučil o bankrotech. Když jsem poprvé narazil na příslušné zákonné předpisy a zjistil, jak mě někteří lidé na jejich základě berou na hůl, nechtělo se mi tomu věřit.

O Kapitole 11 jsem se dozvěděl od stavitele, který se jmenoval Hanson, a jeho právníka. A oni se pak taky něco dozvěděli ode mě. Když jednou ráno vycházeli za obchodem ze stavitelova domu, byl jsem už venku z vozu a zastavil je ještě ve dveřích do baráku.

„Lew?“ Hansona jsem tak překvapil, že se dokonce začal usmívat. Úsměv mu zmrzl, když viděl, že já se tvářím naprosto vážně. Byl to urostlý chlap a vlasy měl nad ušima ostříhané do fazóny, kterou jsme museli nosit v armádě, a já jsem to už tehdy nesnášel. Člověka, který byl s ním, jsem neznal. „Jak se daří?“

„Hansone, dlužíte mi čtyři tisíce dvě stě dolarů,“ řekl jsem bez dlouhých úvodů. „Za stavební dříví a šindele a vybavení záchodů a kuchyně a za vodovodní trubky. Poslal jsem vám účty a mluvil jsem s vámi po telefonu, a teď vám sděluju takhle z očí do očí, že ty prachy dneska potřebuju. A to hned teď dopoledne. Okamžitě. Přišel jsem si pro ně.“

„Lew, tohle je můj nový právník. Tohle je pan Rabinowitz.“

„Ach ano,“ zahlaholil ten nový právník s úsměvem, který u právníků představuje pokrytectví samo a za který byste je nejradši na místě zardousili. „Pro mého klienta platí ovšem ustanovení Kapitoly 11, pane Rabinowitz. Doufám, že je vám to známo.“

„Řekněte laskavě svému klientovi, pane – jak se jmenujete? Pan Hanson vaše jméno neřekl, myslím.“

„Brewster. Leonard Brewster.“

„Takže vašemu klientovi laskavě sdělte, pane Brewstere, že Kapitola 11 je dobrá pro něj a pro jeho právníky, a potom pro soudy a možná pro jiné lidi, kterým visí peníze. Já na ni kašlu. Rabinowitze se netýká. Hansone, my dva jsme spolu uzavřeli obchod. Vy jste ode mě převzal můj materiál, použil jste ho, nestěžoval jste si, že by s tou dodávkou nebo s její kvalitou bylo něco v nepořádku. Takže teď za ni musíte zaplatit. To je můj způsob kšeftování. Takže dobře poslouchejte, co vám povídám. Chci svoje peníze.“

„Takhle je dostat nemůžete, pane Rabinowitz,“ přesvědčoval mě Brewster. „Jedině na základě soudního rozhodnutí. Dovolte, abych vám to vysvětlil.“

„Hansone, ty peníze od vás dostanu.“

„Lew –“ začal Hanson.

„Vysvětlete laskavě svému panu právníkovi, že je od vás dostanu hned a tady. Na soudní řízení nemám čas. Když to bude nutný, vyždímám je z vás pórama vaší kůže, kapku po kapce. Potřebujete peníze na provoz vašeho domu? S těmi mými čtyřmi tisíci a dvěma stovkami nepočítejte. Vezmu si je tady třeba cihlu po cihle. Rozumíte mi, pane Hansone?“

„Lenny, pojďme zpátky, rád bych si s tebou promluvil o samotě.“

Když se znovu objevili, hovořil Brewster s hlavou sklopenou.

„Budete si to muset převzít v hotovosti,“ řekl mi s hrdlem staženým. „Nemůžeme to nikam zapsat.“

„Nic proti tomu.“

Bankám jsem sice už věřil víc, ale tolik zase ne, a tak jsem tu hotovost uložil radši do bezpečnostní skřínky, protože jsem taky nehodlal stoprocentně věřit ani svému účetnímu. Claire byla na omdlení, když jsem jí řekl, kde jsem byl.

„Přece jsi nemohl vědět, že ti zaplatí.“

„Kdybych to nevěděl, tak jsem se tam nevypravil. Nemám ve zvyku ztrácet zbytečně čas. Neptej se mě, jak jsem to mohl vědět. Lidi prostě udělají, co po nich chci. Ještě sis toho nevšimla? Vážně? A teď – co Mehlman, ten starej švindlíř? Neměl do dneška zaplatit?“

„Stejná písnička.“

„Tak mu zavolej. Promluvím si taky s ním.“

„O kolik ho mám požádat?“

„Kolikrát je šestkrát sedm?“

„Nemať mě. Dostává od nás pořád tu slevu?“

„Dovedla bys ji vypočítat?“

„Platí úrok, nebo ne? Nic víc od tebe nechci! Nedělej ze mě zase školačku, ano?“

Claire lenochy a podfukáře nešanovala o nic víc než já, ať se hlásili k jakémukoli náboženství. V té době jsme se museli pořádně ohánět a nevěděli jsme, co dřív. Naše prodejna stavebního dříví byla ještě docela malá, a pokud Claire zrovna neuháněla s dětmi do školy nebo nespěchala domů, aby tam byla dřív, než se z ní vrátí, vyřizovala v kanceláři i telefonní objednávky. Později, když už měla víc času a měli jsme víc peněz, otevřela si tam malou uměleckou galerii, která byla od začátku plánovaná jako nezisková, a taky jsme na ní spíš jenom prodělávali. Později jsem jí dokonce koupil poloviční vlastnický podíl na jedné umělecké škole v Lucce v Itálii, aby měla o čem přemýšlet, když tady u nás už se toho moc zajímavého ani dobrého nedělo.

Když tenkrát Mehlman zavolal zpátky, vzal jsem jí sluchátko z ruky. Byla příliš zdvořilá, jako bychom to byli my, kdo se má za něco omlouvat.

„Mehlmane, vy jste starej lhář,“ začal jsem, aniž jsem se staral o to, co mi chce vlastně říct. „Poslouchejte mě dobře. Jestli mě přinutíte, abych vám to musel dokazovat, budete si pak muset hodit mašli, protože nebudete mít kam jít a vaše lživý řeči už nikdo nebude poslouchat a já se postarám o to, abyste se za sebe musel doopravdy stydět. Já vím, že jste ortodoxně věřící člověk, Mehlmane, tak vám to povím po nábožensku. Jestli od vás ty peníze nedostanu do čtvrtka poledne, polezete o šábesu do synagogy po kolenou a celá shul bude vědět, že vám Rabinowitz přerazil hnáty, protože jste lhář a podvodník.“

Nevěděl jsem, jestli byl Mehlman skutečně lhář. Ale ty peníze byly moje, a taky jsem je dostal.

Později jsem se ovšem ke Kapitole 11 už tak odmítavě nestavěl, hlavně když jsem musel jít sám do bankrotu, ale mými věřiteli tenkrát nebyli konkrétní lidi. Jenom korporace. Lidi na mě byli pyšní a poplácávali mě po zádech.

To už jsem byl o hodně starší a užírala mě ta moje nemoc. Už jsem v sobě neměl tolik energie a neviděl jsem důvod, proč bych se měl i nadále snažit držet krok s novými lidmi, kteří byli mladší a nadrženější a ochotní dřít se stejně tak usilovně jako kdysi my. Ten prodejní sklad dříví a naši instalatérskou firmu bych ovšem byl rád udržel, abych je mohl předat dětem, i kdyby si to nakonec nenechaly a radši to prodaly. Všem nám bylo jasné, že provozní náklady jsou vysoké a rizika tak velká, že všechno to pachtění už nestojí za to.

To už jsme všichni věděli, jak to se mnou vypadá. Moje nemoc se stala veřejným rodinným tajemstvím. Děti o ní věděly, ale nebylo jim jasné, co si o tom vlastně mají myslet. Tři z nich už nebyly zase tak malé. Určitou dobu asi předpokládaly, že já sám zřejmě nevím, co mě postihlo. I Claire trvalo určitou dobu, než se mi dokázala podívat zpříma do očí a povědět mi, co jsem já už věděl a nechtěl, aby se dozvěděla ona – totiž že jsem vážně nemocný a moje choroba že se jmenuje Hodgkinova nemoc. Neměl jsem tušení, jak se k tomu postaví. A vůbec mi nebylo jasné, co to udělá se mnou, až se Claire vedle mě bude muset dívat, jak se můj zdravotní stav pořád horší.

Vydržel jsem ovšem déle, než kdokoli předpokládal. Počítám si to. Dělím svůj život na úseky po sedmi letech.

„Teď mě dobře poslouchej,“ řekl jsem jí během toho prvního týdne ve špitále. „Nepřeju si, aby se to o mně vědělo.“

„Myslíš, že to budu každému vykládat?“

„Něco si vymyslíme.“

Když jsme pak pustili všechno ostatní a zůstali jenom u obchodování s pozemky a realitami, věděl to o mně už každý a konečně jsme už nemuseli předstírat, že mám anginu pectoris, která mě občas sklátí tak, že se mi chce zvracet, nebo že se mi pořád vrací mononukleóza, která mě kruší stejným způsobem, nebo že mám menší chronické zánětlivé onemocnění, kterému jsem se rozhodl říkat tuberkulóza malých žláz a po které mi vzadu na krku, na rtech a na hrudi zůstávají ty jizvičky a modřinky jako od drobných popálenin. Síla se mi vracela do svalů rychle a stejně i chuť k jídlu. Mezi záchvaty nemoci jsem se jistil spíš nadváhou a pořád jsem vypadal jako pořádný hromotluk.

„Tak poslyš, Emile, nechci slyšet žádný pohádky,“ řekl jsem svému lékaři v nemocnici, když přišly výsledky testů a já viděl, že jeho úsměv je falešný. Nějak moc často polykal a pořád si odkašlával. Kdybych ho vzal za ruku, byla by určitě hodně zplihlá. „Musím ti povědět něco důležitého, Emile. Nemohly to bejt zelený jabka, jak jsem ti říkal, protože žádný zelený jabka nejím a už ani nevím, jakou mají chuť. Mám vzadu nateklej krk a bolí mě to tam. Jestli to není žádná alergie a podle tebe nejde ani o žádnou otravu, je to teda něco jinýho – co ty na to?“

„Hodgkinova nemoc,“ řekl Emil a osmadvacet let potom tenhle termín přede mnou nikdo nevyslovil nahlas. „To je oficiální název choroby, kterou máš,“ dodal.

„Rakovina?“ I tohle slovo se mi vyslovovalo těžko. „Toho jsme se báli.“

„Ano, je to vlastně forma rakoviny.“

„Bál jsem se, jestli to není leukemie.“

„Ne, leukemie to není.“

„Neznám její příznaky, ale měl jsem strach, že to je něco takového. Emile, ani to vlastně nechci vědět, ale myslím, že se na to musím zeptat. Kolik času mi ještě zbývá? A žádné milosrdné lži, Emile. Teď ještě ne.“

Emilovi se viditelně ulevilo. „Možná hodně. Netroufám si hádat. Vždycky hodně záleží na biologické dispozici pacienta.“

„Tomu moc nerozumím,“ přiznal jsem se mu.

„Záleží to na tvých buňkách, Lew. Nedokážeme říct s jistotou, jak se budou dál chovat. A hodně taky záleží na tobě. Kolik toho dokážeš vydržet. Jak silný odpor budeš klást.“

Svíral jsem mu paži v prstech, aniž jsem si to uvědomoval, a asi dost silně, protože trošku pobledl. Zasmál jsem se a pustil ho. Pořád jsem měl ještě hodně síly. „Takový, žes to ještě neviděl, Emile.“

„V tom případě tady můžeš být ještě hodně dlouho, a po většinu času se budeš cítit výborně.“

„Přesně to taky udělám,“ informoval jsem ho, jako by šlo o obchodní rozhodnutí. „Poslyš – Claire ale nic neříkej. Nechtěl bych, aby věděla, co to je.“

„Ona už to ví, Lew. Oba jste dospělí lidé. Ona zase nechtěla, aby ses to dozvěděl ty.“

„Tak jí neříkej, žes mi to řek. Chci sledovat, jak mi bude lhát.“

„Lew, kdy už se konečně budeš chovat jako dospělej chlap? Tohle není žádná legrace.“

„Myslíš, že to nevím?“

Emil si sundal brýle. „Lew, chtěl bych, aby se na tebe podíval jeden člověk v New Yorku. Jmenuje se Teemer, Dennis Teemer. Pošlu tě k němu do nemocnice. O téhle nemoci toho tady u nás nikdo neví víc než on.“

„Ale sanitkou tam nepojedu.“

Jeli jsme tam limuzínou, neuvěřitelně dlouhým perlově šedým vozem s černými okny, kterými jsme viděli ven, ale jimiž nebylo vidět dovnitř. Já jsem se vzadu rozvaloval v prostoru, kam by se klidně vešla rakev, možná dvě.

„Však taky tohle auto někdy používáme jako pohřebák,“ řekl nám řidič. Svěřil se nám, že pochází z Benátek a jeho brácha že tam pořád ještě jezdí s gondolou. „Stačí sklopit sedadla a otevřít zadní dvířka.“

Claire mu dala velmi vysoké spropitné. Vždycky dáváme velkou diškreci, ale tentokrát to bylo pro štěstí.

Teemer měl svou ordinaci na Páté avenue naproti Metropolitnímu muzeu s čekárnou plnou zamlklých pacientů. O blok výš směrem k jeho nemocnici byl pohřební ústav Franka Campbella a já o tomto pohodlném sousedství rád cynicky žertoval. Když teď slyším o těch velkých společenských událostech, které se v tom muzeu a v podobných institucích pořádají, mám pocit, že stojím na hlavě ve světě, který se obrátil vzhůru nohama. Ve městě vyrostly nové budovy, o jejichž účelu nemám tušení. Místo Rockefellerů a Morganů se objevili noví multimilionáři, ale já nevím, odkud se vzali a co dělají.

Po té první návštěvě v ordinaci doktora Teemera jsem tam Claire už nikdy s sebou nevzal. Přešla na druhou stranu do muzea, a když jsem byl hotov, šel jsem tam za ní. Pokud se jí ještě chtělo, prohlíželi jsme si tam společně obrazy a pak jsme si zašli někam na oběd a jeli domů. V té čekárně se nikdy nikdo nezasměje a po pravdě ani mně se tam zrovna nechce jásat radostí. Teemer sám je takový malý hubeňour a pořád se kaboní, a když mě chce trošku povzbudit, počíná si tak, že nevím, co si o tom mám myslet.

„Asi vás bude zajímat, pane Rabinowitzi,“ začal, když jsme se viděli poprvé, „že tu vaši nemoc už nepovažujeme za nevyléčitelnou.“

Hned se mi udělalo líp. „Já toho Emila zaškrtím. Tohle mi neřek.“

„Třeba to ještě neví.“

„Takže ono se to dá léčit, jo?“

Teemer zavrtěl hlavou a ve mně se zatajil dech. „Ne, takhle bych to neformuloval. Nepovažujeme to za léčbu v pravém smyslu toho slova.“

V tu chvíli bych ho byl nejradši praštil. „Poslouchám vás velice pozorně, pane doktore. Ta choroba je teď už léčitelná, ale vy ji ještě léčit nedokážete. Rozumím tomu dobře?“

„Záleží na tom, jak se to nazve,“ pokračoval. „Máme k dispozici určité léčebné postupy.“ Snažil se ze všech sil, aby byl ke mně milý. „Které obvykle zabírají. Zaberou i u vás, ale nevíme, do jaké míry. A na jak dlouho. V pravém smyslu slova to vyléčit neumíme. Můžeme to ovšem významně potlačit. To není zdaleka totéž co vyléčit. Nikdy nemůžeme říci s jistotou, že jsme se toho definitivně zbavili, protože geneze té nemoci, její počátky, ty jsou ukryty ve vás.“

„Na jak dlouho ji můžete potlačit?“

„Když léčba zabere, tak třeba na velmi dlouhou dobu. Můžou se vyskytnout problémy, ale s těmi si vždycky nějak poradíme. V období remise se budete cítit úplně normálně. A když se příznaky nemoci zase objeví, budeme vás léčit dál.“

„A že se zase objeví, to víte jistě?“

„Stává se to skoro ve všech případech.“

Nemůže prý za to ten azbest, se kterým jsem v mládí hodně přišel do styku. Tím si je prakticky jist – pokud si ovšem někdo vůbec může být něčím jist, když jde o lidské geny, které jsou vždycky sobecké, jak to formuloval, a nevypočitatelné.

„Nebudou dělat to, co po nich budu chtít?“ Málem jsem se nervózně uchechtl. „Jsou to moje geny, ale na mně jim vůbec nezáleží?“

„Nevědí, že existujete, pane Rabinowitzi.“ Maličko se usmál. „Tu nemoc ovšem mohlo spustit všechno možné. Tabák, nějaké záření…“

„Jaké záření, například?“

„Radium, elektřina, uran, třeba i tritium.“

„Co je tritium?“

„Radioaktivní plyn, který produkuje těžká voda. Můžete něco takového mít třeba i na hodinkách nebo na budíku v ložnici.“

„Způsobuje to radiace, a radiace to zároveň léčí – promiňte: potlačuje?“ zeptal jsem se a pokládal to za dobrý vtip.

„A taky různé chemikálie,“ doplnil mě. „Nebo – říkám to dost nerad, protože někteří lidé to neradi slyší – nebo to je prostě váš přirozený biologický osud, nic temnějšího.“

„Přirozený? Pro vás je to něco přirozeného?“

„Ve světě přírody, pane Rabinowitzi, jsou všechny nemoci přirozené.“ To zní rozumně, musel jsem tehdy uznat, ale neposlouchalo se to dobře. „Ale už jsem vás zkrušil dost. Teď mi dovolte, abych vám pomohl. Půjdete si lehnout do nemocnice. Ne nadlouho. Máte zajištěnou dopravu? Je vaše paní připravená zůstat ve městě s vámi?“

Tehdy poprvé se ubytovala v hotelu, příště, o sedm let později, když jsme si oba mysleli, že už je to konec, bydlela u Sammyho a Glendy, protože potřebovala mít po ruce někoho, s kým by se mohla bavit. Teď naposled už žádná Glenda nebyla, a tak šla zase bydlet do hotelu, s naší starší dcerou, ale chodily se Sammym jíst a on mě denně navštěvoval. I Glenda byla předtím Teemerova pacientka.

Za tři dny se mi udělalo líp a pátý den jsem byl zase doma. Ale když už bylo jasné, že to tentokrát přežiju, cítil jsem se zároveň pod psa, protože teď už jsem věděl naprosto jistě, že musím umřít.

Vždycky jsem samozřejmě počítal s tím, že jednou umřu, ale tohle bylo něco jiného. Teď jsem měl nezvratnou jistotu . Toho večera mi to všechno došlo a ráno jsem se probudil s mokrýma očima. Jedna noční sestra si toho všimla, ale nijak to nekomentovala, a já jsem se s tím pak svěřil jedině Claire. Odjížděli jsme z nemocnice po snídani.

„Včera večer jsem se rozbrečel,“ řekl jsem jí.

„Myslíš, že já ne?“

Od té doby uplynulo už něco víc než osmadvacet let a z toho prvních sedm jsem se cítil stejně dobře jako předtím. Byl jsem v tak dobré formě, že se mi tomu ani nechtělo věřit, a začínal jsem si myslet, že už to tak zůstane. Když mi nebylo dvakrát kale, jezdil jsem jednou týdně na půl dne za Teemerem. Pokud jsem neměl žádné potíže, hrával jsem jednou týdně golf nebo karty s Emilem, abych s ním byl v pravidelném kontaktu. Když se Claire jednou něco stalo s pesarem a ona opět přišla do jiného stavu, rozhodli jsme se bez váhání, že si dítě necháme, a tak se narodil náš malý Michael. Měl jsem z toho dobrý pocit. Dokázali jsme si tím, že máme důvěru v budoucnost. Pojmenovali jsme ho po mém otci, Michael bylo jeho druhé rodné jméno. Říkali jsme mu Mikey, a žertem mu tak říkáme dosud. Jeho židovské jméno je Moishe, což bylo také tátovo židovské jméno. To už byl starý pán po smrti, a tak jsme mohli synkovi klidně dát jeho jméno, aniž bychom na něj přivolali nějaké neštěstí. My židé z východu nedáváme dětem jména rodičů, kteří jsou ještě naživu. Ale teď už mám o Michaela strach, o našeho malého Mikeyho, protože si nejsem jist, že mu kromě peněz neodkážu ještě něco prostřednictvím těch svých genů, nějaký ten „přirozený biologický osud“, a třeba i svým ostatním dětem, možná dokonce vnoučatům. Ty zatracený geny. Jsou moje, ale poslouchat mě se jim nechce. Nemohu tomu uvěřit.

S Teemerem jsem se nikdy moc nepřátelil, ale teď už se ho nebojím, ani těch jeho nemocí, a když Sammy potřeboval pro Glendu specialistu jeho zaměření, přes lékaře, který se zatím o Glendu staral, jsem mu ho vřele doporučil, a po tu krátkou dobu, která jí ještě zbývala, v jeho péči už zůstala. Teď se bojím spíš těch zelených jablek, pořád víc, zelených jablek z té šílené teorie mé matky, podle které se po nich lidem dělá tak špatně. Protože víc než čeho jiného se teď bojím právě toho, že se mi zase udělá šoufl. A při představě, že by mi zase mohlo být šoufl, se mi chce blít.

„Tos řek moc hezky, Lew,“ pochválil mě Sammy, když u nás byl naposled. „To se ti vážně povedlo.“

Teprve v tu chvíli mi došlo, že ze mě vlastně vypadla slovní hříčka.

Sammy si češe vlasy dozadu a po straně si dělá pěšinku a má je stříbrné jako jeho otec a stejně jako jemu už mu povážlivě řídnou. Od té doby, co mu umřela žena, nemá toho moc na práci, zvlášť když ho pak vystrnadili z redakce a přiměli ho jít předčasně do důchodu, a tak k nám dost často chodí na návštěvu. Tady v nemocnici o něj moc nestojím, ale on sem přesto občas s Claire zajde, a pak spolu klábosíme, dokud mu nedojde, že už toho mám plný zuby. Bavíme se o starých zlatých časech na Coney Islandu, jak nám to teď připadá jako přímo báječná doba, o Lunaparku a o Steeplechase a o velkém starém kině, které se jmenovalo RKO Tilyou, a jak to všechno zmizelo do nenávratna, jako by se to propadlo do země, do d ’ rerd, jak by řekli moji rodiče. Jezdí k nám autobusem, a pokud u nás nezůstane na noc, zase se autobusem vrátí na Ústřední autobusové nádraží, do toho neskutečného světa, jak tomu říká, a odtud do moderního činžovního věžáku, kde je k dispozici snad úplně všechno, včetně několika báječně vypadajících manekýn a jiných profesionálních slečen. Přestěhoval se tam, protože v prostorném obydlí, kde předtím trávil život s Glendou, se cítil strašně opuštěný. Sammy ještě ani teď neví, co si má sám se sebou počít, a my zase nevíme, jak bychom mu mohli pomoct. Zatím se nezdá, že by to chtěl dát dohromady s nějakou další ženskou, i když někdy naznačí, že by to nemuselo být špatné. Moje nejstarší dcera ho seznámila s několika svými neprovdanými přítelkyněmi, totéž zkusila i Glendina nejstarší dcera, ale nic z toho nevzešlo. Obě strany se pak vždycky daly slyšet, že ta druhá osoba je „docela fajn“, ale tím to zhaslo. Claiřiny přítelkyně, které nemají žádné závazky, jsou už moc staré. To je nám oběma tak jasné, že si to ani nemusíme říkat nahlas. Sammy si ovšem stále ještě rád sem tam s nějakou dámou zašpásuje, jak se mi snaží naznačit, když na to žertem zavedu řeč. Teď už se jenom smějeme, když se mi svěřuje, jak se kolikrát udělal do kalhot (to u mě nikdy nepřipadlo v úvahu) a jaké měl nervy, než se poprvé odhodlal navrhnout děvčeti, aby mu to aspoň vyhonila. A přitom děvčata o něj měla zájem, jenomže on s nimi neuměl zacházet. Jednou pozdě večer si ho na tom nádraží vzal na mušku nějaký šikovný kapsář a on zůstal bez peněz a bez dokladů, neměl ani na taxíka domů, a tak ho tam zatkli a zavřeli na policejní stanici. Komu jinému měl odtamtud zatelefonovat než mně. Samozřejmě jsem se za něj zaručil, vynadal seržantovi, který byl u aparátu, a žádal jsem ho, aby mi dal k telefonu náčelníka. Byl to jakýsi kapitán McMahon a tomu jsem sdělil, že jestli nebude mít rozum a nepůjčí Sammymu peníze na taxíka, aby mohl odjet domů, svolám na jeho hlavu hněv celé Americké legie a Národní gardy a Pentagonu, nemluvě o tom, že i já, bývalý seržant Lewis Rabinowitz od slavné První armádní divize, mu v tom případě ukážu, zač je toho loket. Sammy se ještě dnes nemůže vyrovnat s tím, jak jsem při řešení podobných situací přímo nepřekonatelný.

„Ten kapitán McMahon tam ležel na pryčně v jedné cele.“ vyprávěl mi potom Sammy, „která byla zařízená jako ložnice, a vypadal, jako by mu bylo špatně. A hned vedle byla další cela, kde byly stolečky a hračky, vypadalo to tam jako v mateřské škole, ale seděli tam policajti, každý s popelníkem u ruky, a hráli karty. Nad hlavami se jim v té vězeňské cele houpaly ozdobné dětské mobily, jeden z nich představoval černobílou krávu skákající přes měsíc, měly na sobě luminiscenční nátěr, takže odrážely světlo a svítily do tmy,“ vysvětloval Sammy, „jako ty staré radiové hodinky, které jsme kdysi nosili, než jsme zjistili, že jsou nebezpečné. Byl tam ještě jeden člověk, jmenoval se McBride. Ten tam utíral prach a přestavoval věci z místa na místo, a on to byl, kdo mi potom půjčil ty peníze na taxíka. Když jsem mu je pak šekem vrátil, dokonce mi ještě písemně poděkoval. Co tomu říkáš?“

Když jejich Michael propadl drogám a zmizel někde nahoře ve státě New York (o rok později se pak oběsil), vzal jsem do ruky telefon a udělal něco podobného. Kdyby to bylo zapotřebí, sedl jsem do vozu a jel rovnou do Albany, ale nebylo to nutné. Zavolal jsem kancelář guvernéra, náčelníka Národní gardy, velitelství státní policie. Jde o osobní věc, to si samozřejmě uvědomuju, ale tady mluví seržant Rabinowitz, který za války sloužil v Evropě u proslulé První divize, víc snad nemusím říkat, a tohle je věc života a smrti. Našli ho v nemocnici v Binghamptonu a vládním vozem ho na státní útraty převezli do nemocnice tady ve městě. Ani tohle Sammy nedokázal pochopit. Nikdo jiný by prý nic podobného nedokázal.

„Už se mi povedly lepší fóry,“ řekl jsem mu tentokrát, když mě upozornil, že tohle se mi vážně povedlo – ten žblept, že se mi chce blít, když si pomyslím, že by mi zase mohlo bejt šoufl. „Vůbec jsem nechtěl bejt vtipnej.“

„Ale šoufl není vůbec hezký slovo,“ napomenul mě. „Proč neřekneš normálně, že se bojíš, aby ti zase nebylo špatně ?“

„Mluvím, jak mi zobák narost,“ odsekl jsem mu.

„Mluvíš jako primitiv. Dávej si na to trošku pozor.“

Proč bych to dělal, proboha?

„Sammy, nebuď snob,“ řekl jsem mu. „Tobě ať je klidně špatně, prosím. Mně ale bohužel bejvá moc šoufl. Jen si uvědom, Sammy – není to tak dlouho, co jsem ve městě zadržel toho mládence s ukradenou kabelkou. Chytil jsem ho, zved ho do vzduchu, otočil si ho a mignul s ním na tu kapotu tak, že hned věděl, kdo je pan Lew Rabinowitz. ‚Jestli se hneš, zlomím ti vaz,‘ varoval jsem ho a držel ho zneškodněného na té kapotě, než dorazili policajti. Věřil by tomu někdo, když se na mě teď podívá? Připadá mi, že dneska bych nezved ani čtvrtku másla.“

Tentokrát nepřibývám na váze tak rychle a Teemer a Emil mluví o tom, že asi se mnou zkusí něco nového. Ani chuť k jídlu nemám takovou, jakou bych už měl mít. Většinou se mi vůbec jíst nechce a začínám si říkat, jestli se se mnou tentokrát neděje něco, co ještě neznám. Sammy možná už tuší víc než kdokoli z nás, protože se na mě dívá dost ustaraně, i když nic neříká. Místo toho se usmívá a dělá si legraci:

„Jestli jsi opravdu tak zesláblý, Lew, tak bych tě možná docela rád vyzval na zápas.“

„Stejně bych tě i tak přepral,“ odpálkoval jsem ho. Přišlo mi to k smíchu. „A kdybychom si to rozdali v boxu, taky bych ti to nandal. Nechceš si to zase jednou zkusit?“

Taky se rozesmál a pak jsme v klidu dojedli svoje sendviče s tuňákem. Ale stejně jsem teď hrozně vyhublý. Apetýt se mi nevrací zdaleka tak rychle jako vždycky předtím, a tak si tentokrát začínám říkat – ještě nikdy se mi to nestalo – začíná mi vrtat hlavou, jestli tentokrát přece jen už nenadešel můj čas, a jestli bych se už pomalu neměl chystat na smrt.

Claire jsem se s tím ovšem nesvěřil.

Sammymu taky nic neříkám.

Už mě pozvolna táhne na sedmdesátku a náš svět pokročil hluboko do devadesátých let a já začínám mít stejný pocit, jako měl táta, když pochopil, že už je starý, i jeho bratr: že tentokrát se můj čas nachýlil a blíží se konec.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .