Benjamin Black

ČERNOOKÁ BLONDÝNKA

Originální název:

The Black-Eyed Blonde: A Philip Marlowe Novel

Vydáno u Mantle, Londýn 2014

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2014 by John Banville Inc. and Raymond Chandler

Limited All rights reserved.

Translation © Martina Knápková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7353-9

Josephu Isaacovi a Ruby Ellen

1

Bylo jedno z těch úterních letních odpolední, kdy si člověk říká, jestli se Země náhodou nepřestala otáčet. Telefon na mém stole působil dojmem, že moc dobře ví, že z něj nespouštím oči. Ulicí pod zaprášeným oknem mé kanceláře proudila auta a po chodníku si to vykračovalo několik velectěných občanů našeho líbezného města – většinou muži v kloboucích, kteří bloumali jen tak nazdařbůh. Pozoroval jsem ženu stojící na křižovatce Cahuenga Boulevard a Hollywood Boulevard, která čekala, až na semaforu naskočí zelená. Dlouhé nohy, vypasované béžové sáčko s vycpávkami, úzká tmavě modrá sukně. Kromě toho měla taky klobouk, titěrnou věcičku, která vypadala, jako by se té dámě na hlavu sneslo ptáčátko a spokojeně se jí tam našikmo uhnízdilo. Rozhlédla se doleva, doprava a ještě jednou doleva – jako malá holčička musela být náramně poslušná – a pak přešla sluncem zalitou ulici a ladně při tom šlapala na svůj vlastní stín.

Zatím to byla dost hubená sezóna. Týden jsem si hrál na bodyguarda po boku chlápka, co sem přiletěl z New Yorku clipperem. Měl namodralé strniště, na ruce zlatý náramek a na malíčku prsten s rubínem velkým jako ostružina. Řekl mi, že je byznysmen, a já se rozhodl, že mu to budu věřit. Byl nervózní a hodně se potil, ale žádný malér se nesemlel a já dostal zaplaceno. Pak mi Bernie Ohls z šerifova úřadu dohodil jednu milou stařenku, které její synáček toxikoman štípnul sbírku vzácných mincí po nebožtíku manželovi. Musel jsem si ho sice vzít trochu do parády, abych ty věci dostal zpátky, ale nebylo to nic vážného. Byla mezi nimi i mince s hlavou Alexandra Velikého a další s profilem královny Kleopatry s tím jejím velkým frňákem – co na ní probůh všichni měli?

Zazvonil bzučák na znamení, že se otevřely vchodové dveře, a já slyšel, jak čekárnou prošla nějaká žena a na okamžik zaváhala přede dveřmi mé kanceláře. Klapání vysokých podpatků na dřevěné podlaze mě nikdy nenechá chladným. Už už jsem se ji chystal pozvat dál svým speciálním hlubokým hlasem, který říkal mně můžete věřit, já jsem detektiv, když vtom vešla sama, bez zaklepání.

Byla vyšší, než se zdálo, když jsem ji pozoroval z okna, vysoká a štíhlá, s širokými rameny a úzkými boky. Jinými slovy, přesně můj typ. Ten klobouček, který měla na hlavě, byl ve skutečnosti závoj, delikátní francouzský závojíček z černého hedvábí s puntíky, který jí sahal až po špičku nosu – a že to byla hezká špička. Patřila k tuze hezkému nosíku, aristokratickému, ale ne moc úzkému ani moc dlouhému, který se ani v nejmenším nepodobal Kleopatřině raťafáku. Na rukou měla dlouhé rukavičky, světle béžové, aby jí ladily k sáčku, a vyrobené z kůže jakéhosi vzácného tvora, který svůj krátký život strávil decentním skotačením po alpských skaliskách. Měla pěkný úsměv, přátelský – tedy alespoň prozatím – a tak trochu nakřivo, takže působil příjemně cynickým dojmem. Vlasy měla blond a oči černé, černé a hluboké jako horské pleso, s víčky sbíhajícími se ve vnějších koutcích do úchvatné špičky. Blondýnka s černýma očima – taková kombinace se jen tak nevidí. Snažil jsem se nezírat na její nohy. Bůh úterků byl očividně přesvědčený, že si zasloužím trochu pozvednout morálku.

„Mé jméno je Cavendishová,“ oznámila.

Vyzval jsem ji, ať se posadí. Kdybych tušil, že má namířeno právě za mnou, byl bych se trochu učísl a za uši nanesl ždibec kolínské. Bude se však muset spokojit s mým všedním já. Nezdálo se, že by se na mě dívala s bůhvíjakým pobouřením. Posadila se před můj stůl na židli, k níž jsem pokynul, a prst po prstu si stáhla rukavičky, přičemž mě sledovala těma neochvějnýma černýma očima.

„Co pro vás můžu udělat, slečno Cavendishová?“ otázal jsem se.

„Paní.“

„Pardon – paní Cavendishová.“

„Řekl mi o vás jeden můj přítel.“

„Skutečně? Doufám, že samé dobré věci.“

Nabídnul jsem jí camelku z krabice, kterou mám postavenou na stole pro klienty, ale ona otevřela kabelku z lakované kůže, vytáhla stříbrné pouzdro na cigarety a palcem ho odklopila. Sobranie Black Russian – co taky jiného? Když jsem škrtl zápalkou a nabídl jí oheň přes stůl, sehnula se a sklonila hlavu, se sklopenými řasami, a bříškem prstu se při tom letmo dotkla hřbetu mé ruky. Obdivoval jsem její perleťově růžový lak na nehty, ale nahlas jsem jí ho nepochválil. Opřela se do židle, hodila si pod úzkou modrou sukní nohu přes nohu a znovu mi věnovala ten nevzrušený, zkoumavý pohled. Dávala si načas s rozhodováním, co si o mně má myslet.

„Chci, abyste pro mě někoho našel,“ řekla.

„Výborně. A kdopak to má být?“

„Muž jménem Peterson – Nico Peterson.“

„Váš kamarád?“

„Býval to můj milenec.“

Pokud čekala, že šokem spolknu vlastní chrup, musela být zklamaná. „A už není?“

„Ne. Zmizel, poměrně záhadně a bez rozloučení.“

„A kdypak to bylo?“

„Před dvěma měsíci.“

Proč čekala tak dlouho, než za mnou přišla? Rozhodl jsem se, že se jí na to ptát nebudu, tedy aspoň prozatím. Byl to zvláštní pocit, jak na mě ty chladné oči hleděly přes průhlednou černou síťku závoje. Jako by mě někdo pozoroval nějakým tajným oknem; pozoroval a měřil si mě.

„Říkáte, že zmizel,“ nadhodil jsem. „Myslíte z vašeho života, anebo úplně?“

„Zdá se, že úplně.“

Čekal jsem, že něco dodá, ale jen se ještě víc zabořila do židle a znovu se usmála. Ten její úsměv: působil jako něco, k čemu už před drahnou chvílí přiložila sirku a pak to nechala doutnat. Měla rozkošný horní ret, výrazný jako rtíky dítěte, na pohled hebký a trochu naběhlý, jako by v poslední době rozdala hodně polibků, a rozhodně to nebyly hubičky malým dětem. Musela vycítit, že jsem z toho jejího závojíčku nervózní, protože zvedla ruku a ohrnula si ho. Bez něj byly její oči ještě úchvatnější, třpytivě černé jako oči tulení – až se mi z nich udělal v krku knedlík.

„Tak mi o něm vyprávějte,“ vyzval jsem ji. „O tom vašem panu Petersonovi.“

„Je docela vysoký, jako vy. Tmavý typ. Fešák, ale tak trochu slaboch od pohledu. Má takový hloupý knírek, jako ten herec Don Ameche. Umí se oblékat, tedy přinejmenším to uměl, když jsem do toho ještě měla co mluvit.“

Vytáhla z kabelky krátkou ebenovou špičku a jala se do ní upevňovat cigaretu. Ty její prstíky byly vskutku šikovné; útlé, ale nechyběla jim síla.

„A copak dělá?“ zeptal jsem se.

Zadívala se na mě a v oku se jí ocelově zablýsklo. „Myslíte, čím se živí?“ Zadumala se. „Dává si schůzky s všelijakými lidmi,“ řekla nakonec.

Tentokrát jsem se do židle opřel já. „Jak to mám chápat?“

„Tak, jak to říkám. Prakticky pokaždé, když se s ním vidím, je na odchodu. Mám schůzku s jedním chlápkem. Musím zajít za jedním chlápkem.“ Napodobování jí docela šlo; už jsem o panu Petersonovi začínal mít poměrně jasnou představu. Nezněl mi zrovna jako její typ.

„Tedy pořádně vytížený panáček,“ odtušil jsem.

„Obávám se, že ta jeho vytíženost však nemá žádné valné výsledky. Přinejmenším ne takové, které by byly vidět – alespoň já nikdy žádné neviděla. Když se zeptáte jeho, řekne vám, že dělá agenta filmovým hvězdám. Ti lidé, za kterými pokaždé tak spěchal, měli obvykle co do činění s některým filmovým studiem.“

Přišlo mi zajímavé, jak střídá časy. Ale i tak jsem nabyl dojmu, že ten ptáček Peterson je pro ni už dávnou minulostí. Tak proč chce, abych ho našel?

„Takže pracuje ve filmovém průmyslu?“ zeptal jsem se.

„Neřekla bych, že přímo v něm. Spíš se zuby nehty drží na jeho okraji. Svých patnáct minut slávy si zažil s Mandy Rogersovou.“

„Měl bych to jméno znát?“

„Taková hvězdička – zrozená pro role naivek, jak by řekl Nico. Představte si Jean Harlowovou bez talentu.“

„Jean Harlowová měla talent?“

To ji pobavilo. „Nico žije v přesvědčení, že všechna jeho ošklivá káčátka jsou ve skutečnosti labutě.“

Vytáhl jsem dýmku a nacpal ji. Došlo mi, že tabáková směs, kterou používám, v sobě má taky trochu Cavendishe. Rozhodl jsem se, že se s ní o tu šťastnou shodu náhod nepodělím, jelikož jsem si dovedl představit ten otrávený úsměv a záchvěv opovržení v koutku úst, jichž by se mé oznámení dozajista dočkalo.

„Znáte ho dlouho, toho vašeho pana Petersona?“ otázal jsem se.

„Nijak zvlášť.“

„A jakpak dlouho by asi tak mohlo být to nijak zvlášť?“

Pokrčila rameny, což obnášelo pouze nepatrné zvednutí toho pravého. „Rok?“ Znělo to jako otázka. „Počkejte. Potkali jsme se v létě. V srpnu, tedy jestli se nemýlím.“

„A kdepak to bylo? Myslím, kde jste se potkali?“

„V klubu Cahuilla. Znáte ho? Je to ve čtvrti Pacific Palisades. Hřiště na pólo, bazény, spousta veselých, rozjásaných lidí. Čmuchala jako vy by hnali už od brány na dálkové ovládání.“ Tu poslední větu neřekla nahlas, ale já ji slyšel i tak.

„Váš manžel o něm ví? Věděl, že jste s Petersonem měla poměr?“

„To vám neřeknu.“

„Protože nechcete, anebo to nevíte?“

„Nevím.“ Zahleděla se na béžové rukavičky, které měla položené na klíně. „Pan Cavendish a já máme – jak bych to nazvala? Takovou dohodu.“

„A ta obnáší…?“

„Nehrajte přede mnou divadlo, pane Marlowe. Nepochybuju, že moc dobře víte, jakou dohodu mám na mysli. Můj manžel má slabost pro sportovní koně a servírky. Ne nutně v tomto pořadí.“

„A vy?“

„Já mám slabost pro spoustu věcí. Hlavně pro hudbu. U pana Cavendishe hudba vyvolává dvě různé reakce, podle toho, jak moc je opilý. Buď je mu z ní zle, anebo ho přepadají záchvaty smíchu. Nutno podotknout, že nemá příliš melodický smích.“

Zvedl jsem se od stolu, šel s dýmkou k oknu a zadíval se jen tak nazdařbůh ven. V kanceláři v protější budově seděla sehnutá nad psacím strojem sekretářka v kostkované halence a se sluchátky od diktafonu v uších a klovala o sto šest. Párkrát jsem ji potkal na ulici. Hezká tvářička, plachý úsměv; ten typ, co bydlí s maminkou a o nedělích peče sekanou. Je to holt osamělé město.

„A kdypak jste pana Petersona viděla naposledy?“ zeptal jsem se s očima pořád ještě upřenýma na pilně pracující slečnu Remingtonovou. Za mnou bylo ticho, a tak jsem se otočil. Paní Cavendishová očividně nebyla zvyklá mluvit k něčím zádům. „Mě si nevšímejte,“ řekl jsem omluvně. „U tohohle okna stávám často, dumám tu nad světem a jeho mravy.“

Vrátil jsem se ke stolu a znovu se posadil. Odložil jsem dýmku do popelníku, sepjal ruce a opřel si bradu o propletené prsty, abych jí ukázal, jak dovedu být soustředěný. Rozhodla se, že tuhle upřímnou ukázku mé maximální a neochvějné koncentrace vezme na milost. „Už jsem vám říkala, kdy jsem ho viděla naposledy – před pár měsíci,“ odpověděla konečně.

„A kdepak to bylo?“

„Shodou okolností také v klubu Cahuilla. Jednoho nedělního odpoledne. Mého manžela zrovna zaměstnávala neobyčejně namáhavá čaka. To je –“

„Herní úsek v pólu. Já vím.“

Naklonila se dopředu a odklepla pár vloček cigaretového popela vedle kotlíku mé dýmky. Přes stůl ke mně doputoval slabý závan jejího parfému. Podle vůně jsem ho odhadoval na Chanel č. 5, ale mně všechny parfémy odjakživa voněly jako Chanel č. 5 – přinejmenším do té doby.

„Dal na sobě pan Peterson nějak znát, že se chystá prásknout do bot?“ zeptal jsem se.

„Prásknout do bot? To je dosti podivné vyjádření.“

„Přišlo mi to o něco míň dramatické než zmizel, což je slovo, které jste použila vy.“

Usmála se a suše přikývla, připouštějíc můj argument. „Choval se stejně jako vždycky,“ řekla. „Možná byl o něco roztěkanější, snad i trochu nervóznější – ačkoliv to se mi možná zdá až teď s odstupem.“ Její mluva se mi zamlouvala; vyvolávala ve mně představu břečťanem porostlého zdiva ctihodných univerzit a údajů o svěřeneckém fondu, vyvedených zdobným rukopisem na pergamenu. „Rozhodně však nepůsobil dojmem, že se chystá,“ znovu se pousmála, „prásknout do bot.“

Na chvíli jsem se zadumal a zároveň se ujistil, že mě při přemýšlení vidí. „Prozraďte mi,“ promluvil jsem, „kdy jste zjistila, že je v trapu? Chci říct, kdy jste usoudila, že,“ teď jsem byl s úsměvem na řadě zase já, „zmizel?“

„Několikrát jsem mu telefonovala, a nikdo to nezvedal. Pak jsem zajela k němu domů. Nezrušil dodávku mléka a na verandě se mu hromadily noviny. Neměl ve zvyku nechávat takový nepořádek. V jistém ohledu byl pečlivý.“

„Šla jste na policii?“

Vykulila oči. „Na policii?“ vyhrkla a já měl na chvíli dojem, že se snad rozesměje. „To tedy rozhodně nepřipadalo v úvahu. Nico měl z policie poměrně velký vítr a jistě by mi nepoděkoval, kdybych je na něj nasadila.“

„Vítr? Jak to myslíte?“ podivil jsem se. „Měl snad co skrývat?“

„Nemáme snad všichni svá tajemství, pane Marlowe?“ Znovu rozevřela ta rozkošná víčka.

„Přijde na to.“

„Na co?“

„Na spoustu věcí.“

Tohle nemělo smysl, motali jsme se pořád dokola v neustále se rozšiřujících kruzích. „Dovolte mi jednu otázku, paní Cavendishová,“ nadhodil jsem. „Jaká je vaše teorie ohledně toho, co se s panem Petersonem stalo?“

Opět předvedla to své sotva znatelné pokrčení rameny. „Já nevím, co si o tom mám myslet. Právě proto jsem přišla za vámi.“

Pokýval jsem hlavou – doufal jsem, že to působilo dostatečně inteligentně –, vzal z popelníku dýmku a chvilku si s ní hrál, upěchoval nedokouřený zbytek tabáku a tak dále. Dýmka je dost šikovná rekvizita, když chce člověk působit hloubavě a moudře. „Smím se zeptat,“ pokračoval jsem, „proč jste čekala tak dlouho, než jste za mnou přišla?“

„Myslíte, že to bylo dlouho? Říkala jsem si, že se třeba ozve, že jednoho dne zazvoní telefon a Nico bude volat z Mexika nebo něco podobného.“

„Proč zrovna z Mexika?“

„No tak z Francie, z Azurového pobřeží. Anebo z nějaké exotičtější destinace – třeba z Moskvy nebo ze Šanghaje, co já vím. Nico rád cestoval. Byl to pro něj způsob, jak ukojit svou neposednost.“ Trochu se na židli ošila a na okamžik tak dala najevo svou netrpělivost. „Ujmete se toho případu, pane Marlowe?“

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil jsem. „Ale neříkal bych tomu případ, alespoň prozatím.“

„Kolik si účtujete?“

„Běžnou sazbu.“

„Bohužel nemám tušení, jak taková běžná sazba vypadá.“

Ani jsem nečekal, že by to věděla. „Sto dolarů záloha a pětadvacet dolarů na den plus výdaje za každý den pátrání.“

„A jak dlouho to vaše pátrání bude asi tak trvat?“

„To taky záleží.“

Chvíli seděla mlčky a její oči znovu dostaly ten zkoumavý výraz, z něhož jsem byl tak trochu v rozpacích. „Ani jste se nezeptal na nic, co se týká mě,“ podivila se.

„Zrovna jsem se k tomu chystal.“

„V tom případě vám ušetřím práci. Za svobodna jsem se jmenovala Langrishová. Slyšel jste o firmě Parfémy Langrishe?“

„Jistě,“ odtušil jsem. „Vyrábí parfémy.“

„Dorothea Langrishová je moje matka. Přestěhovala se sem i s mou maličkostí z Irska, když ovdověla, a založila si tady v Los Angeles firmu. Pokud jste o ní slyšel, pak jistě víte, jak je úspěšná. Pracuju pro ni – nebo tedy s ní, jak by se vyjádřila ona. V důsledku toho jsem poměrně bohatá. Chci, abyste mi našel Nica Petersona. Je to sice chcípáček, ale je můj. Zaplatím vám, kolik si řeknete.“

Zvažoval jsem, že se zase začnu šťourat v dýmce, ale říkal jsem si, že napodruhé už by to prokoukla. Místo toho jsem jí věnoval nevzrušený, prázdný pohled. „Jak jsem řekl, paní Cavendishová – stovka záloha a pětadvacet na den plus výdaje. Pro mě je každý případ, na kterém dělám, prioritní.“

Usmála se a našpulila při tom rty. „Myslela jsem, že tomu zatím nechcete říkat případ.“

Rozhodl jsem se, že pro tentokrát ji nechám vyhrát. Otevřel jsem zásuvku, vytáhl z ní standardní smlouvu a jedním prstem jí ji přistrčil přes stůl. „Vemte si to s sebou domů, prostudujte to, a pokud budete souhlasit s podmínkami, podepište se a přineste mi to zpátky. Zatím mi dejte adresu pana Petersona a jeho telefonní číslo. A jakékoliv další údaje, které by se mi podle vašeho mínění mohly hodit.“

Chvíli na smlouvu hleděla, jako by se nemohla rozhodnout, jestli si ji má vzít, anebo mi ji hodit na hlavu. Nakonec ji zvedla ze stolu, opatrně ji přehnula a strčila do kabelky. „Má dům v Západním Hollywoodu, kousek od Bay City Boulevard,“ řekla. Znovu otevřela kabelku, vytáhla malý notýsek vázaný v kůži a tenké zlaté pero. Chvilku do notýsku cosi psala, pak stránku vytrhla a podala mi ji. „Napier Street,“ řekla. „Mějte oči na stopkách, jinak to přehlédnete. Nico nemá rád, když je moc na očích.“

„Aby ne, když je to takový plachý mládenec,“ utrousil jsem.

Postavila se, a já zůstal sedět. Znovu ke mně zavál její parfém. Takže ne Chanel, ale Langrishe. Budu si muset zjistit název nebo číslo. „Budu potřebovat kontakt i na vás,“ připomněl jsem jí.

Ukázala na papírek v mé ruce. „Napsala jsem tam taky svůj telefon. Volejte, kdykoliv bude třeba.“

Přečetl jsem si její adresu: 444 Ocean Heights. Kdybych neměl společnost, hvízdnul bych. Jen hrstka vyvolených si může dovolit bydlení v těch končinách – na soukromých ulicích hned vedle oceánu.

„Ani nevím, jak se jmenujete,“ řekl jsem. „Myslím křestním.“

Z nějakého důvodu jí ta otázka vehnala do tváří lehký ruměnec. Sklopila oči a pak rychle zase vzhlédla. „Clare,“ řekla. „Bez i po a. Pojmenovali mě po našem rodném hrabství v Irsku.“ Předvedla jemnou, naoko bolestnou grimasu. „Moje matka je tak trochu sentimentální, co se naší staré vlasti týče.“

Vložil jsem si stránku z jejího notýsku do peněženky, zvedl se a obešel stůl. Nezáleží na tom, jak jste vysocí, vedle jistého typu žen si vždycky připadáte menší, než ve skutečnosti jste. Hleděl jsem dolů na Clare Cavendishovou, ale připadal jsem si, jako bych k ní vzhlížel. Podala mi ruku a já s ní potřásl. Je to vážně něco, když se dva lidé poprvé dotknou, třebaže to trvá jen krátký okamžik.

Vyprovodil jsem ji k výtahu. Věnovala mi poslední rychlý úsměv a byla pryč.

V kanceláři jsem znovu zaujal svou pozici u okna. Slečna Remingtonová pořád ještě klovala, byla pilná jako včelička. Snažil jsem se ji přimět, aby zvedla hlavu a podívala se na mě, leč marně. Co bych taky udělal, kdyby se mi to podařilo – zamával jako nějaký trotl?

Přemýšlel jsem o Clare Cavendishové. Něco mi na tom všem nehrálo. Jako soukromé očko nejsem tak úplně neznámý, ale proč by si dcera Dorothey Langrishové z Ocean Heights a kdoví z kolika dalších úchvatných koutů světa vybrala zrovna mě k tomu, abych našel jejího nezvěstného šamstra? Nehledě na to, proč by se zapletla právě s Nicem Petersonem, z něhož se, tedy pokud se její popis zakládal na pravdě, vyklubal laciný podfukář v elegantním obleku? Byly to dlouhé a komplikované otázky a já měl problém se na ně soustředit, jelikož jsem myslel na přímé oči Clare Cavendishové a to pobavené, vědoucí světlo, které v nich zářilo.

Když jsem se otočil, uviděl jsem na rohu stolu špičku na cigarety, kterou tam zapomněla. Její ebenové dřevo mělo stejný černý lesk jako její oči. Taky mi zapomněla zaplatit zálohu. Ale přišlo mi, že na tom nesejde.

2

Měla pravdu: Napier Street na sebe zrovna dvakrát neupozorňovala, ale všiml jsem si jí včas a uhnul z hlavní silnice. Cesta mírně stoupala a směřovala do kopců, které se rýsovaly v kouřově modrém oparu na jejím konci. Jel jsem pomalu a odpočítával čísla domů. Petersonova rezidence vypadala trochu jako japonská čajovna, nebo přinejmenším tak, jak jsem si japonskou čajovnu představoval. Byl to přízemní domek postavený z tmavě červených borovicových prken, obehnaný verandou, s šindelovou střechou, jejíž čtyři nízká úbočí se uprostřed sbíhala do špičky, na které se skvěla korouhvička. Okna měl úzká, se zataženými závěsy. Všechno nasvědčovalo tomu, že tu hezky dlouho nikdo nepřebývá, ačkoliv noviny už se přede dveřmi hromadit přestaly. Zaparkoval jsem a vyšel po třech dřevěných schodech na verandu. Ze zdí, na které svítilo slunce, byl cítit mastný pach kreosotového oleje. Stisknul jsem zvonek, ale zevnitř se neozvalo žádné zvonění, a tak jsem zkusil klepadlo. Prázdné domy dovedou polykat zvuky, jako když vyprahlý potok saje vodu. Přiložil jsem obličej ke skleněné výplni dveří a snažil se něco zahlédnout přes krajkovou záclonku. Moc jsem toho neviděl – jen obyčejný obývák s obyčejným nábytkem.

Najednou za mými zády kdosi promluvil. „Nejni doma, panáčku.“

Otočil jsem se. Za mnou stál stařík ve vybledlých modrých montérkách a košili bez límce. Jeho hlava měla tvar buráku – velká mozkovna a velká brada a mezi nimi propadlé tváře a bezzubá ústa, která byla mírně pootevřená. Na tvářích měl stříbřité týdenní strniště, jehož bodlinky se blýskaly ve slunci. Takový nepovedený Gabby Hayes. Jedno oko měl zavřené, druhým na mě mžoural a tou povislou čelistí při tom pomalu pohyboval ze strany na stranu jako kráva přežvykující píci.

„Hledám pana Petersona,“ vysvětlil jsem.

Pootočil hlavu na stranu a nasucho si odplivl. „A já vám povidám, že nejni doma.“

Sešel jsem dolů po schodech. Všiml jsem si, že na chvíli zaváhal, nejspíš přemýšlel, co jsem zač a kolik potíží ze mě kouká. Vytáhl jsem cigarety a nabídl mu. Dychtivě po nich sáhnul a jednu si strčil ke spodnímu rtu. Škrtl jsem zápalkou o nehet palce a nabídl mu oheň.

Ze suché trávy vedle nás vyskočil cvrček jako cirkusový klaun vystřelený z kanónu. Slunce mělo pořádnou sílu a do toho foukal suchý, teplý větřík a já byl rád, že mám na hlavě klobouk. Stařík byl prostovlasý, ale nezdálo se, že by mu vedro nějak vadilo. Vydatně potáhl z cigarety, podržel kouř v plicích a vyfoukl několik šedých proužků dýmu.

Hodil jsem vypálenou zápalku do trávy. „To ste neměl,“ pokáral mě. „Esli to tu zapálíte, celej Západní Hollywood lehne popelem.“

„Vy pana Petersona znáte?“ zeptal jsem se.

„Že váháte.“ Ukázal za sebe na polorozbořenou chajdu na opačném konci ulice. „Támhleto je můj bejvák. Vobčas se u mě zastavil, když měl dlouhou chvíli, a podělil se vo cigárko.“

„Jak dlouho už je pryč?“

„Počkejte…“ Zamyslel se a znovu zamžoural. „Řek bych, že naposled sem ho viděl tak před měsícem a půl, maximálně dvěma.“

„Předpokládám, že se vám nejspíš nezmínil, kam se chystá.“

Stařík pokrčil rameny. „Já ho ani neviděl vodjíždět. Zkrátka sem si jednoho dne všim, že je fuč.“

„Jak?“

Zvedl hlavu, zadíval se na mě a zatřepal hlavou, jako by měl vodu v uchu. „Jak co?“

„Jak jste si všiml, že je pryč?“

„Prostě tady najednou nebyl.“ Odmlčel se. „Vy ste polda?“

„Tak něco.“

„To znamená co?“

„Soukromé očko.“

Uchechtl se, až mu v krku zaklokotal hlen. „Soukromý očko má k poldovi hodně daleko, to je jen vaše zbožný přání.“

Povzdechl jsem si. Když lidi zjistí, že jste soukromník, mají pocit, že si na vás můžou vyskakovat. A nejspíš mají recht. Stařík se na mě zubil, samolibě jako slípka, co zrovna snesla vajíčko.

Rozhlédl jsem se na obě strany ulice. Občerstvení U Joea. Prádelna Kwik Kleen. Autoopravna, kde se jakýsi šroubek zrovna vrtal v útrobách značně přepadlého chevroletu. Představil jsem si Clare Cavendishovou, jak vystupuje z nějakého nízkého, sportovního bouráku a ohrnuje nad tímhle vším nos. „Jaké lidi si sem vodil?“ zeptal jsem se.

„Lidi?“

„Přátele. Kumpány. Kolegy ze světa filmu.“

„Ze světa filmu?“

Začínal jsem mít pocit, že spolu zpíváme kánon.

„A co slečny?“ pokračoval jsem. „Chodila sem za ním nějaká?“

Tahle otázka u něj vyvolala výbuch smíchu. Nebyl to zrovna dvakrát příjemný smích. „Nějaká?“ zaryčel. „Člověče, ten chlap měl ženskejch, že by je moh přehazovat vidlema. Skoro každej večír se tady vobjevil s ňákou jinou.“

„Zdá se, že jste jeho příchody a odchody sledoval ostřížím zrakem.“

„Zkrátka sem ho dycky zahlíd, no,“ hájil se nabručeně. „Pokaždý mě vzbudili, dělali hroznej kravál. Jedna z těch jeho ženskejch jednou v noci něco upustila na chodník – řek bych, že to bylo šampaňský. Znělo to, jako když bouchne granát. Smála se tomu jak pominutá.“

„A sousedi si na ty vylomeniny nikdy nestěžovali?“

Věnoval mi soucitný pohled. „Jaký sousedi?“ řekl pohrdlivě.

Pokýval jsem hlavou. Slunce nijak neztrácelo na síle. Vytáhl jsem kapesník a otřel si zátylek. V těchhle končinách na vrcholu léta zažijete dny, kdy vás slunce morduje jako gorila, když loupe banán.

„Každopádně vám děkuju,“ rozloučil jsem se a obešel ho. Vzduch nad střechou mého auta se tetelil. Představil jsem si, jak rozehřátý bude volant. Občas si říkám, že bych se měl odstěhovat do Anglie – tam prý je chládek dokonce i za psích dnů.

„Nejste první, kdo se na něj ptá,“ nadhodil stařík za mými zády.

Otočil jsem se. „Vážně?“

„Minulej tejden se tady zastavili nějaký kaktusové.“

„Mexičani?“

„Jo, jak řikám. Byli dva. Byli celý voháknutý, ale kaktus v kvádru a fešný kravatě je pořád jenom kaktus, no ne?“

Předtím mi slunko svítilo na záda a teď mě opíkalo zepředu. Cítil jsem, jak se mi rosí horní ret. „Mluvil jste s nimi?“ zeptal jsem se.

„Depak. Přištrádovali si to sem v auťáku, jakej sem jakživ neviděl, nejspíš nějakej kaktusáckej model. Vysokej a širokej jak betle v bordelu, s děravou plátěnou střechou.“

„Kdypak to bylo?“

„Tak před dvěma třema dnama. Chvíli to tu vobhlíželi, koukali do voken jako vy, a pak nasedli do tý káry a vodfrčeli.“ Znovu si nasucho odplivl. „Já kaktusy nemusím.“

„Kdo by to byl řekl.“

Věnoval mi nevrlý pohled a odfrkl si.

Znovu jsem se otočil k odchodu a zamířil k rozpálenému autu. Stařík opět promluvil: „Myslíte, že se eště vrátí?“ A já se znovu zastavil. Připadal jsem si jako host mířící na svatbu, co se snaží uniknout ze spárů Coleridgova starého námořníka.

„Pochybuju,“ odtušil jsem.

Znovu si odfrkl. „No, nejspíš nikomu nijak zvlášť neschází. Ale měl sem ho rád.“

Z cigarety mu zbýval už jen nedopalek, který teď cvrnknul do trávy. „To jste neměl,“ řekl jsem a nasedl do auta.

Když mé prsty spočinuly na volantu, překvapilo mě, že nezasyčely.

3

Místo abych se vrátil do kanceláře, odšoural jsem se za roh do Barneyho knajpy s vidinou, že do sebe naleju něco studeného. U Barneyho to na můj vkus bylo až příliš uvědoměle bohémské – vysedávalo tu až moc pásků, co měli na čele napsáno umělec. Za barem pořád ještě visela ona okoukaná cedule s nápisem „Buzykům nenalejváme“. Tohle jsem u lidí, co k Barneymu chodili, zpozoroval už dřív: pravopis nebyl zrovna jejich silná stránka. Kdyby si Barney vybral nějaké slovo bez i, třeba xenofob, možná by ho napsal dobře. Ale barman byl sympaťák, který mi při mém nočním reptání dělal vrbu při tolika příležitostech, že už to radši ani nepočítám. Říkal si Travis, ale netuším, jestli to mělo být jeho křestní jméno, nebo příjmení. Byl to habán s chlupatýma rukama a pečlivě vyvedeným tetováním na levém bicepsu, znázorňujícím modrou kotvu obrostlou rudými růžemi – ale pochybuju, že se někdy živil jako námořník. Byl oblíbený zejména u „buzyků“, kteří tu navzdory ceduli byli pravidelnými hosty – možná sem chodili právě kvůli ní. S oblibou dával k dobru historku týkající se Errola Flynna a jakéhosi kousku, který tady na baru jednoho večera předvedl se svým hadem, jehož choval jako domácího mazlíčka a nosil s sebou v bambusovém koši – ale už si nevybavuju podrobnosti.

Vklouznul jsem na barovou stoličku a objednal si mexické pivo. Na baru stála miska s natvrdo uvařenými vejci; jedno jsem si vzal a snědl ho s náležitou porcí soli. Sůl a suchý žloutek způsobily, že jsem měl pocit, jako bych měl v puse místo jazyka kus křídy, a tak jsem si objednal další Tecate.

Nebyl to nijak zvlášť rušný podvečer a v baru sedělo jen pár zákazníků. Travis nebyl zrovna družný typ, a tak mi jen sotva znatelně pokynul na pozdrav, když jsem vešel. Napadlo mě, jestli vůbec ví, jak se jmenuju. Nejspíš ne. Věděl, čím se živím, tím jsem si byl jistý, ačkoliv si nevzpomínám, že by se o tom někdy zmínil. Když v hospodě nebylo narváno, stával s dlaněmi položenými na baru a velkou hranatou hlavou skloněnou a hleděl otevřenými dveřmi ven na ulici s nepřítomným výrazem v očích, jako by vzpomínal na dávno ztracenou lásku nebo na nějakou starou rvačku, z níž vyšel jako vítěz. Moc toho nenamluvil. Byl buď trochu natvrdlý, anebo velice moudrý – pořád jsem se nemohl rozhodnout, co z toho. Každopádně jsem ho měl rád.

Zeptal jsem se ho, jestli znal Petersona. Nepředpokládal jsem, že by Barneyho knajpa byla podnik jeho gusta, ale říkal jsem si, že za optání nic nedám. „Bydlí na Napier Street,“ vysvětlil jsem. „Nebo aspoň donedávna bydlel.“

Travis se pomalu probral ze zadumání. „Nico Peterson?“ zopakoval. „No jasně, toho znám. Občas se tu odpoledne zastavil, dal si pivo a snědl vajíčko – stejně jako vy.“

Bylo to už podruhé, co mě někdo přirovnal k Petersonovi – Clare Cavendishová mi řekla, že byl vysoký jako já –, a přestože to nebylo myšleno nijak zásadně, neměl jsem z toho zrovna radost. „Jaký je?“ zeptal jsem se.

Travis pokrčil svalnatými rameny. Na sobě měl přiléhavou černou mikinu, z níž mu jako hydrant trčel krátký tlustý krk. „Takovej playboy,“ řekl. „Nebo ho ze sebe aspoň dělá. Miláček žen – má takovej ten šviháckej knírek a naolejovaný vlasy sčísnutý do fešný vlny. A je to šprýmař – vždycky ty žáby rozesměje.“

„On si ty slečny vodil sem?“

Travis zaregistroval nedůvěru v mém hlase; Barneyho knajpa nebyla zrovna podnik, který by si člověk vybral k tokání s elegantními dámičkami. „Občas jo,“ odpověděl a jízlivě se u toho pousmál.

„Byla některá z nich vyšší černooká blondýnka s výjimečně kouzelnou pusou?“

Travis mi věnoval další opatrný úsměv. „Ten popis sedí skoro na každou.“

„Tahleta je ale jiná. Mluví, jako když tiskne, a je tuze nóbl – na Petersona možná až moc.“

„Je mi líto. Když sem zavítá taková kráska, jakou popisujete, radši se na ni moc nekoukám. Rozptyluje mě to.“

Je to vážně profík, tenhleten Travis. Hlavou mi ale problesklo, že si ženských možná nevšímá tak nějak všeobecně a že se ani jemu moc nezamlouvá ona cedule za barem – a má pro to své vlastní, soukromé důvody.

„Kdy tady byl naposledy?“ otázal jsem se.

„Už jsem ho dlouho neviděl.“

„To znamená…?“

„Pár měsíců. Proč se ptáte? Je snad nezvěstnej?“

„Zdá se, že někam odcestoval.“

Travisovi se v oku tak trochu šibalsky zablýsklo. „To je snad zločin?“

Zadíval jsem se na svou sklenici a začal s ní točit. „Někdo ho hledá,“ vysvětlil jsem.

„Ta dáma s výjimečně kouzelnou pusou?“

Přikývl jsem. Jak jsem řekl, mám Travise rád. I když je to takový hromotluk, působí vždycky tak nějak vymydleně a upraveně, úhledně a jako ze škatulky; možná přeci jenom býval námořníkem. Vždycky jsem měl pocit, že se nesluší na to ptát. „Zastavil jsem se u něj doma,“ pokračoval jsem. „Kde nic, tu nic.“

Z druhého konce baru na Travise mávnul zákazník, a tak mě opustil, aby ho obsloužil. Seděl jsem a přemítal o všem možném. Například o tom, proč je první lok piva vždycky o tolik chutnější než ten druhý. Nad podobnými filozofickými otázkami jsem hloubal často, proto jsem si vysloužil pověst detektiva pro intelektuály. Trochu jsem myslel taky na Clare Cavendishovou, ale, jak říkal Travis, příliš mě to rozptylovalo, a tak jsem se radši vrátil k oné pivní záhadě. Možná v tom hraje roli teplota. Tedy, ne že by byl druhý lok o tolik teplejší než první, ale pusa už po tom prvním chladivém doušku ví, co čekat napodruhé, takže se na to připraví. Chybí tedy prvek překvapení, následkem čehož dojde k oslabení požitku. Hmm. Přišlo mi to jako smysluplné vysvětlení, ovšem bylo natolik vyčerpávající, aby uspokojilo i takového puntičkáře, jako jsem já? V té chvíli se vrátil Travis, a tak jsem mohl opustit své úvahy.

„Zrovna mi došlo, že nejste první, kdo se na toho ptáčka Petersona ptá,“ řekl.

„Vážně?“

„Asi týden nebo dva zpátky tu byli dva Mexikáni a chtěli vědět, jestli ho znám.“

Bezpochyby zase ti dva s autem s děravou střechou. „Jací Mexikáni?“

Travis mi věnoval tak trochu posmutnělý úsměv. „Prostě Mexikáni,“ řekl. „Vypadali jako byznysmeni.“

Byznysmeni. To určitě. Asi jako ten můj chlápek z New Yorku s prstenem na malíčku. „Říkali, proč ho hledají?“

„Kdepak. Jen chtěli vědět, jestli sem chodil, kdy tady byl naposled a podobně. Řek jsem jim to co vám. Náladu jim to teda moc nezvedlo.“

„Takže to byla zasmušilá dvojka?“

„Znáte Mexikány.“

„Jasně – není to zrovna nejčitelnější národ. Zdrželi se dlouho?“

Ukázal na mou sklenici. „Jeden si vypil pivo a druhej sklenici vody. Působili, že je někdo pověřil nějakým posláním.“

„Vážně? A jakým?“

Travis chvilku zamyšleně hleděl do stropu. „Nemám tucha. Ale měli takovej ten vážnej výraz, z kterýho se člověku až lesknou oči – víte, co myslím?“

Neměl jsem nejmenší tušení, ale stejně jsem přikývl. „Myslíte, že to jejich poslání mohlo mít pro našeho milého pana Petersona závažné následky?“

„Jo,“ přisvědčil Travis. „Jeden z nich si pohrával s revolverem vykládaným perletí a druhej se šťoural v zubech kudlou.“

Netušil jsem, že má Travis smysl pro ironii. „Zvláštní,“ řekl jsem. „Peterson na mě nepůsobí jako typ, co by se zapletl s mexickými byznysmeny.“

„Na jih od hranic se člověku nabízí spousta příležitostí.“

„To máte recht.“

Travis sebral mou prázdnou sklenici. „Dáte si ještě?“

„Kdepak, díky,“ odmítl jsem. „Nerad bych to přehnal.“

Zaplatil jsem mu, slezl ze stoličky a vyšel do letního večera. Trochu se ochladilo, ale vzduch chutnal po výfukových plynech a mezi zuby mi skřípal prach uplynulého dne. Podal jsem Travisovi svou navštívenku a poprosil ho, ať mi zavolá, kdyby se o Petersonovi náhodou něco doslechl. Nehodlal jsem sice čekat u telefonu, ale Travis teď aspoň bude vědět, jak se jmenuju.

Jel jsem domů. Světla obydlí nahoře v kopcích se začala rozsvěcovat, takže se zdálo, že je mnohem později, než ve skutečnosti bylo. Nízko na obzoru visel srpek měsíce, zamotaný do hradby blátivě modré tmy.

Ještě pořád jsem bydlel v domě v Laurel Canyonu. Jeho majitelka odjela na delší návštěvu své ovdovělé dcery do Idaha a rozhodla se tam usadit natrvalo – nejspíš kvůli tamějším bramborám. Napsala mi, že v domě můžu zůstat bydlet, jak dlouho budu chtít. Tím pádem jsem se na Yucca Avenue cítil docela zabydleně, v tom mém hnízdečku na úbočí kopce, s eukalypty rostoucími naproti přes ulici. Nebyl jsem si jistý, jestli z toho mám radost, nebo ne. Vážně chci strávit zbytek života v pronajatém domě, kde mi patří všehovšudy jen můj věrný hrnek na kafe a šachy z vybledlé slonoviny? Kdysi jsem znal jednu ženu, která si mě chtěla vzít a před tímhle mě uchránit, krásnou jako Clare Cavendishová a taky tak bohatou. Jenomže mě na nóbl věci moc neužije, a navíc jsem toužil zůstat svobodný, ačkoliv jsem si tak zrovna moc nepřipadal. Yucca Avenue není Paříž, kde si ta chudák bohatá holka podle posledních zpráv léčila zlomené srdce.

Dům měl pro mě ideální velikost, ačkoliv byly večery, například ten dnešní, kdy mi připadal jako nora bílého králíka z Alenky v říši divů. Uvařil jsem si konvici silné kávy, hrnek jí vypil a chvíli bloumal po obýváku a snažil se nenarážet do zdí. Pak jsem do sebe hodil další hrnek a vykouřil další cigaretu a ignoroval tmavomodrou noc, sbírající se za oknem. Přemýšlel jsem, že si postavím některé z Aljechinových méně děsivých zahájení a uvidím, jak daleko se dostanu, ale neměl jsem na to odvahu. Nejsem bůhvíjaký šachový nadšenec, ale mám tu hru rád, onen soustředěný klid, onu myšlenkovou eleganci, kterou vyžaduje.

Ta záležitost s Petersonem mi ležela v hlavě, nebo přinejmenším ta část, která zahrnovala Clare Cavendishovou. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že na jejím přístupu ke mně něco smrdí. Nedokázal jsem vysvětlit proč, ale byl jsem si jistý, že na mě ušila boudu. Krásná žena vám zničehonic nenakráčí do kanceláře s tím, že máte najít jejího šamstra; to se zkrátka nestává. Ale jak to tedy krásné ženy dělají? Třeba všude po Státech existuje spousta kanceláří jako ta moje, do kterých každou chvíli nakráčí nějaká krasotinka a požádá ubožáka, jako jsem já, přesně o to. Moc jsem tomu ale nevěřil. Už proto, že v téhle zemi byste ženy jako Clare Cavendishová mohli spočítat na prstech jedné ruky. Vlastně bych se dost divil, kdyby vám nestačil prst jediný. A jestli vážně mluvila pravdu, jak se mohla zaplést s takovým grázlem, jako je Peterson? A pokud se s ním skutečně zapletla, jak to, že se ani trochu nestydí vydat se na milost – chtěl jsem říct „vrhnout se do náruče“, ale včas jsem se zarazil – soukromému detektivovi a žadonit, aby jí našel toho ptáčka, co frnknul z hnízda? No dobře, je fakt, že tak úplně nežadonila.

Rozhodl jsem se, že ráno trochu zašťourám v minulosti paní Clare Cavendishové, rozené Langrishové. Prozatím mi bude muset stačit, že zavolám seržantovi Joeu Greenovi z Oddělení vražd. Joe si kdysi krátce pohrával s myšlenkou obvinit mě ze spoluúčasti na jedné vraždě prvního stupně; taková věc mezi lidmi vytvoří zvláštní pouto. Neřekl bych ale, že jsme s Joem kamarádi – spíš takoví opatrní známí.

Když Joe zvedl telefon, pochválil jsem ho, že pracuje takhle pozdě, ale on jen hlasitě funěl do sluchátka a houkl na mě, co chci. Řekl jsem mu Petersonovo jméno, telefon a adresu. Nic z toho mu nebylo povědomé. „Co je to zač?“ zeptal se nevrle. „Nějakej playboy z těch tvejch rozvodovejch případů?“

„Dobře víš, že rozvody nedělám, seržo,“ opáčil jsem a dával si pozor, aby můj hlas zněl klidně a nevzrušeně. Joe měl vznětlivou povahu. „Je to zkrátka chlápek, kterýho potřebuju najít.“

„Máš přece jeho adresu, ne? Tak proč tam nezajdeš a nezaklepeš?“

„To už jsem zkoušel. Nikdo není doma. A to už hezkou řádku dní.“

Joe zase chvíli funěl. Napadlo mě, že bych mu měl říct, ať tolik nekouří, ale radši jsem to zavrhl. „A pročpak ho hledáš?“ zeptal se.

„Jedna jeho přítelkyně by moc ráda věděla, kam se vypařil.“

Ze sluchátka se ozvalo něco mezi odfrknutím a uchechtnutím. „A pak že neděláš rozvody.“

Jsi pěkně zabejčenej, Joe Greene, utrousil jsem, ale jen v duchu. Jemu jsem zopakoval, že rozvody vážně nedělám a že tahle záležitost se žádného rozvodu netýká. „Prostě chce jen vědět, kde se nachází,“ uzavřel jsem. „Je zkrátka sentimentální.“

„A copak je ta dámička zač?“

„Dobře víš, že ti to neprozradím, Joe. Nejde tu o žádný zločin. Je to soukromá záležitost.“

Slyšel jsem, jak škrtá sirkou, nasává kouř a zase ho vyfukuje. „Mrknu se do záznamů,“ řekl konečně. Začínal jsem ho nudit. Dokonce ani příběh o ztraceném nápadníkovi si nedokázal nadlouho udržet jeho otrávenou pozornost. Joe byl dobrý polda, ale dělal tuhle práci už dlouho a se soustředěním to u něj začínalo trochu pokulhávat. Slíbil, že mi brnkne, a já poděkoval a zavěsil.

Zavolal mi hned následujícího rána v osm, zrovna když jsem si smažil lákavé plátky kanadské slaniny k toustu s volským okem. Chtěl jsem ho znovu pochválit za jeho pracovní nasazení, ale skočil mi do řeči. Zatímco mluvil, stál jsem u plotny se sluchátkem nástěnného telefonu v ruce a sledoval malého hnědého ptáčka poletujícího ve větvích protihy, která mi rostla pod oknem u dřezu. Člověk tu a tam zažije podobný okamžik, kdy všechno zdánlivě strne, jako by tu scénu právě někdo vyfotografoval.

„Volám kvůli tomu chlápkovi, na kterýho ses ptal,“ začal Joe. „Doufám, že té jeho dámě sluší černá.“ Hlasitě si odkašlal. „Je mrtvej. Umřel…,“ slyšel jsem, jak šustí papíry, „…devatenáctýho dubna v Pacific Palisades před tím místním klubem, no, jak se to tam jmenuje? Někdo ho přejel a ujel. Pohřbili ho na Woodlawnskej hřbitov. Mám i číslo hrobu, kdybys za ním chtěl zaskočit.“

4

Nechápu, proč tomu říkají Ocean Heights, neboli Oceánské výšiny, protože to jediné, co je tady vysoké, jsou náklady na údržbu. Dům nebyl zas až tak velký, tedy pokud považujete Buckinghamský palác za skromné obydlí. Nesl název Langrishe Lodge, tedy chata, ovšem chatu nepřipomínal ani v nejmenším. Postavený byl z růžového a bílého kamene – velké spousty kamene –, zdobily ho všemožné vížky a věžičky, ze stožáru na střeše hrdě vlála vlajka a celý dům měl asi tak tisíc oken. Připadal mi docela ohyzdný, ale je fakt, že v architektuře se nijak zvlášť nevyznám. Kousek stranou rostly mohutné zelené stromy; hádal jsem, že je to nějaký druh dubu. Krátká příjezdová cesta ústila přímo v oválné prostranství před domem, vysypané štěrkem, na němž by člověk s klidem mohl pořádat závody koňských spřežení. Napadlo mě, že jsem si vybral špatnou profesi, jestli si člověk vydělá na takovýhle palác tím, že se stará, aby ženské hezky voněly.

Cestou sem jsem přemýšlel o tom, jak se mi Clare Cavendishová zmínila, že má ráda hudbu. Nechytil jsem se toho, nezeptal se jí, jakou hudbu má nejradši, a ona mi to sama neřekla, což mi z nějakého důvodu připadalo podstatné. Chci říct, že mi přišlo podstatné, že jsme to téma opustili. Nebyla to sice žádná velká intimnost, neprozradila mi přece svoji velikost nohy, ani co si na sebe obléká nebo neobléká, když jde večer spát. Přesto to však mělo jistou váhu, váhu čehosi drahocenného, jakési perly či diamantu, který mi vložila do ruky. A to, že jsem si ho od ní beze slova vzal a že po mně žádný komentář ani nevyžadovala, znamenalo, že jsme teď měli jakési společné tajemství, jakousi zástavu, příslib do budoucna. Pak jsem si ale řekl, že je to nejspíš hloupost, že si jen dělám plané naděje.

Když jsem se svým oldsmobilem zaparkoval na štěrku, všiml jsem si sportovně vyhlížejícího mladíka, který se ke mně blížil po trávníku. Při chůzi máchal golfovou holí a kosil jí sedmikrásky. Na nohou měl dvoubarevné golfové polobotky a na sobě bílou hedvábnou košili se zplihlým měkkým límcem. Tmavé vlasy měl taky zplihlé, patka mu pořád padala do čela, takže si ji musel odhrnovat z očí nervózním pohybem útlé bledé ruky. Jeho chůze byla pružná a trochu se při ní vlnil, jako by měl kdesi v kolenou nějakou bolístku. Když se ke mně přiblížil, s úlekem jsem si uvědomil, že má stejné mandlové černé oči jako Clare Cavendishová – pro něj však bylo tak krásných očí škoda. Taky jsem si všiml, že není ani zdaleka tak mladý, jak vypadal z dálky. Hádal jsem, že mu táhne na třicet, ačkoliv když měl slunce v zádech, klidně bych věřil, že je mu devatenáct. Zastavil se přede mnou a s mírným úšklebkem mě sjel pohledem od hlavy až k patě. „Vy jste ten nový šofér?“ zeptal se.

„Vypadám snad jako šofér?“

„Já nevím,“ odtušil. „Jak vypadají šoféři?“

„Přiléhavé kalhoty, čapka s lesklým štítkem, nestydatý proletářský kukuč.“

„No, je fakt, že kalhoty a čapka vám chybí.“

Všiml jsem si, že se z něj line jakési drahé aroma – kolínská, kůže a ještě něco dalšího, nejspíš ten parfémovaný hedvábný papír, do kterého u Fabergého balí ty svoje vajíčka. Anebo se možná s oblibou špricnul tím nejlepším z matinčiny produkce. Věru povedený synáček, jen co je pravda. „Jdu za paní Cavendishovou,“ oznámil jsem.

„Neříkejte.“ Zahihňal se. „V tom případě musíte být jeden z těch jejích nápadníků.“

„A jakpak –?“

„Drsňáci s modrýma očima. Ale jak tak na vás koukám, tak to asi taky nebude váš případ.“ Podíval se za moje záda na mé auto. „Ti totiž jezdí v jasně červených coupé,“ vyslovoval to po francouzsku, „i když tu a tam se objeví i nějaký ten rolls. Takže co jste zač?“

Dal jsem si s odpovědí načas, abych si zapálil cigaretu. Z nějakého důvodu ho to pobavilo a znovu předvedl to ukrutné zahihňání. Znělo to přehrávaně; tak moc toužil působit jako drsňák. „Vy musíte být bratr paní Cavendishové,“ střelil jsem od boku.

Věnoval mi teatrální pohled s vyvalenýma očima. „Vážně musím?“

„Rozhodně jste z rodiny. Tak copak jste zač, rozmazlovaný benjamínek, anebo černá ovce?“

Zvedl nos nahoru o pár opovržlivých centimetrů. „Mé jméno je Edwards,“ prohlásil, „Everett Edwards. Everett Edwards Třetí, abych byl přesný.“

„Chcete říct, že před vámi byly už dva takovéhle exempláře?“

To ho trochu obměkčilo, zazubil se a klukovsky pokrčil rameny. „Pěkně pitomé jméno, viďte,“ řekl a kousl se do rtu.

Pokrčil jsem rameny tak, jak jsem byl zvyklý já. „Jména si nevybíráme.“

„A co vy – jak říkají vám?“

„Marlowe.“

„Marlowe? Jako ten dramatik.“ Zaujal teatrální pózu, vychýlil se v pase do boku a třesoucí se rukou ukázal směrem k obloze. „Hle, Kristova krev tryská na nebi!“ vykřikl a spodní ret se mu při tom chvěl. Neubránil jsem se úsměvu.

„Povíte mi, kde najdu vaši sestru?“ přerušil jsem ho.

Nechal ruku klesnout a narovnal se do svého přirozeného nahrbení. „Někde tu je,“ řekl. „Zkuste to ve skleníku.“ Ukázal mi, kudy se mám vydat. „Je to támhle za domem.“

Nedokázal z očí dostat ten trucovitý výraz. Bylo to zkrátka přerostlé dítě, rozmazlené a znuděné. „Díky, Everette Třetí,“ rozloučil jsem se.

Jak jsem odcházel, ještě za mnou zavolal: „Jestli prodáváte pojištění, tak jste tu zbytečně.“ Znovu se zahihňal. Pro jeho vlastní dobro jsem doufal, že z toho vyroste – třeba až překročí padesátku a začne nosit obleky s vestou a monokl.

Křupal jsem po štěrku a mířil tam, kam mi ukázal – dozadu kolem domu. Zahrada rozkládající se po mé levici byla velká asi jako menší veřejný park, ovšem mnohem líp udržovaná. Větřík ke mně zavál sladkou vůni růží, která se prolínala s vůní čerstvě posekané trávy a slaným aromatem nedalekého oceánu. Přemýšlel jsem, jaké by asi bylo bydlet na takovémhle místě. Když jsem procházel pod okny, nakoukl jsem dovnitř. Místnosti, nebo aspoň to, co jsem z nich viděl, byly velké, s vysokými stropy a vkusným zařízením. Co když člověk dostal chuť praštit sebou před televizi s kyblíkem popcornu a pár plechovkami piva a čučet na baseball? Pro podobné účely možná měli zvlášť vyhrazené místnosti ve sklepě, kulečníkové pokoje, herny, odpočívárny, nebo jak tomu říkali. Měl jsem podezření, že v Langrishe Lodge se skutečné žití odehrává někde stranou.

Skleník tvořila propracovaná konstrukce z oceli a ohýbaného skla, přilepená zezadu na dům jako obří přísavka sahající do výšky několika poschodí. Uvnitř rostly obrovité palmy, které tiskly těžké vějířovité listy na sklo, jako by žadonily, aby je pustili ven. Vedly do něj francouzské dveře otevřené dokořán, v nichž se v mírném vánku jemně vlnil bílý závěs ze síťoviny. Léto v těchhle končinách není tak kruté a nelítostné jako ve městě; tihleti lidičkové mají své vlastní speciální roční období. Rozhrnul jsem závěs a překročil práh. Vzduch uvnitř byl těžký a hutný a byl cítit jako tlusťoch po dlouhé horké koupeli.

Nejdřív jsem si Clare Cavendishové nevšiml. Byla částečně schovaná za pásem svěšených palmových listů a seděla na drobné kované židličce u stejného kovaného stolku a něco si zapisovala do deníku či zápisníku vázaného v kůži. Všiml jsem si, že píše plnicím perem. Byla oblečená na tenis – měla na sobě bavlněnou košili s krátkým rukávem a titěrnou bílou plisovanou sukýnku, kotníkové ponožky a semišky z vybělené kůže. Vlasy měla po obou stranách sepnuté sponkami. Poprvé se mi tak naskytl pohled na její uši. Byly to moc pěkné uši, což je dost vzácné, jelikož uši jsou dle mého soudu na pohled jen o krapet míň podivné než prsty na nohou.

Slyšela mě přicházet, a když vzhlédla, v jejích očích se objevil výraz, který jsem nedokázal tak úplně rozšifrovat. Samozřejmě v něm bylo překvapení – přeci jen jsem nezavolal a neohlásil se –, ale to nebylo všechno. Že by to byl strach, nebo snad dokonce nenadálé zděšení, anebo jí jen chvíli trvalo, než mě poznala?

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem, co nejveseleji jsem dovedl.

Rychle zaklapla notes a pak o poznání pomaleji nasadila víčko na plnicí pero a rozvážně a pomalu ho položila na stolek, jako státník, který právě podepsal mír nebo naopak vyhlášení války. „Pane Marlowe,“ špitla. „Vylekal jste mě.“

„Pardon. Měl jsem zavolat.“

Postavila se a o kousek couvla, jako by chtěla, aby mezi námi stál ten stolek. Ve tvářích měla jemný ruměnec jako včera, když jsem se jí zeptal na křestní jméno. Lidi, co se snadno červenají, to mají těžké, vždycky jim hrozí, že se hned prozradí. Už zase jsem bojoval s tím, abych jí nezíral na nohy, ačkoliv se mi podařilo zahlédnout, že jsou útlé, hezky tvarované a opálené dobronzova. Na stolku stál křišťálový džbán s nápojem barvy tabáku a Clare Cavendishová se teď prstem dotkla jeho ucha. „Dáte si ledový čaj?“ zeptala se. „Můžu někoho zavolat, aby nám přinesl sklenici.“

„Ne, ne, děkuju.“

„Nabídla bych vám něco ostřejšího, ale zdá se mi na to trochu brzy…“ Sklopila oči a kousla se do rtu úplně stejně jako před chvílí Everett Třetí. „Pokročil jste nějak s vyšetřováním?“ zeptala se.

„Paní Cavendishová, myslím, že byste se radši měla posadit.“

Mírně zatřásla hlavou a sotva znatelně se usmála. „Já ne –“ začala. Pak se zahleděla za moje záda. „Á, tady jsi, drahý,“ řekla o krapet hlasitěji, než bylo nutné, s přemírou nucené vroucnosti.

Otočil jsem se. V otevřených dveřích stál jakýsi muž, zvednutou rukou odhrnoval závěs a já měl na okamžik dojem, že se chystá vystřihnout zvučnou repliku z nějaké letité hry, stejně jako Everett Třetí. Místo toho však nechal závěs závěsem a vydal se ležérním krokem k nám, přičemž se jen tak zbůhdarma usmíval. Byl to dobře stavěný chlapík, nepříliš vysoký, s nohama mírně do O, širokými rameny a velkýma hranatýma rukama. Oblečený byl do béžových jezdeckých kalhot, holínek z teletiny, košile tak bílé, že doslova zářila, a žluté hedvábné kravaty. Zase jeden sportovní typ. Začínal jsem mít dojem, že zdejší obyvatelé celý den nedělají nic jiného, než že hrají rozličné hry.

„To je horko,“ postěžoval si. „Přímo pekelné.“ Zatím se na mě ani nepodíval. Clare Cavendishová se chystala natáhnout pro džbán s ledovým čajem, ale muž ji předběhl, vzal sklenici, do půlky ji naplnil a vypil ji jedním hltem, se zakloněnou hlavou. Měl jemné a rovné vlasy barvy světlého dubového dřeva. Scott Fitzgerald by pro něj bezpochyby našel úlohu v některé z těch svých hořkosladkých romancí. Když jsem o tom tak přemýšlel, tak se Fitzgeraldovi vlastně trochu podobal: pohledný, klukovský, s nádechem čehosi beznadějně slabošského.

Clare Cavendishová ho sledovala. Už zase si hryzala ret. Ta její pusa, to bylo vážně umělecké dílo. „Tohle je pan Marlowe,“ nadhodila. Muž sebou naoko překvapeně trhl, rozhlédl se kolem sebe a v ruce přitom pořád svíral prázdnou sklenici. Konečně mě našel a trochu se zamračil, jako by si mě předtím nevšiml – jako bych splýval s těmi palmovými listy a blyštivým sklem všude kolem. „Pane Marlowe,“ pokračovala Clare Cavendishová, „tohle je můj manžel, Richard Cavendish.“

Věnoval mi rozzářený úsměv, v němž se mísila lhostejnost s pohrdáním. „Marlowe,“ řekl, jako by to jméno obracel a zkoumal jako nějakou drobnou minci nepatrné hodnoty. Jeho úsměv se rozzářil ještě víc. „Proč si ten klobouk nepoložíte?“

Úplně jsem zapomněl, že ho pořád svírám v ruce. Rozhlédl jsem se kolem. Paní Cavendishová ke mně přikročila, vzala ho ode mě a položila jej na stolek vedle skleněného džbánu. Měl jsem dojem, že vzduch uprostřed trojúhelníku, který jsme tvořili, nehlučně praská, jako by jím sem a tam proudila statická elektřina. Cavendish však působil naprosto klidně. Obrátil se na svou ženu. „Nabídlas pánovi pití?“

Než stihla odpovědět, řekl jsem: „Nabídla a já s díky odmítl.“

„Tak s díky, říkáte?“ Cavendish se uchechtl. „Slyšíš to, miláčku? Tady džentlmen prý s díky odmítl.“ Nalil si ještě trochu čaje a hned ho vyzunkl. Sklenici položil na stůl a ušklíbl se. Všiml jsem si, že je o něco málo menší než jeho žena. „Čímpak se živíte, pane Marlowe?“ otázal se.

Tentokrát mě předběhla Clare. „Pan Marlowe se specializuje na hledání věcí,“ odpověděla.

Cavendish sehnul hlavu, šibalsky k ní zvedl oči a začal si jazykem přejíždět zevnitř po tváři. Pak se jeho pohled obrátil zase ke mně. „A jaképak věci hledáte, pane Marlowe?“ otázal se.

„Perly,“ řekla rychle jeho žena, aby mi zabránila odpovědět dřív, ačkoliv já žádnou odpověď ještě neměl vymyšlenou. „Ztratila jsem ten náhrdelník, cos mi dal – tedy spíš jsem ho někam založila.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černooká blondýnka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.