Nicolas Barreau

LÁSKA V PAŘÍŽI

Originální název: Eines abends in Paris

vydáno u Thiele verlag, Mnichov a vídeň 2012

vydala Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2012 by Nicolas Barreau

© 2012 by Thiele & Brandstätter verlag GmbH

Translation © Eva Osinová 2016

© Moravská Bastei MOBa, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7367-6

Cokoli děláš, dělej s láskou.

BIO RÁJ

1

Jednou večer v Paříži, přibližně rok nato, co se artové kino Cinéma Paradis znovu otevřelo, a přesně dva dny poté, co jsem poprvé políbil dívku v červeném kabátku a samým vzrušením jsem se nemohl dočkat další schůzky, se stalo něco neuvěřitelného. Něco, co mi mělo doslova převrátit život vzhůru nohama. Něco, díky čemu se mé maličké kino stalo magickým místem – místem, kde se střetávaly touhy a vzpomínky, místem, kde se najednou měly plnit sny.

Z minuty na minutu jsem se stal součástí příběhu, který by nevymyslel sebelepší filmový scénárista na světě. Já, Alain Bonnard, jsem byl doslova vyrván z navyklého a zaběhlého chodu dní a katapultován rovnou do největšího dobrodružství svého života.

„Ty jsi člověk periferie, nenápadný pozorovatel, který raději tiše přešlapuje na okraji dějin,“ řekl mi jednou Robert. „Nic si z toho nedělej.“

Robert je v první řadě můj kamarád. V druhé řadě je to astrofyzik, který leze okolnímu světu na nervy tím, že aplikuje astrofyzikální zákony na věci každodenního života.

Takže jsem už najednou nebyl pouhým pozorovatelem, rázem jsem se ocitl uprostřed turbulentního, nečekaného, zmateného dění, které mi bralo dech a občas mě taky dokázalo připravit o rozum. Osud mi vložil do klína velký dar, já jsem jej bezhlavě přijal – a málem jsem ztratil milovanou dívku.

Onoho večera, kdy jsem po poslední projekci vyšel na ulici dosud zvlhlou deštěm, v níž se váhavě odráželo světlo pouliční lampy, jsem o tom všem neměl nejmenší tušení.

A nevěděl jsem ani, že Cinéma Paradis skrývá klíč k tajemství, na němž závisí mé štěstí.

Spustil jsem mříž, zamknul ji, napřímil se a zhluboka se nadechnul. Přestalo pršet, byla to jen malá přeháňka. Vzduch byl měkký a voněl jarem. Zvedl jsem si límec u kabátu a vyrazil. Teprve pak jsem si všiml malého štíhlého muže v trenčkotu, který postával se svým světlovlasým doprovodem v polostínu a se zájmem si prohlížel mé kino.

„Hi,“ řekl se slyšitelným americkým přízvukem. „Jste majitel tohoto kina? Great film, by the way. Vážně skvělý spektákl.“ Kývnul směrem k výkladní skříni a uznalým pohledem ulpěl na černobílém plakátu k filmu Umělec, jehož staromódní ticho dokázalo naprosto vyvést z míry zejména obyvatele nového světa.

Krátce jsem přikývnul a očekával, že mi vzápětí strčí do ruky fotoaparát a požádá mě, abych ho se ženou vyfotil před mým kinem, které sice není nejstarším kinem v Paříži, ale přece jen patří k jednomu z těch starých kin se sametovými sedadly, jež dnes bohužel patří k ohroženým druhům, když tu malý muž nečekaně přistoupil o krok blíž a přátelsky na mne pohlédl skrz své brýle s kostěnými obroučkami. Najednou jsem měl pocit, že ho odněkud znám, akorát jsem si nedokázal vybavit odkud.

„Rádi bychom si s vámi promluvili, pane…“

„Bonnard,“ dodal jsem rychle. „Alain Bonnard.“

Natáhl ke mně ruku a já s ní poněkud zmateně potřásl.

„My se známe?“

„Ne, to ne, myslím, že ne. Anyway… nice to meet you, pane Bonnarde, rád vás poznávám. Já jsem…“

„Páni, vy jste příbuzný toho Bonnarda? Toho malíře?“

Světlovláska vystoupila ze stínu a se zájmem na mě upírala modrá kukadla.

Tuhle tvář jsem ale určitě už někde viděl. A ne jedenkrát.

Trvalo několik vteřin, než mi to došlo. A ještě než Američan v béžovém trenčkotu dokončil větu, věděl jsem, koho před sebou mám.

Nikdo mi nemůže mít za zlé, že jsem vytřeštil zrak a že mi překvapením vypadly klíče z ruky. Celá tahle scéna byla – řečeno slovy plachého knihkupce z filmu Notting Hill – do jisté míry surreálná. Pouze svazek klíčů, které s tichým zařinčením dopadly na chodník, mě ujišťoval o tom, že se tohle všechno skutečně děje, jakkoli mi to připadalo neuvěřitelné.

2

Už jako dítě jsem vnímal, že mezi nejkrásnější odpoledne patří ta, která mohu trávit se strýčkem Bernardem. Zatímco spolužáci čutali fotbal, poslouchali muziku nebo tahali hezké holky za copánky, já pádil po Rue Bonaparte, dokud jsem nezahlédl Seinu, ještě dvakrát odbočil za roh a pak se objevila malá ulička, v níž stál dům mých snů – Cinéma Paradis.

Strýček Bernard byl takříkajíc černou ovcí rodiny Bonnardových, jejíž členové se převážně věnovali advokacii nebo pracovali v administrativě – provozoval totiž Cinéma d’Art, malé artové kino, a nedělal nic jiného, než že se jen díval na filmy a promítal je, když bylo přece nad slunce jasné, že filmy jsou jen snůška nesmyslů. Ne, tohle zaměstnání bylo podřadné a velice ponižující. Mým rodičům připadalo mé přátelství s nekonvenčním strýčkem, který nebyl ženatý a v roce 1968 demonstroval během „Pařížského května“ společně s naštvanými studenty a filmaři, jako například se známým Françoisem Truffautem, proti uzavření muzea kinematografie Cinémathèque française ministrem kultury a v noci dokonce tu a tam přespal na potrhané staré sedačce v projekční kabině, poněkud překvapivé. Ale protože jsem se dobře učil a nedělal problémy, nechali mě být. Nejspíš doufali, že mě můj „kinosplín“ jednou sám od sebe přejde.

Zato já jsem v to nedoufal. Nad staromódní pokladnou Cinéma Paradis visel plakát s tvářemi velkých režisérů a pod nimi stálo Le rêve est réalité. Sen je skutečnost. Tohle se mi vážně moc líbilo. A taky mi imponovalo, že vynálezcem filmu byl zrovna Francouz jménem Louis Lumière.

„Páni, strejdo Bernarde,“ zvolal jsem a v dětském nadšení začal tleskat. „Ten muž přenesl světlo na plátno a ještě k tomu se tak jmenoval – Lumière, no není to skvělé?“

Strýc se zasmál a opatrně zasunul jednu z těch velkých filmových cívek, které tehdy ještě byly ve všech kinech a které dokázaly spojit tisíce jednotlivých okamžiků do jednoho velkého, úžasného celku, když se točily nad filmovým projektorem – to byla v mých očích čistá magie.

Byl jsem panu Lumièrovi vážně z hloubi duše vděčný za to, že vynalezl kinematograf, a myslím si, že jsem byl ve třídě jediný, kdo věděl, že úplně první film na světě byl natočen roku 1895, trval jen několik vteřin a ukazoval příjezd vlaku na nádraží v Ciotatu. A taky to, že francouzské kino je svou duší v jádru kinem impresionistickým, jak mě strýček Bernard neustále ujišťoval. Neměl jsem nejmenší tušení, co to slovo znamená, ale cítil jsem, že to musí být něco úžasného.

Když se naše třída o něco později vypravila s madame Balandovou, učitelkou výtvarné výchovy, do národní galerie Jeu de Paume, kde tehdy ještě visely obrazy impresionistů, než byly přemístěny do starého nádraží na nábřeží Quai d’Orsay, objevil jsem mezi zlehoučka nanášenými, světlem prosycenými krajinkami také jednu černou lokomotivu vjíždějící na nádraží a vyfukující bílý kouř.

Dlouho jsem si obraz prohlížel a měl jsem dojem, že už vím, proč se o francouzském kině tvrdí, že je „impresionistické“. Souviselo to s přijíždějícími vlaky.

Když jsem strýčku Bernardovi líčil svou teorii, pobaveně povytáhl obočí, ale byl až příliš dobrácký, než aby mě opravoval. Místo toho mi vysvětlil, jak se obsluhuje filmový projektor a že se musí pořád dávat zatraceně dobrý pozor na to, aby se celuloidový pásek nikdy příliš dlouho nevystavoval slunečnímu světlu.

Když jsme se jednou společně dívali na film Bio Ráj, pochopil jsem proč. Tahle italská klasika byla jedním ze strýčkových oblíbených filmů – možná podle něj své kino dokonce pojmenoval, ačkoli to nebyl francouzský film s impresionistickou duší.

„Na italský film to není zas tak špatné. Pas mal, hein? Ujde to, ne?“ zabručel tím svým mrzutým patriotským způsobem a vší silou skrýval dojetí. „No jo, Italové taky dokážou věci, to se musí nechat.“

Přikývl jsem, ještě stále v naprostém šoku z tragického osudu starého promítače, který oslepne kvůli požáru ve svém kině. Samozřejmě jsem se viděl v malém chlapci jménem Toto, i když mě matka nikdy netloukla za to, že jsem utrácel peníze za filmové projekce. To jsem ani nemusel, protože jsem se mohl dívat na ty nejkrásnější filmy úplně zadarmo, a dokonce i na ty, které zrovna nebyly určeny jedenáctiletému chlapci.

Strýček Bernard neřešil otázku věkové přístupnosti filmů, pokud šlo o „dobrý“ film. A dobrý film byl ten, který měl ducha. Film, který dokázal člověka zasáhnout a vzbudit v něm soucit při tom obtížném pokusu jménem existence, který mu dával při pouti životem sen, jehož se mohl chytnout, v tom ne vždy jednoduchém lidském bytí.

Cocteau, Truffaut, Godard, Sautet, Chabrol, Malle – tihle všichni pro mě byli jakou sousedé odvedle.

Držel jsem palce gaunerovi z U konce s dechem, natahoval jsem si společně s Orfeem tenké rukavice a rozbíjel zrcadlo, abych mohl vejít za ně a osvobodit Eurydiku z podsvětí. Obdivoval jsem nadpozemsky nádhernou dívku s blond vlasy až po pás z Krásky a zvířete, když kráčela nahoru po schodech s plápolajícím pětiramenným svícnem v ruce vstříc smutnému zvířeti, a bál jsem se společně s židovským intendantem Lucasem Steinerem z Posledního metra, který se musel skrývat ve sklepě pod svým divadlem a poslouchat, jak se nad ním, na jevišti, jeho žena zamilovává do hereckého kolegy. Ječel jsem s chlapci z Knoflíkové války, když se navzájem tloukli. Trpěl jsem s vyděšeným Jeanem-Baptistem z Dětí ráje, který v tlačenici navždycky ztratil svou Garance, byl jsem nanejvýš zděšen, když Fanny Ardantová v Ženě od vedle na konci nejprve zastřelí svého milence a pak si prostřelí hlavu, Zazie s těma svýma velkýma očima a mezerou mezi zuby ze Zazie v metru mi zase připadala trochu divná a smál jsem se bratrům Marxovým v Noci v opeře a všem těm slovním přestřelkám rozhádaných párů v komediích Billyho Wildera, Ernsta Lubitsche a Prestona Sturgese, kterým strýček Bernard říkal vždycky jen Les Américains.

Preston Sturges, jak mi jednou vysvětloval strýček Bernard, dokonce sestavil zlatá pravidla filmové komedie. Pořádná honička je lepší než rozhovor. Ložnice je lepší než obývák a příjezd je lepší než odjezd. Dodnes si je pamatuji.

Les Américains nebyli samozřejmě tak impresionističtí jako „my Francouzi“, ale byli neskutečně legrační a jejich dialogy vždy výborně vypointované – jinak než ve francouzských filmech, kde měl člověk docela často dojem, že je skrytým svědkem mnohomluvné diskuse, která se vede na ulici, v kavárně, u moře nebo v posteli.

Dá se říct, že už ve třinácti jsem toho věděl docela hodně o životě, i když jsem toho na vlastní kůži spoustu nezažil.

Všichni mí kamarádi už se líbali s holkou, zatímco já jsem snil o krásné Evě Marii Saint, kterou jsem zrovna viděl v jednom Hitchcockově thrilleru. Nebo o světlem prosycené dívence ze Zakázaných her, která si uprostřed hrůz druhé světové války vytvoří se svým malým kamarádem Michelem vlastní svět a zapaluje svíčky za mrtvá zvířátka na tajném hřbitově.

Marie-Claire, jedna holka z naší školy, mi připomínala malou hrdinku ze Zakázaných her a jednoho dne jsem ji pozval na odpolední projekci do strýčkova kina. Vážně jsem zapomněl, co se ten den bude hrát, ale pamatuji se, že jsme se celou dobu drželi zpocenýma rukama a já jsem se její ruky nepustil, ani když mě příšerně svědil nos.

Když se na plátně objevily závěrečné titulky, přitiskla své třešňově rudé rty na mé, a tak se z nás stal ve vší dětské nevinnosti pár, než se na konci školního roku odstěhovala s rodiči do jiného města, které podle rodičovských měřítek nebylo daleko od Paříže, ale pro chlapce v mém věku to bylo na konci světa. Tak se pro mě stala nedosažitelnou. Po několika týdnech nejhlubšího smutku jsem se rozhodl, že náš nešťastný příběh později uctím natočením vlastního filmu.

Samozřejmě jsem se toužil stát jednoho dne známým režisérem. A samozřejmě jsem se jím nestal. Podlehl jsem otcovu naléhání, vystudoval ekonomii, protože s tím se můžu „vždycky něčím stát“, a několik let jsem pracoval v jednom velkém podniku v Lyonu, specializujícím se na vývoz luxusních van a kvalitního koupelnového příslušenství. I když jsem byl ještě mladý, vydělával jsem spoustu peněz. Rodiče byli hrdí, že to jejich tak trochu nepraktický a realitě vzdálený chlapec přece jenom někam dotáhl.

Koupil jsem si starého citroëna se sklápěcí střechou a konečně jsem měl skutečné přítelkyně. Ty mě vždycky po nějaké době zase opustily, zklamané z toho, že nakonec přece jenom nejsem takový borec, za jakého mě zpočátku nejspíš pokládaly.

Nebyl jsem nešťastný ani šťastný, ale když mě jednoho horkého, dusného letního odpoledne zastihl dopis od strýčka Bernarda, věděl jsem, že se všechno změní a že jsem v hloubi duše ještě pořád ten malý snílek, který kdysi sedával s tlukoucím srdíčkem v potemnělém kinosále a navštěvoval jiné světy.

Stalo se něco, co by nikdy nikdo nepokládal za možné. Strýček Bernard, kterému už táhlo na čtyřiasedmdesát, našel konečně svou osudovou lásku a chtěl se s ní odstěhovat na Francouzskou riviéru, na místo, kde je celý rok teplo a krajina se noří do zcela zvláštního světla.

Když jsem si četl, že se strýc hodlá vzdát svého Cinéma Paradis, ucítil jsem mírné píchnutí u srdce.

Od té doby, co znám Claudine, mám pocit, že mezi mnou a životem stál celou dobu filmový projektor, stálo tam strýčkovým typickým neohrabaným písmem. Zbývají mi poslední roky života. Teď chci mít hlavní roli já. Přesto jsem smutný z toho, že se z místa, kde jsme spolu strávili tolik úžasných odpolední, stane možná restaurace nebo další z těch módních klubů.

Při představě, že by se ze starého kina stalo tohle, se mi zježily vlasy na hlavě. A když se mě strýček Bernard v závěru dopisu tázal, zda bych si případně uměl představit, že bych se vrátil do Paříže a převzal Cinéma Paradis, samou úlevou jsem si oddechl.

I když už vedeš naprosto jiný život, chlapče, byl bys přese všechno jediným člověkem, kterého bych si dokázal představit jako svého nástupce. Už jako dítě jsi byl blázen do filmů a měl jsi vyslovený cit pro opravdu dobré kousky.

Musel jsem se pousmát, když jsem si vybavil strýčkovy dávné empatické přednášky, pak jsem pohledem přelétl poslední řádky dopisu a ještě dlouho po jeho přečtení jsem civěl na papír, který se mi třásl v ruce a který jako by se jediným trhnutím otevřel jako tehdy zrcadla před Orfeem.

Pamatuješ si ještě na to, Alaine, jak ses mě vždycky ptal, proč miluješ filmy víc než všechno ostatní? Dnes ti to prozradím. Nejkratší cesta k srdci vede přes oko. Nikdy na to nezapomeň, chlapče.

Za půl roku jsem stál na nástupišti pařížské železniční stanice Gare de Lyon, odkud odjíždějí všechny vlaky směrem na jih, a mával strýčku Bernardovi, mizícímu v dáli se svou nejdražší, s tou rozkošnou malou dámou se spoustou vrásek od smíchu.

Mával jsem, dokud jsem neviděl jen docela malý bílý kapesník, vesele se třepotající ve větru. Pak jsem si zavolal taxi a nechal se odvézt na nejdůležitější místo mého dětství. Ke kinu jménem Cinéma Paradis, které odteď patřilo mně.

3

V dnešní uspěchané době není snadné provozovat malé artové kino, čímž myslím kino, které se snaží žít v první řadě z kvality svých filmů, nikoli z reklamy, obřích kornoutů s popcornem a kelímků s coca-colou.

Většina lidí se odnaučila soustředit jen na filmové plátno, jednoduše si dopřát dvě hodiny, během nichž budou konfrontováni se zásadními věcmi života, ať už jsou veselé nebo smutné. Dopřát si dvě hodiny a nic u toho nejíst, nepít, nepřežvykovat a nesrkat brčkem.

Když jsem si po návratu do Paříže zašel do jednoho z velkých multiplexů na Champs-Elysées, došlo mi, že moje představa kina, kterému by se měl prokazovat také jistý respekt, bude nejspíš trochu anachronická, a pamatuji se také na to, že jsem si uprostřed celého toho brebentění, chrastění a šustění najednou připadal docela démodé, staromódní, a tak trochu mimo, ačkoli jsem zrovna oslavil teprve dvacáté deváté narozeniny.

Není divu, že filmy jsou dnes čím dál hlasitější a rychlejší – všechny ty velké hollywoodské blockbustery a akční filmy, které mají i v Evropě přilákat milionové publikum, přece musejí přehlušit celý ten rámus panující v kinosále a předkládat narůstající nesoustředěnosti publika stále nové a nové atrakce.

„Vy tady neprodáváte popcorn?“ slyším ve svém kině dnes a denně stále tutéž otázku. Minulý týden se malý kulaťoučký chlapec snažil vykroutit z mámina pevného stisku, protože mu představa, že bude muset sedět celé dvě hodiny v křesle a dívat se na Mikulášovy patálie, aniž by si při tom něčím nacpával pusu, připadala očividně neslýchaná.

„To tady jako fakt nemají žádný popcorn, mami?“ pronesl nevěřícně a málem by si vykroutil krk, jak vyhlížel prosklenou vitrínu.

Zakroutil jsem hlavou. „Ne, tady máme jenom filmy.“

I když pro mě tahle odpověď představovala jisté momentální vítězství, dělávám si občas starosti o budoucnost svého kina.

Po návratu z Lyonu jsem investoval nějaké peníze do renovace Cinéma Paradis, nechal jsem opravit a natřít drolící se fasádu, vyměnit starý koberec, vyčistit vínově červené sedačky a vyzbrojil jsem se technikou, aby se daly kromě starých filmových cívek pouštět také digitální filmy. Měl jsem sice jisté nároky na to, co by mělo být v mém kině na programu, ale ne vždy se to krylo se vkusem masového publika.

S promítáním mi pomáhal François, student filmové vědy, a pokud jsem vstupenky neprodával já, sedávala v pokladně každý večer madame Clémentová, postarší dáma, která dříve pracovala v obchodním domě Printemps.

Když jsem Cinéma Paradis opět otevřel, přišla spousta lidí, kteří znali kino ještě z dřívějška. A objevila se také spousta zvědavců, protože o znovuotevření starého kina se přece jen krátce zmínily několikery noviny. První měsíce to šlo dobře, pak přišly časy, kdy byl kinosál plný jen z půli, a to jen někdy. Dost často mi madame Clémentová dávala znamení, aby mě informovala, kolik návštěvníků v daný večer máme – někdy jí na to stačilo deset prstů.

Ne že bych si myslel, že malé artové kino je zrovna zlatý důl, ale mé úspory se záhy dost ztenčily a já jsem prostě musel něco vymyslet. A tak jsem dostal nápad, že každý středeční večer přidám jednu pozdní projekci – a že budu promítat staré filmy, které mě dříve tak uchvacovaly.

Na tomhle konceptu bylo zvláštní, že filmy se každý týden střídaly a že šlo veskrze o filmy milostné, i když v širším slova smyslu. Celý cyklus jsem nazval Les Amours au Paradis, Lásky z ráje, a dělalo mi radost, když se středeční večerní představení začala plnit. A jen co jsem o těchto večerech po závěrečných titulcích otevřel dveře kinosálu a viděl zamilované páry, jak v těsném objetí a s lesklýma očima odcházejí z kina, obchodníka, který samým nadšením zapomněl v řadě aktovku, nebo starou dámu, která ke mně přistoupila, aby mi osobně potřásla rukou, a s toužebným pohledem mi vysvětlovala, že tenhle film jí připomněl doby, kdy byla ještě mladá, věděl jsem, že mám to nejkrásnější povolání na světě.

V tyto večery se nad Cinéma Paradis vznášel zcela zvláštní opar. Jakési kouzlo. Moje kino totiž lidem navracelo sny, přesně jak to říkával strýček Bernard.

A od chvíle, kdy se na středečních večerních projekcích začala objevovat ta mladá žena v červeném kabátku a pokaždé, když přistoupila k pokladně, se na mě nesměle usmála, jsem měl svůj sen i já.

4

„Jak to myslíš, že ses jí ještě nezeptal? Jak dlouho už do toho tvého kina chodí?“

Kamarád Robert netrpělivě poklepával prsty do židle. Seděli jsme venku před Café de La Mairie, v jedné z těch kavárniček nalevo od kostela svatého Sulpicia, a ačkoli byl teprve březen a počasí bylo v posledních týdnech spíše deštivé, slunce se nám žíznivě vpíjelo do tváří.

Když si dáváme sraz v poledne, chce Robert vždycky do Café de La Mairie, protože tam prý mají nejlepší octovou omáčku na jeho nejoblíbenější salát La Paysanne a servírují ji ve speciální skleněné lahvičce.

„No…,“ začal jsem a sledoval, jak Robert jediným pohybem vyprázdnil lahvičku na salát. „Řekl bych, že to začalo v prosinci.“

Kamarád na mě překvapeně pohlédl. „Začalo? Co tím myslíš? Tak máte spolu něco, nebo nemáte?“

Zakroutil jsem hlavou a vzdychl. Pro Roberta je jedinou a zásadní rozhodující otázkou skutečnost, zda spolu muž a žena „něco mají“. Zbytek ho nezajímá. Je to přírodovědec a navíc je příšerně neromantický. Nezná žádné mezitóny či odstíny a štěstí kradmých pohledů je mu na hony vzdálené. Když mu nějaká žena připadá skvělá, tak spolu hned „něco mají“, a to většinou rovnou první večer. Nemám tušení, jak to dělá. Samozřejmě umí být velice okouzlující a zábavný. A ukáže ženám svou odzbrojující upřímnost, které většina z nich očividně jen těžko odolává.

Opřel jsem se do židle, napil se vína a zamžoural do slunce, protože jsem si zapomněl vzít sluneční brýle.

„Ne, nic mezi námi není, alespoň ne tak, jak si myslíš,“ řekl jsem podle pravdy. „Ale od prosince chodí na večerní promítání a mám pocit, že… vlastně ani nevím.“

Robert napíchl na vidličku velkou kostku sýra, okapal z ní octovou omáčku zlatožluté barvy a začal na prstech počítat měsíce. „Prosinec, leden, únor, březen…,“ a káravě na mě pohlédl. „Chceš mi snad říct, že dívka, která ti připadá naprosto fantastická, chodí do tvého kina už čtyři měsíce a ty jsi ji ještě ani neoslovil?“

„Chodí přece jenom jednou týdně, ve středu, když promítám ty staré filmy, však víš, Les Amours au Paradis,“ namítal jsem. „A jasně že jsem s ní už několikrát prohodil pár slov. Takové ty typické věty z kina. Jak se vám líbil film? To dneska máme ale počasí, že? Chcete si tady odložit deštník? A tak podobně.“

„Chodí tam s ní nějaký týpek?“

Zakroutil jsem hlavou. „Ne, to ne. Přijde vždycky sama. Ale to ještě nemusí nic znamenat.“ Poklepával jsem prstem na okraj skleničky. „Nejdřív jsem si myslel, že je vdaná, protože nosí zlatý prstýnek. Ale pak jsem se na něj podíval pořádně a zjistil jsem, že to přece jenom není snubní prsten, aspoň ne typický. Má na něm takové malé červeno-zlaté růžičky a…“

„A je fakt hezká?“ přerušil mě kamarád. „Hezké zuby, kus ženské, víš, co myslím.“

Znovu jsem přikývnul a myslel na to, jak se ta dívka v červeném kabátku objevila u pokladny poprvé. Vždycky jsem jí říkal „dívka“, a přitom je to mladá žena kolem pětadvaceti, možná osmadvaceti, má karamelové vlasy po ramena, na straně pěšinku, hezký srdcovitý obličej, na kterém jsem si všiml několika pih, a tmavé žhnoucí oči.

Vždycky mi připadala trochu ztracená – pohroužená do vlastních myšlenek nebo jiného světa. A má takový zvyk, že si levou rukou rozpačitě zastrkává vlasy za ucho, když čeká, až jí roztrhnu vstupenku. Jakmile se usměje, připadá mi, jako by se celý prostor zaplnil světlem, a na tváři se jí objeví rošťácký výraz. A taky má krásná ústa a nádherné zuby.

„Vypadá jako Mélanie Laurent, víš?“

„Mélanie Laurent? To jméno jsem nikdy neslyšel. Kdo to je?“

„Přece ta herečka ze Začátků.“

Robert si zasunul kostičku sýra do pusy a zamyšleně přežvykoval. „Nic mě nenapadá. Znám jen Angelinu Jolie. Ta je skvělá. Má fantastickou figuru.“

„Jo, jo. Klidně bys mohl do mého kina zavítat častěji, pak bys věděl, o čem mluvím. Pustím tě zadarmo.“

„Proboha, vždyť bych tam usnul.“

Můj kamarád miluje akční a mafiánské filmy, a proto bychom se – čistě teoreticky – nikdy nemohli pohádat o poslední vstupenku do kina.

„Jako ta holka z Hanebných panchartů,“ pokusil jsem se rozšířit záběr, „která potom podpálí kino, aby shořeli všichni náckové.“

Robert v ten okamžik přestal žvýkat, pak potěšeně povytáhl obočí a zašermoval mi ukazováčkem v malých kruzích před obličejem.

„Myslíš tu malou drobnou holčinu, která prchá před nacisty? To je Mélanie Laurent? A říkáš, že vypadá jako Mélanie Laurent?“

„Tak trochu,“ připustil jsem.

Robert se skřípotem dosedl na židli, která podle všeho není koncipována pro muže jeho rozměrů. Pak zakroutil hlavou.

„Člověče zlatá, já zírám, jak natvrdlý dokážeš někdy být,“ pronesl nakonec tím svým osvěžujícím, přímým způsobem, jehož si na něm tak cením. Poslouchal jsem to jeho láteření, chci přece poradit. Ale když začal s tím svým To je stejné, jako když a pak se zapletl do nějakých astrofyzikálních rovnic, které nějakým zvláštním způsobem končily mně neznámou Hubbleovou konstantou, nerozuměl jsem už ani slovu a v myšlenkách jsem se na hony vzdálil.

Zmínil jsem už, že jsem spíš zdrženlivý člověk? A rád bych k tomu hned dodal, že rozhodně nejsem nudný. Právě naopak – mám velmi bohatý vnitřní život a bohatou fantazii. A jenom proto, že spolu muž a žena pociťující vzájemné sympatie neskončí hned v posteli, nemusím být přece naprostý idiot.

Na rozdíl od některých mužů, kteří příliš tlačí na pilu, vidím spoustu věcí. Ne však v prorockém smyslu, to samozřejmě ne. Možná jsem jen v životě zhlédl přespříliš filmů, ale od chvíle, co provozuji Cinéma Paradis, jsem zjistil, že je mi velkým potěšením, když můžu pozorovat lidi zblízka a vyvozovat vlastní závěry. A aniž bych to vlastně chtěl, běží ke mně jejich příběhy a osudy jako k jiným lidem jejich psi.

Někteří návštěvníci přijdou jen jednou, jiní se v Cinéma Paradis objevují pravidelně a já mám pocit, jako bych je už znal. Možná toho moc nenamluvím, ale zato toho hodně vidím. Prodávám jim vstupenky a vnímám jejich tváře. Jejich příběhy. Jejich tajemství.

Támhle stojí vysoký starší pán ve světle hnědém manšestrovém obleku, který si zbývající vlasy sčesává dozadu a nikdy si nenechá ujít film od Buñuela, Saury nebo Sauteta. Myslím si, že v mládí podlehl komunistickým ideálům a později se stal profesorem. Má jasný a chytrý pohled, oči mu září zpod hustého šedivého obočí. Pod starým manšestrovým sakem, které už má trochu ošoupané manžety, nosívá zářivě modrou košili a dal bych za to krk, že je vdovec. Patří k oné hrstce mužů své generace, kteří přežili své manželky, a on tu svou jistě velice miloval. Tvář má otevřenou a přátelskou. A když odchází z kina, vždycky se na chviličku zastaví, jako by ještě na někoho čekal, a teprve pak pokračuje trochu překvapeně v chůzi.

Pak je tady ta žena s hustými černými vlasy a s malou dcerkou. Nejspíš jí bude mezi třiceti a čtyřiceti a chodí na víkendová představení pro děti. „Tatínek dnes přijde později,“ řekla jednou dcerce, která spokojeně hopsala ze sálu a držela se mámy za ruku. Vypadala smutně a unaveně a barevný šátek kolem krku ostře kontrastoval s bledým obličejem. Kolem úst měla zvláštní, nahořklý výraz. Nikdy nechodí pozdě, spíš brzy. Má pak spoustu času. Někdy, když stojí ve foyer a čeká, až bude moci jít dovnitř, si zamyšleně pohrává se snubním prstenem. Předpokládám, že ji manžel podvádí a ona to ví. Jenže nemá tušení, jestli ho má skutečně opustit.

Podsaditého muže s lenonkami, který se většinou dívá na komedie a hodně a rád se směje, však přítelkyně už opustila. Od té doby se mu břicho zakulatilo ještě víc. Působí nejistě. Hodně teď pracuje, pod očima má kruhy a přiběhne vždycky těsně před začátkem promítání, někdy má u sebe dokonce aktovku. Přesto si myslím, že je to tak pro něj lepší. Jeho přítelkyně byla protivná rezavá čarodějnice, neustále ho kritizovala a vlastně mi není jasné proč. Tenhle člověk by neublížil ani mouše.

A tak sedím večer co večer ve svém kině a přemýšlím o všem možném. Ale návštěvnice, která je pro mě největší záhadou, jejíž příběhy mě zajímají ze všeho nejvíc, která vždycky chodí sama a kterou vyhlížím každou středu se srdcem v krku, je jiná.

Dívka v červeném kabátku sedí vždycky v řadě číslo sedmnáct a já si kladu otázku, jaké tajemství nejspíš skrývá.

Moc bych si přál znát její příběh, ale současně mám strach, že by byly mé představy nakonec jiné. Připadám si jako Parzifal, který se nesmí ptát, a už teď tuším, že její příběh je mimořádný. Je přenádherná. Dnes večer ji konečně oslovím a zeptám se jí, zda by se mnou nešla na večeři.

Za rameno mě najednou popadla obří tlapa a pořádně mnou zatřásla, a tak jsem se v myšlenkách vrátil na Place Saint-Sulpice, kde jsem seděl s kamarádem na zahrádce malé kavárny.

„Alaine, posloucháš mě vůbec?“ Robertův hlas zněl vyčítavě. Pronikavě na mě upřel své světle modré oči. Za blonďatou kšticí se tyčil světlý kostel se svými podivně hranatými věžemi jako obrovská kosmická loď, která právě přistála. Robert podle všeho dokončil podrobnou přednášku o Hubbleovi a jeho konstantě.

„Říkal jsem, že ji dnes večer musíš konečně oslovit a zeptat se jí, zda by s tebou nešla na večeři. Jinak se od sebe budete neustále vzdalovat jako nebeská tělesa.“

Kousnul jsem se do dolního rtu a potlačil jsem úsměv.

„No jo,“ souhlasil jsem. „Přesně tohle jsem si před chvílí myslel.“

5

Tuto středu jsem se objevil v kině příliš brzy. Po jídle s Robertem jsem pospíchal, jako bych měl smluvenou schůzku. A přitom jsem žádnou neměl. Ale jak je známo, nejšťastnější okamžiky jsou ty, na které čekáme.

Zvesela jsem přešel Boulevard Saint-Germain ozářený jasným poledním sluncem a proplétal jsem se mimo přechody mezi auty čekajícími na červenou. Zapálil jsem si cigaretu a o několik minut později jsem už kráčel po stinné Rue Mazarine.

Když jsem odemknul dveře od Cinéma Paradis, přivítala mě známá vůně dřeva a polstrovaného nábytku a já jsem se opět trochu uklidnil a pustil se do aranžování výlohy.

V rámci středečního cyklu Les Amours au Paradis dnes dáváme Zelený paprsek od Érika Rohmera. Přišpendlil jsem nové plakáty. Zkontroloval jsem, zda je v pokladně dost drobných. Nakoukl jsem do projekční kabiny a připravil filmové cívky. Pak jsem šel do kinosálu a zkusmo si sedal na různá sedadla v řadě sedmnáct, abych zjistil, co za tím vězí, ale na nic jsem nepřišel. Vždyť to není ani poslední řada v kině, kterou vyhledávají zejména zamilované páry, protože se tam mohou pod křídly tmy nerušeně líbat.

Zabíjel jsem čas užitečnými i méně užitečnými věcmi a neustále jsem se díval na hodiny ve foyer.

Přišel François a zmizel v promítací kabině. Pak dorazila madame Clémentová a přinesla domácí malinové dortíky. A když si návštěvníci koupili lístky na představení v osmnáct hodin, usadili se na svých místech a sledovali osud osvěžující staré komunity v Co kdybychom žili společně?, otevřel jsem dveře do promítací kabiny a udělal na Françoise znamení, že si zajdu na kávu.

François se skláněl nad nějakými sešity a knihami. Když běží filmy, má dost času a může se učit na zkoušky.

„Za chvíli jsem zpět,“ řekl jsem a on přikývl. „Poslechni, Françoisi, nemohl bys dneska odejít poslední ty? Já mám po večerním promítání ještě něco v plánu.“

Až když jsem v nedalekém bistru upíjel café crème, došlo mi, že můj plán není nijak brilantní. Večerní představení končí ve čtvrt na dvanáct, kdo by měl tou dobou ještě hlad? Možná bude chytřejší pozvat dívku v červeném kabátku na večeři o víkendu. Pokud vůbec bude s pozváním souhlasit. A pokud dnes večer vůbec přijde do kina.

Najednou mě polilo horko. Co když dnes vážně nepřijde? Nebo co když už se neukáže nikdy? Nervózně jsem si míchal kávu, ačkoli cukr už se dávno rozpustil.

Ale vždyť zatím vždycky přišla, uklidňoval jsem se. Nebuď blázen, Alaine, však ona se objeví. Kromě toho se zdá, že se jí líbíš. Vždycky se usmívá, když tě vidí.

Jenže co když je to jen úplně normální zdvořilost?

Ne, ne, je v tom víc. Vsadím se, že čeká jen na to, až ji konečně oslovíš. Měl jsi to udělat už dávno, zbabělče. Už dávno.

Najednou jsem vedle sebe zaslechl tichý, skřípavý zvuk a vzhlédl jsem. U vedlejšího stolu seděl pan profesor v manšestrovém saku a mával na mě novinami. Jeho bystré oči pobaveně zářily.

Kruci, doufám, že jsem nemluvil nahlas, vyděsil jsem se. Že bych už patřil k lidem, kteří nemají pod kontrolou svůj hlasitý projev? Nebo ten stařík umí číst myšlenky?

Zmateně jsem pokývnul nazpět a jedním rázem vypil zbytek kávy.

„Viděl jsem, že dnes dáváte Zelený paprsek,“ ozval se pan profesor. „To je moc hezký film. Určitě večer přijdu.“ V koutcích úst mu pohrával nepatrný úsměv.

„A nedělejte si starosti, ta mladá dáma vás jistě nenechá na holičkách.“

Zrudl jsem, rychle jsem vstal a popadl sako. „Já… takže se uvidíme později.“

„Samozřejmě,“ odvětil. A já jsem si zoufale přál, aby měl pravdu a kráska v červeném kabátku přišla.

Stála v řadě na lístky jako poslední, a když mi podávala bankovku, kterou chtěla platit, popadl jsem příležitost za pačesy.

„Chodíte často na večerní představení, mademoiselle. Líbí se vám můj malý artový cyklus?“ zeptal jsem se naléhavě a přisunul jí vstupenku a drobné.

Zasunula si pramínek vlasů za ucho a plaše se usmála.

„Líbí. Moc.“

„A mně se zase líbí, že chodíte tak často,“ opáčil jsem rychle a omámeně hleděl na její malé, dokonale tvarované ouško, která teď celé zrudlo.

Stále se usmívala a mlčela a pak si drobné schovala do peněženky. Co by taky měla říct na tak hloupou poznámku?

Nechoď kolem horké kaše, chlapče, jdi rovnou k věci, jdi k věci, zaslechl jsem hlas kamaráda Roberta.

„No… vlastně bych vám měl dát slevu, když chodíte do mého kina tak často,“ snažil jsem se být alespoň vtipný. „Jako se ve velkých obchodních domech dávají věrným zákazníkům slevové kartičky, víte?“

Vzala si vstupenku a chvíli mi hleděla přímo do očí. Pak se znovu usmála – a já se usmál jako zhypnotizovaný taky.

„Není třeba, monsieur. Vaše filmy za to stojí.“

Najednou se rozlétly dveře, předsálím se prohnal průvan. Dovnitř vešly dvě rozesmáté studentky a zamířily si to přímo k pokladně. Musím si pospíšit.

Žena v červeném kabátku se otočila k odchodu.

„Počkejte,“ řekl jsem a ona se obrátila. „Na něco… na něco jste zapomněla.“

Překvapeně na mě pohlédla.

„Vlastně… jsem na něco zapomněl já,“ žvanil jsem zoufale dál, abych si udržel její pozornost.

„A copak?“

„Zapomněl jsem se vás totiž na něco zeptat.“ Upřel jsem na ni zrak. „Nešla byste se mnou po představení na večeři? Nebo na něco dobrého k pití? Mohli… mohli bychom si povídat o filmech… kdybyste chtěla. Moc rád bych… moc rád bych vás pozval, když už nechcete žádné věrnostní body.“

Páni, já děsně plácám, pomyslel jsem si.

„Páni, já vážně děsně plácám,“ řekl jsem nahlas a zakroutil hlavou. „Omlouvám se, prosím, zapomeňte na to, co jsem vám říkal o těch věrnostních bodech. Mohu vás pozvat? Prosím, řekněte ano.“

Srdce mi bušilo staccato do rytmu zmatených slov.

Dívka v červeném kabátku povytáhla obočí, pak se kousla do spodního rtu, naklonila hlavu mírně na stranu a roztáhla rty do širokého úsměvu. Tváře jí plály. A pak konečně něco řekla.

Řekla ano.

6

Skončili jsme tak nějak automaticky v La Palette. Lidé kolem nás se smáli, povídali si a popíjeli, ale já jsem nic z toho nevnímal. Měl jsem oči jen pro ženu u stejného stolu a ani zemětřesení by mě z její přitažlivé moci nevyrušilo.

Nikdy jsem tak intenzivně netoužil po tom, aby už skončil film, jako dnes večer. Zas a znovu jsem nakukoval malým okénkem do sálu, abych zjistil, jak daleko je promítání filmu, který jsem viděl už tolikrát, že bych mohl téměř mluvit současně s postavami. A poté co idealistická Delphin konečně objevila zelený paprsek – onen podivný fenomén slibující štěstí, který lze spatřit jen na několik vteřin a jen někdy, když slunce zapadá do moře – a byla si jistá, že se může odvážit vstříc dobrodružství lásky, rozevřel jsem dveře do kinosálu a vypustil návštěvníky do jejich vlastních životů.

Prošla dveřmi jako jedna z prvních a ustoupila stranou, aby mohli ostatní projít – ti mířili pomalu a zasněně do foyer a mžourali do světel, než se konečně vrátili do reality a s úsměvem během hovoru mířili k východu.

„Ještě moment, hned budu hotov,“ řekl jsem a ona se zatím procházela podél zdí foyer a detailně si prohlížela plakáty.

„Myslíš, že zelený paprsek skutečně existuje?“ zaslechl jsem jednu ze studentek. Její přítel pokrčil rameny. „Nemám tušení, ale měli bychom to zjistit,“ usmál se na ni a něžně jí položil ruku kolem ramenou.

Viděl jsem vycházet pana profesora, na chvíli se zastavil, opřel se o hůl a vrhnul na mě zpod šedivého obočí tázavý pohled. Přikývl jsem a téměř neznatelně jsem pootočil hlavu směrem, kde stála dívka v červeném kabátku a ještě pořád si prohlížela plakáty.

Po tváři starého muže přeběhla blahosklonnost a jistá dávka radostného poznání – nebo se mi to jen zdálo? Pak na mě spiklenecky zamrkal a vyšel na ulici.

A pak jsme zůstali konečně sami. Madame Clémentová zašla do kinosálu a jako každý večer procházela jednu řadu za druhou, aby zkontrolovala, zda tady někdo něco nezapomněl.

„Bonne nuit,“ popřál jsem dobrou noc Françoisovi, který na chvíli vystrčil hlavu z promítací kabiny. Pak jsem si oblékl sako, zeptal se, zda půjdeme, a doprovodil dámu v červeném kabátku k východu.

Usmáli jsme se na sebe a mlčky jsme chvíli kráčeli potemnělou ulicí. Byl to zvláštně intimní okamžik – nečekaná blízkost, ticho ulice, tlumený klapot našich bot na dlažebních kostkách.

Kráčel jsem vedle ní a nechtěl tu kouzelnou chvíli ničit slovy, ale samozřejmě jsem věděl, že nakonec budu muset něco říct. Zrovna jsem hledal vhodnou větu, když ke mně vzhlédla a znovu si zasunula pramínek vlasů za ucho.

„Máte vážně okouzlující ouška,“ slyšel jsem vlastní hlas a v tutéž chvíli jsem si v duchu spílal. Vždyť mluvím, jako bych ulítával na uších.

„Myslím tím, že na vás je okouzlující všechno,“ opravil jsem se rychle. „Nedokážu ani říct, jak moc jsem rád, že jste souhlasila s mým pozváním. Víte, všiml jsem si vás už dávno.“

Usmála se. „Já vás taky,“ pípla. „A mimochodem, jmenuji se Mélanie.“

„Mélanie? Moc krásné jméno,“ hlesl jsem a měl jsem pocit, že je to osudové znamení. Copak jsem ve středu Robertovi netvrdil, že mi dívka v červeném kabátku připomíná herečku Mélanii Laurent?

„A taky vypadáte trochu jako Mélanie Laurent.“

„Myslíte?“ Podle všeho se jí to líbilo.

„Rozhodně.“ Kletba byla zlomena. A já jsem překypoval štěstím. „Jenže vy máte hezčí oči.“

Polichoceně se usmála. „A co vy?“ zeptala se pak.

Upřímně řečeno, ještě nikdy jsem nepřemýšlel o tom, jestli mám nebo nemám hezké oči. Jsou hnědé a vždycky jsem měl dojem, že to docela ujde.

„Moje oči nejsou důležité,“ namítl jsem.

„Ale ne, já myslela, jak se jmenujete.“

„Aha. Jsem Alain.“

„Alain? Hodí se to k vám.“ Položila hlavu mírně na stranu a zkoumavě na mě pohlédla. „Vypadáte taky trochu jako Alain Delon.“

„Tak tohle je ta nejmilejší lež, jakou jsem v životě slyšel,“ přiznal jsem se a zůstal stát před La Palette, útulným bistrem nedaleko svého bytu. A aniž bych o tom nějak přemýšlel, zavedl mě můj vnitřní navigační systém automaticky do Rue de Seine, stejně jako se mi to občas stává, když si chci tu a tam po představení dopřát něco malého k snědku. Otevřel jsem dveře a vešli jsme.

7

„Vždy, když hledám lásku, jdu do Cinéma Paradis.“

Mélanie se napila červeného vína, pak sklenici sevřela oběma rukama a její pohled se ztratil v tajuplných dálkách, které ležely někde za oknem La Palette a ke kterým jsem neměl přístup. Oči se jí leskly a rty se zamyšleně usmívaly.

Tohle byl nejspíš ten okamžik, kdy jsem se do ní definitivně zamiloval.

Její slova mě hluboce zasáhla, úplně jsem cítil, jak mi srdce bije vzrušením. Tahle věta a taky ten zvláštní úsměv, který ji doprovázel.

Když o tom dnes přemýšlím, vzpomínám si, že jsem si u toho něčeho všiml, něčeho, co mi připadalo nezvyklé, i když dnes nedokážu říct, co to vlastně bylo.

O několik týdnů později, když jsem ženu v červeném kabátku zoufale hledal, jsem si měl na tuhle podivnou větu vzpomenout. Jenže se mi nevybavila. Byla klíčem ke všemu. Ovšem teď, když jsem spontánně položil své ruce na její, jsem to ještě netušil. Bylo to poprvé, co jsme se dotkli, a ani to nemohlo být jinak.

„Mélanie, to jste řekla opravdu moc hezky. Jste hotová básnířka.“

Pohlédla na mě a usmála se. Jen tak jsme tam seděli a společně svírali skleničku s červeným vínem, jako by to bylo ptáčátko, které se smí držet jen něžně, tiše a jemně, aby neulétlo.

„Ne, to ne, básnířka určitě nejsem,“ protestovala. „Ale možná jsem trochu nostalgická.“

Nostalgická. Tohle slovo už jsem dávno neslyšel. Učarovalo mi.

„Vždyť to je úžasné.“ Sklonil jsem se k ní a červené víno v baculaté skleničce se trochu rozpohybovalo. „Kde bychom byli v tomhle bezduchém univerzu, kdyby neexistovalo několik lidí, kteří uchovávají vzpomínky a v srdci skrývají touhu po citech?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Láska v Paříži.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.