Virginia C. Andrewsová

FALEŠNÝ TŘPYT

Originální název: ALL THAT GLITTERS

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1995

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1995 by The Vanda General Partnership

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1996, 2016 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7394-2

Prolog

Byl časný podvečer, slunce právě sklouzlo za vrcholky cypřišů v západní zátoce. Seděla jsem ve starém houpacím křesle po babičce Catherine, na klíně jsem chovala malou Pearl a broukala jí stařičkou cajunskou melodii. Stejnou písničku mi broukávala babička Catherine, když mě ukládala ke spánku. To jsem ještě byla malá holčička, která s poskakujícími copánky běhávala od břehů močálu k naší chaloupce na muřích nohách. Stačilo, abych zavřela oči, a znovu jsem slyšela její volání.

„Ruby, je čas večeřet, slyšíš, dítě? Ruby…“

Ale její hlas mi ze vzpomínek vyvanul tak rychle, jako když se kouř z kamen rozplývá ve větru.

Blíží se moje devatenácté narozeniny a ode dne, kdy se během jednoho z nejzuřivějších hurikánů, jaké kdy zaútočily na naši zátoku, narodila Pearl, uběhly téměř tři měsíce. Stromy vyvrácené přes silnici byly už dávno odtaženy stranou, ale pořád tu ještě ležely podél příkopů jako ranění vojáci, kteří teprve čekají na ošetření a uzdravení.

Myslím, že na totéž čekám i já. V jistém smyslu byl tohle ten skutečný důvod, proč jsem se z New Orleansu vrátila do zátoky. Když můj otec, kterého nepřestávaly sužovat výčitky svědomí kvůli tomu, co provedl svému bratru Jeanovi, zemřel na osudnou zástavu srdce, začala nám naše nevlastní matka Daphne pomstychtivě zasahovat do života. Nesnášela mě hned od toho dne, co jsem se objevila na jejich prahu jako dosud neznámé dvojče, které babička Catherine zatajila, aby mě dědeček Jack nemohl prodat stejně, jako prodal Gisselle.

Až do mého příchodu Daphne a můj otec Pierre Dumas úspěšně tajili pravdu pohřbenou pod horami lží. Jakmile jsem však přišla, museli vymyslet dočista novou lež a začali tvrdit, že toho dne, kdy jsme se s Gisselle narodily, mě někdo ukradl přímo z kolébky.

Pravda však byla taková, že můj tatínek se během jedné ze svých častých loveckých výprav, na které jezdil se svým otcem do močálu, zamiloval do mé maminky Gabrielle. Můj dědeček Jack dělával totiž průvodce turistům. Jakmile tatínek spatřil mou překrásnou maminku, kterou mi babička Catherine líčila jako nezkrocené a nevinné stvoření, zamiloval se do ní až po uši. A ona se do něho pobláznila stejně silně. Takže se stalo, co se mělo stát, a moje maminka otěhotněla. Daphne vlastní děti mít nemohla, takže když se blížil termín porodu, dědeček Jack souhlasil s návrhem, který mu přednesl můj druhý dědeček Dumas. Prodal jim Gisselle a Daphne navenek předstírala, že je to její vlastní dcera.

Babička Catherine však dědečkovi Jackovi nadosmrti neodpustila a vyhnala ho z domu. Žil v močálu jako močálová krysa a na živobytí si vydělával lovem ondater, sběrem ústřic a prováděním turistů – pokud byl ovšem střízlivý aspoň tak, aby to dokázal. Před svou smrtí mě babička Catherine, která byla traiteur-lidová léčitelka, přinutila složit slib, že odjedu do New Orleansu a vyhledám svého otce a sestru.

Ale život tam byl pro mě ještě nesnesitelnější než v zátoce.

Gisselle mě od první chvíle nenáviděla a znepříjemňovala mi život v New Orleansu stejně jako v Greenwoodu, soukromé škole, kterou jsme spolu navštěvovaly v Baton Rouge. Nejvíc ji štvalo, jak rychle se do mě zamiloval její bývalý ctitel Beau Andreas – a já do něho. Později, když jsem s Beauem otěhotněla, Daphne mě objednala na potrat do zastrčené ordinace nějaké pokoutní kliniky. Já ale raději utekla a vrátila jsem se do jediného skutečného domova, jaký jsem kdy poznala: do zátoky.

Dědeček Jack se při jednom ze svých opileckých záchvatů utopil, takže bych tam hned od začátku zůstala úplně sama, kdyby nebylo mého nevlastního bratra Paula. Nikdo ze sousedů neměl o našem příbuzenském vztahu tušení. Než jsme se sami dozvěděli pravdu, byli jsme s Paulem do sebe zamilovaní. Když na vlastní uši uslyšel, že jeho otec svedl mou mladičkou maminku, zlomilo mu to srdce a dosud se s tím odmítal smířit.

Od mého návratu do zátoky se u mě objevoval každý den a dennodenně mě žádal, abych se za něho provdala. Jeho otec sice vlastnil jednu z největších konzerváren ryb v zátoce, ale Paul zbohatl díky zděděným pozemkům po dědečkovi, protože na nich byla objevena nafta.

Teď si Paul budoval velkolepé sídlo a doufal, že jednoho dne v něm bude žít se mnou a s Pearl. Dobře věděl, že náš vztah nemůže být plnohodnotný, že nemůžeme žít mileneckým životem, ale byl ochotný i k této oběti, jenom aby mohl prožít život po mém boku. Jeho nabídka je lákavá, protože Beaua, svou velkou životní lásku, jsem ztratila, a zůstala jsem sama s dítětem, abych si horko těžko vydělávala na holé živobytí stejným způsobem, jakým jsme se živily tehdy s babičkou Catherine: tkala jsem přikrývky a košíky, vařila polévku gumbo a všechno jsem to prodávala turistům ve stánku u silnice. Takový život za moc nestojí a mé krásné holčičce neslibuje pražádné vyhlídky.

Stejně jako dneska sedávám každý večer v houpacím křesle, ukolébávám Pearl ke spánku a při tom v duchu rozvažuji, jak bych se měla zachovat. S nadějí hledívám na obraz babičky Carherine, který jsem namalovala těsně před její smrtí – sedí právě v tomhle houpacím křesle na naší přední verandě. V okně za ní jsem namalovala maminčinu andělskou tvář. Obě mi můj pohled oplácely, jako by byly pevně přesvědčeny, že ke správnému rozhodnutí dojdu sama.

Ach bože, jak jsem litovala, že nejsou naživu a že mi nemohou poradit, jak se zachovat. Za necelý rok a půl dostanu peníze, protože jako Dumasova dcera získám nárok na dědictví. Jenže právě teď jsem cítila k neworleanskému světu takový odpor, že mě ten krásný dům v Garden District a bohatství, které mi osud sliboval, nelákaly ani v nejmenším. Běhal mi mráz po zádech už jen z pouhé představy dalšího setkání s Daphne, s ženou, která se mě kdysi snažila dostat do ústavu pro duševně choré a jejíž krása zakrývala její skutečnou bezcitnou povahu. A kromě toho, pokud jsem se během svého pobytu v domě Dumasových přece jen něco naučila, pak jedině to, že peníze, bohatství a sebepočetnější řady služebnictva nemohou člověku koupit štěstí, pokud mu chybí láska.

Po tatínkově smrti v tom domě nezbylo ani trochu lásky, ale dokud žil, trpíval zase temnými přízraky svých vlastních dávných hříchů. Snažila jsem se vnést mu do života slunce a štěstí, ale Daphne s Gisselle se vůči mně chovaly příliš nepřátelsky a sobecky, než abych mohla mít úspěch. Teď jsou celé bez sebe, protože jsem podlehla vášni a otěhotněla a dokázala tak světu, že jsem přesně to, co o mně hlásaly hned od začátku – bezectná Cajunka. Beaua poslala jeho rodina do Evropy a Gisselle mi zlomyslně psávala, že tam má spoustu dívek a vede spokojený a bohatý život.

Možná bych si Paula měla vzít. Pravdu o nás znají jenom jeho rodiče a ti ji uchovají v nejhlubší tajnosti. Všechny staré přítelkyně babičky Catherine stejně věří, že Pearliným otcem je Paul. Měla jeho vlasy – zvláštní směs hnědé a plavé, a oči stejné jako my dva: modré jako mořská voda. A navíc měla jemňounkou světlou pleť, bílou, a přesto zdravou a zářící, takže hned při prvním pohledu na ni jsem si vybavila perleť.

Paul mě prosil o ruku při každičké příležitosti, která se mu naskytla, a já neměla to srdce mu to jednou provždy zakázat, protože mi neustále projevoval svou oddanost. Byl u mě, když se narodila Pearl, ochránil nás během hurikánu, nosil nám denně jídlo a dárky a každou volnou chvíli věnoval opravám v domě a jeho okolí.

Byl by náš svazek hříšný? Manželství je přece víc než pouhá smlouva, která ospravedlňuje a legalizuje sex. Lidé vstupují do manželství, aby nabídli a přijímali lásku v daleko širším slova smyslu. Žijí v manželství proto, aby měli blízkého člověka, který u nich bude stát i za nemocí a v těžkých časech, aby měli společnost a ochranu blízké bytosti až do konce života. A Paul by byl pro Pearl skvělým otcem. Miloval ji, jako by byla jeho vlastní. Občas se mi zdálo, že tomu i věří, upřímně věří.

Bylo by však vůči Paulovi správné, aby neměl právo na všechno, co muž od ženy žádá a potřebuje? Tvrdil sice, že tu oběť podstoupí rád, protože mě příliš miluje, a připomínal mi, že například naši katoličtí kněží přinášejí stejnou oběť výměnou za lásku Nejvyššího. Proč by tedy nemohl on? Dokonce vyhrožoval, že když ho odmítnu, stane se mnichem.

Ach babičko, nemohla bys mi dát znamení? Když jsi ještě žila, vládla jsi tak úžasnou silou! Zaříkávala jsi zlé duchy, uzdravovala jsi těžce nemocné lidi, dávala jsi lidem naději a důvěru v jejich osud. Kde bych měla hledat odpovědi?

Jako kdyby Pearl vycítila můj vnitřní zmatek, zavrtěla se a rozplakala. Políbila jsem ji na hebké tvářičky a jako pokaždé, když jsem se zahleděla na ten milovaný obličejík, vzpomněla jsem si na Beaua a jeho nádherný úsměv, na jeho láskyplný pohled a svůdné rty. Beau však naši dcerušku ještě neviděl a já netušila, jestli ji někdy vůbec uvidí.

Všechna zodpovědnost za Pearl teď leží jenom na mně. Rozhodla jsem se dítě porodit, milovat je a poskytnout mu to nejlepší. Každý krok, který po jejím narození udělám, bude mít dopad na nás obě. Nemohu už brát v úvahu jenom to, co je dobré pro mě, co je pro mě správné. Musím mít na paměti rovněž dobro své dcery. Moje rozhodnutí mi může způsobit bolest, ale třeba bude pro Pearl právě tím nejlepším.

Dítě se opět utišilo. Zavřelo očka a znovu se ponořilo do mírumilovného spánku, důvěřivého, blaženého, netušícího o bouři trápení, která nám zuří kolem hlav. Co má pro nás osud ještě v zásobě?

Proč jen se tohle všechno nestalo až o pár let později?, říkala jsem si. Beau a já bychom se vzali a žili bychom v nádherném domě v Garden District. Pearl by vyrůstala v rodině plné lásky, obklopená přepychem, který patří do vysněného světa pohádek. Proč jen jsme nebyli opatrnější a…

Jenže pak jsem si uvědomila, že proč a kdyby nemají místo v reálném světě, kde se stejně většina snů přetaví na temnou realitu. S těmi kdyby musíš přestat, Ruby, přikázala jsem si.

Houpala jsem se v křesle a tiše jsem pobrukovala. Venku už zmizely poslední odlesky slunce a spadla hustá a hluboká tma, v níž se pod svitem hvězd odrážely jenom soví oči. Vstala jsem a uložila Pearl do postýlky, kterou jí koupil Paul, a potom jsem přistoupila k oknu a zadívala se do noci. Podél břehů kanálu tiše klouzali aligátoři. Slyšela jsem, jak buší ocasy do vody. Kolem splývavých lišejníků se proplétali netopýři a vrhali se dolů po hmyzu. Všechno doprovázel nářek mývalů.

Můj svět byl teď plný samoty, ale přesto jsem nikdy až dodneška nepoznala strach z osamění. Teď ovšem musím pečovat, starat se a ochraňovat někoho jiného: svou milovanou Pearl, která teď spinká a prožívá své dětské sny, která na začátek svého života teprve čeká.

A na mně je, abych se postarala, bude-li ten začátek ve znamení sluneční záře, ne stínů, jestli její život začne v naději, ne ve strachu. Jak toho mám dosáhnout? Odpovědi kolem mě vířily v temnotách a teprve čekaly na své objevení. Zanechali je tam však dobří, anebo zlí duchové?

Rozhodnutí

Vrčení Paulova motorového člunu nazlobilo pár velkozobých volavek, které se právě pyšně procházely po silné cypřišové větvi. Obě roztáhly křídla a vznesly se do větříku, který sem vanul od zálivu, načež odplachtily hlouběji do močálu. I vlhovci zatřepali křidélky a vzlétli do výšky, aby zmizeli v mokřinách.

Byl čtvrtek, nesmírně horké a vlhké odpoledne pozdního března. Pearl byla neposedná, kroutila se mi v náručí a snažila se osvobodit, aby se mohla odplazit k hromádkám suché trávy, v nichž bydlely nutrie a ondatry. Během posledního měsíce jí hodně poporostly vlásky, sahaly jí až pod uši a vzadu na šíji a začínala v nich postupně převažovat plavá nad hnědou. Nastrojila jsem ji do krémových šatiček s růžovými volánky kolem límečku a manžetek. Na nožkách měla bavlněné botičky, které jsem minulý týden uháčkovala z pevné příze.

Když se Paulova loď přiblížila, Pearl zvedla očka. Přestože jí bylo teprve něco přes osm měsíců, chovala se zvídavě a rozumně. Paula milovala a neskutečně se radovala z každé jeho návštěvy. Oči se jí vždycky rozzářily, mávala nadšeně ručkama a nožičkama mě kopala do břicha, jen abych ji pustila z náruče a ona se mohla co nejdřív vrhnout k němu.

Za zatáčkou se objevila Paulova loď. Jakmile nás spatřil na verandě, zamával nám na přivítanou. Konečně jsem se dala přesvědčit a souhlasila jsem s prohlídkou jeho velkolepého nového domu, který byl těsně před dokončením. Až doposud jsem se tomu vyhýbala, protože jsem se bála, že jakmile do toho sídla jednou vkročím, zmocní se mě příliš velké pokušení Paulovu nabídku přijmout.

Možná se to zdálo jen mně, ale Paul mi teď připadal šlachovitější a dospělejší než v době, kdy jsem se vrátila do zátoky. Čas od času se mu sice v očích chlapecky zablýsklo, ale většinu doby býval zamyšlený a vážný. Jeho nové podnikatelské povinnosti a dohled nad výstavbou nového domu spolu se starostí o mě a o Pearl mu vháněly temné stíny do obličeje, stíny, které mě trápily, protože jsem měla strach, že ho nesmírně deptám. Samozřejmě nelitoval slov, jen aby mě přesvědčil, že to není pravda. Pokaždé, když jsem něco podobného nadhodila, jenom se zasmál a poznamenal: „Copak ty nevíš, že svým návratem do zátoky jsi mi vrátila i slunce do života?“

A právě teď, když se s motorovým člunem blížil k doku, měl tvář samý úsměv.

„Ahoj! Hádej, co je nového!“ volal. „Právě pověsili lustry a dali do nich žárovky! Jen počkej, až je uvidíš! To ti je podívaná! Nechal jsem si je dovézt až z Francie, abys věděla! A v bazénu je už napuštěná voda. A víš, že to barevné sklo v arkýřovém okně vyrobili ve Španělsku? Zaplatil jsem za něj hotové jmění,“ drmolil bez dechu.

„Dobrý den, Paule,“ pozdravila jsem ho vesele.

„Cože? Aha. Omlouvám se.“ Předklonil se, aby mě políbil na tvář. „Trochu jsem se tím naším domem nechal unést, viď?“

Sklopila jsem oči. Nemohla jsem zabránit tomu, aby se mi pokaždé, když řekl náš dům, nezachvělo srdce.

„Paule…“

„Neříkej nic,“ vyhrkl spěšně. „Zatím ještě nevynášej žádný závěr, žádné rozhodnutí. Ať ten dům a zahrada mluví samy za sebe.“

Zavrtěla jsem hlavou. Copak se nikdy nesmíří s tím, že moje odpověď zní ne? Uměla jsem si představit, že i kdybych se provdala za někoho jiného a dožila se sta let, stejně by se nepřestal objevovat u mých dveří a čekat, až změním své rozhodnutí.

Nasedli jsme do člunu a Paul nastartoval motor. Pearl se smála, když na nás při otočce vítr chrstl trochu vodní tříště a zkropil nám obličeje a paže. Časné jaro už probudilo aligátory ze zimního spánku. Podřimovali na kamenech a na mělčinách a v očích jim nebleskla ani jiskřička zájmu, i když jsme se řítili těsně kolem nich. Tu a tam se rozpadlo klubko zelených hadů a opět se pevně zapletlo, jako by si vítr hrál na tkadlenu. Po leknínových listech hopsaly ropuchy a nutrie pelášily do bezpečí pod listí a do otvorů svých nor. Celý močál připomínal jednoho obrovitého živočicha, který se protahuje a zívá a s příchodem jara nabývá konečné podoby, aby mohl odhodlaně zamířit vstříc letnímu žáru.

„Dneska ráno zahájili těžbu u věže číslo tři,“ překřikl Paul řev motoru. „Zatím to vypadá, že bude dávat trojnásobné nebo čtyřnásobné množství, než jsme odhadovali původně.“

„To je báječné, Paule.“

„Naše budoucnost nemůže vypadat slibněji, Ruby. Můžeme mít všechno, dělat všechno, zajet si kamkoliv… Z Pearl by se stala opravdová princeznička.“

„Jenže já nechci, aby se z ní stala princeznička, Paule. Chci, aby z ní vyrostla slušná mladá žena, která si bude vážit správných životních hodnot,“ prohlásila jsem rázně. „Viděla jsem už příliš mnoho lidí, kteří se nechali svým bohatstvím ošálit, takže nakonec uvěřili, že právě v tom je štěstí.“

„S námi to bude úplně jinak,“ ujišťoval mě Paul.

Paulovy úrodné pozemky plné nafty a jeho nový dům se nacházely jihozápadním směrem od mého domku. Proplétali jsme si cestu kanály, které se místy zužovaly natolik, že kdybychom v člunu rozpažili, dotkli bychom se obou břehů. Přejeli jsme několik jezírek se slanou vodou a zabočili do další sítě kanálů, kde jsme se obrátili přímo k jihu směrem k Paulovu domu. Nebyla jsem v těchto místech od chvíle, kdy jsem odjela do New Orleansu, takže když jsem spatřila, jak se nad korunami platanů a cypřišů zvedá střecha rozlehlého sídla, zůstala jsem úžasem zírat. Připadala jsem si jako Alenka začarovaná do své vlastní země divů.

Paul už nechal vybudovat dok a štěrkovou cestičku, která vedla z močálu až k hranicím zahrady. Viděla jsem nákladní automobily a další vozidla patřící dělníkům, kteří byli pořád ještě v pilné práci, protože Paul s dokončením domu spěchal a byl ochotný zaplatit každému o padesát procent dohodnuté mzdy víc, jen když bude všechno hotovo před původně určeným termínem. Na východě jsme viděli v pilné práci vrtné věže.

„Vsadil bych se, že by tě v životě nenapadlo, co všechno bude vlastnit ten cajunský kluk, který za tebou jezdíval na skútru,“ poznamenal Paul pyšně s rukama v bok a s úsměvem od ucha k uchu. „Jenom si představ, co by tomu asi říkala babička Catherine.“

„Babička s tím nejspíš počítala,“ prohlásila jsem.

„Asi ano,“ přisvědčil a rozesmál se. „Kdykoliv se na mě podívala, cítil jsem, že mi dokáže číst nejenom v myšlenkách, ale i ve snech.“

Pomohl mně a Pearl vystoupit na břeh.

„Ukaž, ponesu ji,“ nabídl se. Pearl byla tím obrovským domem před námi úplně ohromená. „Rád bych ten dům pojmenoval Cypřišový háj,“ prozradil. „Jak se ti to zamlouvá?“

„Moc, je to nádherné jméno. Ale tohle je vážně úžasné, Paule. To sídlo jako by se zčistajasna vynořilo ze země… připomíná to zázrak!“

Pyšně a doslova od ucha k uchu se zazubil.

„Řekl jsem architektovi, že chci dům, který bude připomínat řecký chrám. Sídlo rodu Dumasů v Garden District bude vedle něj vypadat jako lovecký srub.“

„Takže tohle jsi chtěl, Paule… Zastínit dům mého otce? Říkala jsem ti…“

„Nesmíš teď začínat s výčitkami, Ruby. K čemu by mi bylo všechno tohle bohatství, kdybych ho nemohl použít k tomu, abych ti udělal radost a ohromil tě?“ zeptal se. Očima se ke mně dychtivě přilepil.

„Ach Paule, Paule.“ Potřásla jsem hlavou a zhluboka jsem se nadechla. Copak bych mohla dalším káráním zchladit jeho nadšení a sny?

Jak jsme se blížili k domu, jako by před námi ustavičně rostl a rostl. Po celé délce terasy v patře se táhlo kovové tepané zábradlí. Po obou stranách domu nechal Paul vybudovat postranní křídla, aby tím zdůraznil dominantní vzhled hlavní budovy.

„Tam bude bydlet služebnictvo,“ ukázal Paul. „Myslím, že takhle bude mít každý víc soukromí. Většina zdí je tu skoro metr tlustá. Jen počkej, až uvidíš, jaký je uvnitř chládek dokonce i bez ventilátorů.“

Krátké břidlicové schodiště nás dovedlo k domovnímu vchodu a na přízemní terasu. Prošli jsme mezi mohutnými sloupy do vstupní haly s barevnou mozaikovou dlažbou. Hala byla projektovaná záměrně tak velkolepě, aby každému návštěvníkovi vyrazila dech hned v prvním okamžiku. Byla nejenom pohádkově široká a dlouhá, ale i strop tu sahal do takové výšky, že zvuk našich kroků se nám vracel ozvěnou.

„Jen si představ, kolik nádherných obrazů bys mohla na těch obrovských stěnách rozvěsit, Ruby,“ vábil mě Paul.

Míjeli jsme jednu prostornou a vzdušnou místnost za druhou – všechny vedly do centrální haly. Nad hlavami nám visely mohutné lustry, o kterých Paul předtím tak hrdě básnil. Byly to oslňující broušené skvosty ve tvaru slzy, které v člověku budily dojem, že mu na hlavu prší diamanty. Hlavní schodiště bylo dvakrát tak široké a mnohem ozdobenější než schodiště v domě Dumasových.

„Kuchyně je v zadní části domu,“ vysvětloval Paul. „Nechal jsem ji vybavit nejmodernějším zařízením. Každé kuchařce se tam bude pracovat jako v ráji. Třeba se ti podaří zjistit, kam odešla Nina Jacksonová, a přemluvíš ji, aby šla bydlet k nám,“ nahodil další vějičku. Věděl dobře, jak ráda jsem měla Ninu, tatínkovu kuchařku. Prováděla kouzla vúdú a na mě si potrpěla hned od prvního dne, co jsem se objevila v New Orleansu – ovšem až poté, co se definitivně přesvědčila, že nejsem zombie, který vzal na sebe Gissellinu podobu.

„Mám dojem, že Ninu by z New Orleansu neodlákalo pranic na světě,“ poznamenala jsem.

„Její škoda,“ odpověděl Paul rychle. Pokud šlo o bohaté kreoly, byl přehnaně citlivý a každičké porovnání s nimi chápal jako kritiku našeho cajunského světa.

„Chci tím říct, že je příliš připoutaná ke světu kouzel vúdú, Paule,“ vysvětlovala jsem. Přikývl.

„Pojď, provedu tě ještě hořejškem.“

Vyšli jsme do patra, kde jsme objevili čtyři prostorné ložnice.

Ke každé z nich patřila vlastní šatna a skříně velké jak komora. Byly tam dvě hlavní ložnice, které Paul zřejmě navrhoval s ohledem na svůj plánovaný sňatek. Z obou byla skvostná vyhlídka na močál. Mezi nimi byly spojovací dveře.

„Takže?“ Vyčkával s úzkostí a pohledem mi pozorně pátral v obličeji.

„Je to fantastický dům, Paule.“

„A to nejlepší jsem si schoval na konec,“ prohlásil s šibalským mrknutím. „Pojď za mnou,“ vyzval mě a odváděl mě ke dveřím, které vedly na další schodiště. Bylo v zadní části domu, takže jsem je zpočátku neviděla.

Schodiště nás dovedlo do neuvěřitelně prostorného podkroví s ručně vyřezávanými trámy z cypřišového dřeva. Byla tam obrovská okna, která směřovala na pole a kanály. Na stranu, kde se tyčily vrtné věže, žádná okna nevedla. Nad hlavami jsme měli velká střešní okna, která propouštěla spoustu slunce, takže podkroví vypadalo vzdušně a zářivě.

„Jestlipak víš, co to je?“ usmál se Paul a bleskl po mně kratičkým pobaveným úsměvem. „Tohle,“ řekl a rozpřáhl paže, „bude tvůj ateliér.“

Vytřeštila jsem oči, ohromená možnostmi, které se mi tím nabízely.

„Jak sama vidíš, snažil jsem se o co nejlepší výhled. Podívej, Ruby,“ přistoupil k oknu, „jen se podívej, co všechno bys mohla malovat. Jen se podívej na svět, který milujeme, na náš svět, který se určitě postará, aby se ti vrátil tvůj obrovský umělecký talent. Vytvoříš díla, kvůli kterým se tví zazobaní kreolští přátelé budou mezi sebou rvát.“

Stál u okna a držel Pearl v náručí. Byla tím pohledem z okna dočista okouzlená. Pod námi začínali stavební dělníci s úklidem. Vítr k nám přinášel jejich hlasy a smích. V dálce se proplétaly kanály směrem k Houmě a moje chaloupka vypadala úplně neskutečně, jako dětská hračka. Viděla jsem, jak mezi stromy poletují ptáci a jak vpravo bidlem odpichuje pirogu rybář, který se vracel domů ze sběru ústřic. Byla tam tak nepřeberná zásoba námětů pro obrazy, tolik odrazových můstků pro fantazii, o jakých se každému malíři mohlo jenom zdát.

„Dokázala bys tu být šťastná, Ruby?“ zeptal se Paul a zapřísahal mě očima.

„Kdopak by tady nebyl šťastný, Paule? To se přece ani nedá popsat slovy. Sám ale víš, proč pořád váhám,“ odpověděla jsem něžně.

„Ty ale zase víš, že jsem to všechno pečlivě promyslel a že ti navrhuji možnost, jak žít společně, a přitom nehřešit. Ach Ruby, my za to přece nemůžeme, že nás rodiče stvořili takhle poznamenané. Nechci nic jiného, než pečovat o tebe a o Pearl a nadosmrti vám zajistit štěstí a bezpečí.“

„Ale co… Pochop, Paule, život má ještě jednu stránku, kterou by sis tím musel odepřít,“ připomněla jsem mu. „Jsi přece muž, pohledný a zdravý mladý muž.“

„Jsem ochotný tu oběť podstoupit,“ vyhrkl chvatně.

Sklopila jsem oči. Musela jsem přiznat své skutečné pocity. „Nevím, jestli jsem k podobné oběti ochotná i já, Paule. Ty přece víš, že jsem byla zamilovaná, vášnivě zamilovaná, a víš, že jsem ochutnala rozkoš, kterou přináší laskání člověka, kterého miluješ a který miluje tebe.“

„To vím,“ přisvědčil smutně. „Ale já po tobě nežádám, aby ses té rozkoše vzdala.“

Prudce jsem vzhlédla. „Co tím myslíš?“

„Můžeme uzavřít dohodu, že pokud kdokoliv z nás najde někoho, s nímž by tu rozkoš toužil sdílet, ten druhý mu nebude stát v cestě, i kdyby to znamenalo… rozchod. A mezitím, Ruby, můžeš svou vášeň zaměřit na malování. Já tu svou vložím zase do práce a do zabezpečení nás tří. Dovol mi nabídnout ti svět jinak dokonalý, svět, ve kterém budeš mít jistotu lásky a malá Pearl navíc jistotu bezpečí a pohodlí, aby nemusela poznat trápení, s nímž se člověk často setkává v tolika takzvaně normálních rodinách,“ žadonil.

Pearl se na mě podívala něžnýma a mírnýma safírovýma očima, jako by se k jeho prosbě připojovala.

„Paule, když já nevím.“

„Můžeme být jeden pro druhého oporou. Můžeme se k sobě chovat vřele. Můžeme o sebe navzájem pečovat… nadosmrti. Prožila jsi mnohem víc tragédií a utrpení, než na kolik má člověk ve tvých letech nárok. Vinou toho jsi mnohem starší, než odpovídá tvému věku. Ať v našem vztahu vládne místo vášně moudrost. Ať základem našeho vztahu je věrnost, oddanost a nepředstíraná laskavost. Společně vybudujeme naši jedinečnou říši.“

Pohlédla jsem mu do očí a spatřila jsem v nich jen čistočistou upřímnost. Byla jsem ze všeho nesmírně ohromená: jeho oddanost, tento nádherný dům, příslib bezpečného a šťastného života, o to vábivějšího, oč více strastí jsem si musela prožít.

„A co tví rodiče, Paule?“ zeptala jsem se a už jsem cítila, jak se přikláním k souhlasu.

„Co by s nimi mělo být?“ prohlásil rázně. „Vychovali mě v klamu. Můj otec se smíří s každým mým rozhodnutím, a i kdyby ne… Copak na tom záleží? Mám teď přece vlastní majetek,“ dodal s očima potemnělýma odhodláním.

Nešťastně jsem zavrtěla hlavou. Připomněla jsem si, jak mě babička Catherine vážně varovala, abych cajunského muže nikdy neodtrhla od jeho rodiny. Paul jako by moje myšlenky slyšel a zjihl.

„Poslyš, promluvím s otcem a vysvětlím mu, proč to rozhodnutí považuji za dobré pro nás oba. Jakmile tohle pochopí, bude s tím souhlasit.“

Skousla jsem si spodní ret a začala jsem vrtět hlavou.

„Neříkej ani ano, ani ne,“ napomínal mě spěšně. „Řekni, že si to ještě promyslíš, že o tom budeš vážně uvažovat. Budu tě pronásledovat až nadosmrti, Ruby Dumasová, dokud se z tebe nestane Ruby Tateová,“ prohlásil. Pak se obrátil, aby Pearl viděla z okna na močál.

Ucouvla jsem a zadívala se na ně. Byl by to báječný otec, říkala jsem si v duchu. Možná je načase udělat rozhodnutí čistě jen v zájmu Pearl a sebe nechat stranou.

Rozhlédla jsem se po prostoru, který by se mohl stát pohádkovým ateliérem, a už jsem si představovala, kam bych postavila stoly a police. Když jsem se otočila, Paul s Pearl se pořád dívali na mě.

„Takže to nakonec přece jen bude ano?“ zeptal se při pohledu na můj výraz.

Přikývla jsem a on zasypal Pearlinu tvářičku tolika polibky, až se dítě blaženě rozesmálo.

Když jsem zamířila nazpátek do svého domku, začínal se v zátoce snášet soumrak. Lišejníky, které splývaly z větví cypřišů a halily jim kmeny spolu se psím vínem, teď něžně povlávaly ve vánku. Projížděli jsme stíny, které na hladinu vrhaly převislé smuteční vrby, a mírné, pokojné kolébání člunu uhoupalo Pearl do dřímoty. V duchu jsem si říkala, jak je tam všude krásně. Patříme sem, i kdyby to znamenalo žít s Paulem v tom podivném svazku, protože osud možná pro mě a pro Pearl ani nic jiného nepřichystal.

„Musím se vrátit na večeři k rodičům,“ řekl Paul, když jsme přistáli v doku a on nám pomohl vystoupit na břeh. „Z Clearwateru na Floridě totiž přijel strýček John, maminčin bratr. Slíbil jsem to,“ vysvětloval omluvně.

„Ale to je v pořádku. Jsem unavená a stejně si chci jít brzo lehnout.“

„Zaskočím sem zítra, jak nejdřív to bude možné. A pokud se mi dneska večer podaří vyšetřit hodinku s otcem o samotě, povím mu o našem rozhodnutí!“ prohlásil rozhodně.

Srdce mi začalo klopýtat. Jedna věc je všechno plánovat, druhá věc je skutečně odstartovat celý řetěz událostí, které by z nás nakonec udělaly manžele.

„Jenom doufám, že to je správné rozhodnutí, Paule,“ povzdychla jsem si.

„Ale jistěže. Přestaň si dělat starosti. Budeme spolu nesmírně šťastní,“ sliboval a shýbl se, aby mě políbil na tvář. „A navíc nezapomeň, že bůh mi trochu toho štěstí a úspěchu vlastně dluží,“ dodal s úsměvem.

Když se rozjel s člunem pryč, zamávala jsem mu na rozloučenou. Potom jsem nakrmila Pearl a uložila ji ke spánku. Snědla jsem trochu polévky gumbo, chvíli jsem si při plynové lampě četla a pak jsem šla spát s modlitbou, abych měla dost moudrosti ke správnému kroku.

Každé ráno teď pro mě začínalo stejně jako v dobách, kdy jsem tu žila ještě s babičkou Catherine. Když jsem ke stánku u silnice nanosila všechny přikrývky, košíky a lýkové klobouky, které jsem vyrobila v tkalcovské místnosti, postavila jsem Pearl s kočárkem do stínu a trochu jsem šila, abych si ukrátila dlouhé čekání na případné turisty – zákazníky. Bylo poklidné dopoledne, ale u mě už zastavilo víc než půl tuctu aut, takže jsem do oběda vyprodala téměř celou zásobu přikrývek a košíků. Polévku gumbo si objednalo jen pár lidí. Brzy se nad zátokou rozhostilo dlouhé, tiché a žhavé odpoledne. Když Pearl začal trápit hmyz, rozhodla jsem se, že je načase dopřát si přestávku a uložit dítě v domku k odpolednímu odpočinku. Počítala jsem, že během poledne se ukáže Paul, ale neobjevil se, a nepřijel ani odpoledne.

Připravila jsem si studenou limonádu a usadila se na přední verandu. Přemýšlela jsem o minulosti. V kapse jsem měla pomačkaný nejnovější dopis od své sestry, dvojčete Gisselle. Navštěvovala luxusní soukromou vyšší školu v New Orleansu, která byla zřejmě spíš odkladištěm rozmazlených bohatých fracků než skutečnou vzdělávací institucí. Podle toho, co Gisselle psala, jí učitelé promíjeli i to, že nedělala domácí přípravu a nedávala pozor při seminářích. Dokonce se mi chlubila, kolikrát vynechala vyučování, aniž by za to slízla aspoň důtku.

Ze všeho nejraději však do svých dopisů přidávala zmínky o Beauovi, a přestože mi ty zprávy působily bolest, stejně jsem si je donekonečna pročítala. Rozbalila jsem zmačkaný dopis a sklouzla jsem očima k těm odstavcům.

Možná by Tě zajímalo, psala, protože věděla, jak zoufale to chci vědět. …že Beau to s tou dívkou v Evropě myslí zřejmě vážně. Jeho rodiče se před Daphne zmínili, že on a ten jeho francouzský zajíček co nevidět oznámí formální zasnoubení. V jednom kuse se nad ní rozplývají, jaká je krásná, bohatá a vzdělaná. A taky tvrdili, že nemohli udělat líp, než když se rozhodli poslat Beaua na delší dobu do Evropy.

A teď Ti napíšu pár drbů o chlapcích z naší školy…

Zmuchlala jsem dopis do koule a strčila si ho zpátky do kapsy. Vzpomínky na Beaua jako by zesílily právě teď, když jsem se rozhodovala, zda se mám provdat za Paula a zvolit tak klidný a bezpečný život, který mi nenabízel ani nástin vášně. Kdykoliv jsem na to pomyslela, vzpomněla jsem si na Beaua. Viděla jsem před sebou jeho něžný úsměv a připomínala jsem si to ráno, kdy jsme s Gisselle odjížděly do Greenwoodu, soukromé školy v Baton Rouge. Dorazil právě ve chvíli našeho odjezdu, takže jsme spolu měli na rozloučení jenom pár minut, ale překvapil mě tím, že mi daroval medailonek, který pořád ještě nosím schovaný pod halenkou.

Vytáhla jsem jej a otevřela, abych se podívala na jeho i svoji podobenku. Ach Beaue, říkala jsem si v duchu, v životě už nebudu nikoho milovat tak vášnivě, jako jsem milovala tebe, a když nemohu mít tebe, pak možná tou druhou nejlepší možností bude štěstí a bezpečí po Paulově boku. Překvapilo mě, když jsem na tvářích ucítila horké slzy. Honem jsem si je otřela a posadila jsem se opět vzpřímeně. Právě v tu chvíli zabočil na můj dvůr důvěrně známý velký automobil. V něm seděl Paulův otec Octavious. Zaklapla jsem medailonek a honem jsem ho spustila zpět za halenku, kde mi zůstal ležet mezi ňadry.

Z vozu vystoupil pan Tate, vysoký a distingovaně vyhlížející muž, vždycky dokonale oblečený i upravený. Teď však měl ramena shrbená jako unavený stařec a v očích unavený výraz. Paul zdědil většinu pohledných rysů právě po otci, který měl silnou bradu i lícní kosti a rovný mužný nos. Už nějakou dobu jsem pana Tatea neviděla a trochu mě překvapilo, jak mezitím zestárl.

„Dobré odpoledne, Ruby,“ pravil, když došel ke schodišti.

„Rád bych se zeptal, jestli si s tebou mohu promluvit o něčem soukromém.“

Srdce mi vylekaně bušilo. Nevzpomínala jsem si, že bychom za celý můj život spolu prohodili víc než půl tuctu slov, většinou jen pozdravů při návštěvách kostela.

„Ale samozřejmě,“ přisvědčila jsem a zvedla jsem se. „Pojďte dál. Mohu vám nabídnout trochu studené limonády? Právě jsem udělala čerstvou.“

„Dám si rád. Děkuju,“ řekl a vešel za mnou do domu.

„Posaďte se, prosím,“ vybídla jsem ho a bradou jsem ukázala na jediný pěkný kus nábytku: na houpací křeslo.

Nalila jsem mu v kuchyni sklenku limonády a vrátila jsem se do obývacího pokoje.

„Děkuju,“ pravil a vzal si sklenici. Posadila jsem se naproti němu na odřenou a vybledlou hnědou pohovku, ze které se prodřeným čalouněním drala ven vycpávka ze suchého lišejníku. Pan Tate se trochu napil. „Je výborná,“ poznamenal. Pak se kolem sebe chvíli nervózně rozhlížel a pousmál se. „Nemáš tu toho moc, Ruby, ale pořádek si umíš uhlídat.“

„Tak jako babička Catherine to ale nedokážu,“ ozvala jsem se.

„Tvoje babička byla skvělá žena. Musím se přiznat, že nikdy jsem jejímu zaříkávání a léčivým lektvarům dvakrát nevěřil, ale vím, že spousta lidí by za ni dala ruku do ohně. A pokud se kdy někdo dokázal postavit tvému dědečkovi, pak jedině ona,“ dodal.

„Strašně mi chybí,“ přiznala jsem.

Pokýval hlavou a znovu se napil limonády. Potom se odhodlaně nadechl. „Asi… asi jsem trochu rozrušený. Občas se k člověku vrací jeho vlastní minulost a zákeřně zaútočí ve chvíli, kdy to čeká nejmíň,“ vysvětlil a předklonil se. Upřel na mě pronikavý a přísný pohled. „Jsi vnučka Catherine Landryové a sama sis prošla pěkným peklem. Dobře ti vidím ve tváři, oč starší a moudřejší jsi, než bývala ta hezká holčička, kterou jsem vídával rázovat do kostela po babiččině boku.“

„Minulost nás zasáhla oba stejně krutě,“ poznamenala jsem.

Oči mu zahořely zájmem.

„Ano. Takže tím spíš pochopíš, proč bych nerad chodil kolem horké kaše. Určitě víš něco z toho, k čemu kdysi došlo, a pravděpodobně sis na mě udělala jistý názor. Nemohu to mít za zlé nikomu jinému než sám sobě. Před jednadvaceti lety jsem byl to, co bys označila za nepříjemně samolibého mladíka. Nepřišel jsem za tebou, abych se snad ospravedlňoval,“ dodal chvatně. „Udělal jsem špatnou věc a v jednom či druhém směru jsem za ni doposud nepřestal platit. Ale tvoje maminka… Gabrielle… to byla výjimečná mladá žena.“ Zavrtěl hlavou a při vzpomínce se usmál. „Vzhledem k tomu, že byla dcerou tvé babičky… a tak vůbec… měl jsem dojem, že je jednou z močálových bohyň, o kterých si šeptají starci, a v něž – navzdory svému vyznání – napůl věří i většina zdejších křesťanů. Člověk měl pocit, že ji nikdy nemůže potkat – ani náhodou – aby nevypadala jinak než líbezně, tak líbezně! Byla to… krása až duchovní. Je mi jasné, že těžko si dokážeš představit ženu, kterou jsi nikdy ani okem nespatřila, ale říkám ti pravdu.“

Hluboko v srdci mě zastudily vlny děsu. Proč mi to vykládá právě teď?

„Pokaždé, když jsem o ni zavadil pohledem,“ pokračoval pan Tate, „srdce se mi rozbušilo a já se kolem ní doslova proplížil po špičkách. A když se na mě podívala… jako by ten řecký bůžek… víš přece, ten s andělskými křidélky a lukem a šípy…“

„Amor?“

„Přesně tak, Amor. Byl jsem ženatý, ale ještě jsem neměl žádné děti. Snažil jsem se milovat svou ženu. Věř mi,“ zvedl naléhavě ruku, „ale jako kdyby mě Gabrielle očarovala nebo co. Jednou jsem projížděl sám močálem, vracel jsem se s pirogou z rybaření, a najednou jsem projel zatáčkou a narazil na ni, jak se koupe bez jediné nitky na těle. Myslel jsem, že se čas zastavil. Ztuhl jsem a zatajil dech. Nedokázal jsem nic jiného, než ji hltat pohledem. Měla ty nejživější a nejšťastnější oči na světě, a když je na mě upřela, rozesmála se. Neovládl jsem se. Serval jsem ze sebe šaty, jak nejrychleji jsem dovedl, a skočil za ní do vody. Plavali jsme bok po boku, mučili jsme se navzájem střídavým objetím a unikáním. Doplaval jsem za ní k její kánoi a tam… Nu, a zbytek už víš. Jakmile vyšlo najevo, co jsem zavinil, přiznal jsem se. Tvůj dědeček Jack si za mnou zašel. A Gladys, ta byla zničená, pochopitelně. Zhroutil jsem se, plakal jsem a prosil za odpuštění. Neodpustila mi sice, ale zachovala se v té věci velkoryseji, než jsem považoval za možné. Rozhodla se předstírat, že dítě je její, a pustila se do komplikovaného klamání veřejnosti, protože hrála těhotnou. Tvůj dědeček se s první splátkou nespokojil. Čas od času se u mě objevil a dožadoval se dalších peněz, až jsem tomu nakonec učinil přítrž. Mezitím už byl z Paula hezky velký klouček a já si uvědomil, že nikdo na světě by neuvěřil povídačce, kterou rozšiřuje právě Jack Landry. Přestal mě otravovat a celá ta záležitost skončila. Je samozřejmé, že značnou část života jsem věnoval tomu, abych své ženě všechno vynahradil. Ani ona nikdy nedopustila, aby ji Paul považoval za někoho jiného než za svou matku, a než se dozvěděl pravdu, nikdy k ní nepociťoval nic menšího než hlubokou synovskou lásku. Tím jsem si jisrý. Vlastně bych zašel i tak daleko, že tvrdím, že jeho city vůči Gladys se nezměnily. Ten mládenec se jen občas chová nepředstavitelně popleteně. Už jsme se kvůli tomu něco nahádali, ale já myslel, že už to pochopil, smířil se s tím a nakonec mi odpustil.“

Odmlčel se a úzkostně, s přimhouřenýma očima, vyčkával, až mi dojde význam jeho příběhu.

„Je to velký přečin, aby mohl člověk po někom žádat odpuštění, a po Paulovi zvlášť,“ poznamenala jsem. Na okamžik pevně sevřel rty a potom přikývl, jako by se utvrzoval v názoru na mě.

„Musím se přiznat,“ pokračoval, „že když jsi utekla do New Orleansu, byl jsem šťastný. Myslel jsem, že se začne poohlížet po nějaké příjemné mladé dívce, která by se mu hodila za manželku, a že celé to pozdvižení máme za sebou, ale… ty ses zase vrátila a včera večer… včera večer za mnou přišel a oznámil mi, na čem jste se vy dva dohodli. Celou tu dobu, co si nechával budovat to sídlo, jsem se něčeho podobného bál, ale doufal jsem, že se mýlím.“

Přemožený chvilkovým vyčerpáním se pan Tate opřel o čalouněné opěradlo.

„Máme v úmyslu žít jenom vedle sebe,“ pravila jsem mírně. „Stejně si spousta místních lidí myslí, že Pearl je Paulovo dítě.“

„To vím. Dokonce i sama Gladys se toho bála, dokud jí to Paul nevysvětlil. Zkus pochopit,“ prosil a poposedl si blíž ke mně, „že oba chceme pro Paula jen to nejlepší. Chceme, aby vedl normální život, aby měl všechno, co by měl muž mít, zvlášť vlastní děti. Myslím, že nemá přesnou představu, co ti vlastně navrhuje. Stručně řečeno, Ruby, přišel jsem za tebou prosit za svého syna. Chci tě požádat, abys sňatek s ním odmítla. Není nutné, aby pykal za otcovy hříchy. Možná že tentokrát lze zařídit, aby syn nenesl celé břemeno otcových chyb a bolesti. Můžeme to změnit, můžeme to zarazit, ale jedině když ho odmítneš. Jakmile to uděláš, zklidní se a ožení se s nějakou milou dívkou a –“

„Ublížit Paulovi, to je ta poslední věc na světě, o kterou stojím, pane Tatee,“ prohlásila jsem s obličejem zmáčeným slzami. Nijak jsem se nesnažila je otírat, takže mi kapaly z brady do klína.

„A prosím tě o to i ve jménu své ženy. Nechci, aby musela dál trpět. Jak se zdá, hřích, jejž jsem spáchal, nikdy nezmizí z povrchu zemského. Dokonce i po jednadvaceti letech zvedá svou šerednou hlavu, aby mě pronásledoval.“ Napřímil se v lenošce. „Jsem ochotný nabídnout ti jisté zabezpečení, Ruby. Můžu ti dát všechno, co potřebuješ k slušné existenci, dokud si nenajdeš jiného mladíka a –“

„Zadržte!“ rozkřikla jsem se. „Nenabízejte mi žádný úplatek, pane Tatee! Tak se mi zdá, že v tomhle světě se každý chce svých starostí zbavit pomocí peněz, ať už jde o bohaté kreoly nebo bohaté Cajuny. Všichni si představují, že peníze mají tolik moci, aby napravily každé zlo. Docela dobře se uživím i sama a navíc brzy dostanu peníze z dědictví po otci.“

„Omlouvám se,“ pravil mírně. „Myslel jsem jenom…“

„Nestojím o to.“

Odvrátila jsem se. Mezi nás padla těžká opona ticha.

„Přišel jsem prosit za syna,“ připomněl tiše.

Zavřela jsem oči a snažila se polknout, ale hrdlo mě neposlechlo. Měla jsem dojem, jako bych už polkla kámen a ten mi uvízl v hrudi. Přikývla jsem.

„Paulovi povím, že to nemohu udělat,“ slíbila jsem mu, „ale nevím, jestli jste pochopil, jak nesmírně o to stojí.“

„Pochopil a jsem připravený udělat všechno, co je v mých silách, abych mu pomohl to zklamání překonat.“

„Jenom se nenabízejte, že mu něco koupíte,“ upozornila jsem ho s očima jiskřícíma vztekem. Pan Tate jako by se v lenošce scvrkl. „Paul nemá po dědečkovi Jackovi ani to nejmenší.“

„Já vím.“ Po chvíli dodal: „Rád bych tě požádal ještě o jednu laskavost.“

„A o jakou?“ vybuchla jsem. Vztek se ve mně vařil jako mléko na plotně.

„Prosím, abys mu o mé dnešní návštěvě neříkala. Poslal jsem ho vyřídit záležitost, která ho odvedla natolik daleko, abych tě stačil navštívit bez jeho vědomí. Kdyby se to dozvěděl…“

„Nepovím mu to,“ přikývla jsem.

„Děkuju.“ Pan Tate vstal. „Jsi úžasná dívka, Ruby, a navíc jsi moc hezká. Určitě jednou najdeš svoje štěstí. Kdybys cokoliv potřebovala, kdybych pro tebe mohl něco udělat…“

„Nic takového neexistuje!“ odsekla jsem ostře.

Povšiml si mého rozhněvaného pohledu a úsměv se mu vytratil z tváře.

„Už půjdu,“ pravil.

Nevstala jsem. Zůstala jsem sedět a civěla jsem do podlahy, dokud jsem ho nezaslechla nastartovat vůz a odjet. Potom jsem se vrhla na jednu z lenošek a plakala jsem tak dlouho, dokud mi nedošla zásoba slz.

Nedodělaná práce

Když se Pearl vzbudila, dala jsem jí láhev a vzala ji ven. Posadila jsem se ke stánku u silnice a vyhlížela podvečerní zákazníky. Asi tak hodinu tam bylo rušno, ale potom se silnice vyprázdnila a utichla. Vytrácející se slunce vrhalo na cestu protáhlé stíny a zatahovalo za dnem temnou oponu.

Srdce jsem měla těžké jako z olova. Návštěva pana Tatea jako by otrávila všechno kolem mě. Měla jsem pocit, že já ani Pearl nemáme žádný domov. Nepatřily jsme sem a nepatřily jsme do New Orleansu, a já se navíc bála, že až odmítnu Paula, život tady bude snesitelný ještě méně. Kdykoliv mě navštíví – bude-li o další návštěvy vůbec stát – bude se nám nad hlavami vznášet mračno smutku.

Třeba má pan Tate pravdu, přemítala jsem v duchu. Není vyloučeno, že když Paula odmítnu, najde si nějakou jinou, ale současně mi bylo jasné, že mnohem větší naděje na tento konec by byla v případě, kdybych mu s Pearl zmizela ze života jednou provždy. Jakmile zjistí, že žijeme v jiném manželství a že naše soužití nepřichází v úvahu, začne si třeba hledat štěstí jinde.

Ale kam jinam bychom se měly vrtnout? Jakou jinou možnost máme?, ptala jsem se v duchu. Neměla jsem žádné jiné příbuzné, na které bych se mohla obrátit. Odnesla jsem Pearl do domu a uklidila jsem všechno, co zbylo ve stánku, a přitom jsem se zoufale snažila vymyslet pro nás nějakou budoucnost. Nakonec jsem přece jen dostala nápad. Rozhodla jsem se spolknout svoji hrdost. Sedla jsem si ke stolu a začala psát dopis.

Milá Daphne,

celý ten dlouhý čas jsem se Ti neozvala, protože jsem nepředpokládala, že bys o to stála. Nebudu Ti vymlouvat, že jsi neměla právo se zlobit, když jsem s Beauem otěhotněla. Jsem dost stará, abych si uvědomila, že za svoje činy musím nést sama zodpovědnost, ale ten potrat, který jsi mi zařídila, jsem prostě podstoupit nemohla. Mám teď dceru, jmenuje se Pearl, a jsem šťastná, že jsem to tenkrát neudělala, i když je mi jasné, že nebudeme mít jednoduchý život.

Představovala jsem si, že když se vrátím do zátoky, do světa, v němž jsem vyrostla a byla šťastná, všechno bude v pořádku a já už nebudu pro nikoho – tedy přinejmenším pro Tebe – přítěží. My dvě jsme se neshodly, ani když byl tatínek naživu, takže jsem nečekala, že bychom se snesly po jeho smrti.

Ale v zátoce došlo k jistým událostem, které jsem nepředpokládala, takže jsem nakonec dospěla k rozhodnutí, že tady dál zůstat nemohu. Ale nemusíš se bát, nechci, abys mě přijala zpět do svého domu. Chci Tě požádat jenom o to, abys mi poskytla část z mého dědictví, abych si mohla pro sebe a svou dceru zařídit život někde jinde… ani v New Orleansu, ani v zátoce. Nedala bys mi nic, co by mi nepatřilo, jenom Tě o to žádám s menším předstihem. Určitě budeš se mnou souhlasit, že proti takovému kroku by tatínek neměl žádné námitky.

Prosím, aby ses nad tím zamyslela a vzkázala mi, jak nejdřív to bude možné. Ujišťuji Tě, že pokud mi pomůžeš, budeme se stýkat jen pramálo, anebo vůbec ne.

Upřímně Tě zdraví

Ruby

Když jsem nadepisovala obálku, zaslechla jsem na dvoře zastavovat auto. Honem jsem nechala psaní a dopis chvatně ukryla do kapsy.

„Ahoj!“ volal ode dveří Paul. „Promiň, že jsem se neukázal dřív, ale musel jsem něco vyřídit v Breaux Bridge. Jaký jsi měla den? Šly ti obchody?“

„Docela ano,“ odpověděla jsem. Honem jsem sklopila oči, ale už bylo pozdě.

„Něco není v pořádku,“ všiml si. „Copak se děje?“

„Paule,“ nadechla jsem se odhodlaně, „my to nemůžeme udělat. Nemůžeme se vzít a bydlet spolu v Cypřišovém háji. Přemýšlela jsem o tom pořád dokola a uvědomila jsem si, že to je vyloučeno.“

„Ale proč sis to tak najednou rozmyslela?“ zeptal se s výrazem úžasu a zklamání. „Včera jsi byla v tom domě tolik šťastná! Jako kdyby se ti z tváře zvedl černý mrak!“ připomněl mi.

„Pokud jde o Cypřišový háj, měl jsi pravdu. Dům a jeho okolí dokážou člověka očarovat. Jako kdybych tam vkročila do pohádkového světa, takže na chvíli jsem dovolila, abys mě přesvědčil. Bylo snadné předstírat si něco a nebrat skutečnost na vědomí.“

„No a? Je to náš svět. Můžu ho udělat báječný jako tu nejkrásnější pohádku. Dokud nikomu neubližujeme…“

„Ale my ubližujeme, Paule. Ubližujeme jeden druhému,“ poukázala jsem s bolestí.

„Ne,“ spustil, ale já věděla, že musím mluvit rychle a neústupně, jinak se rozpláču.

„Ale ano, ubližujeme si. Můžeme předstírat, můžeme slibovat, můžeme mezi sebou uzavřít dohodu, ale výsledek bude stejný… Odsuzujeme jeden druhého k nepřirozenému způsobu života.“

„Proč nepřirozenému… když chce být člověk s někým, koho miluje a koho chce chránit…“

„A nikdy nepodlehnout vášni, nikdy nemít spolu děti a nikdy neprozradit pravdu o… Vždyť bychom to nikdy nemohli povědět ani Pearl ze strachu, jaký by to na ni mělo dopad. Já to vážně nedokážu.“

„Ale samozřejmě, že jí to můžeme povědět, jen co bude tak stará, aby tomu rozuměla,“ odporoval. „A ona určitě pochopí, Ruby, proč…“

„Ne, Paule. Já… nejspíš bych nedokázala podstoupit takové oběti, které jsi ochotný přinést ty,“ prohlásila jsem.

Chvíli mě pozoroval podezřívavě přimhouřenýma očima. „Já ti nevěřím. Něco se muselo přihodit. Někdo ti to vymluvil. Kdo to byl, některá z přítelkyň babičky Catherine? Nebo kněz? Kdo?“

„Nikdo,“ nedala jsem se. „Nemluvil se mnou nikdo, pokud ovšem nepočítáš můj vlastní rozum.“ Musela jsem se odvrátit, protože bolest v jeho obličeji byla nesnesitelná.

„Ale… Včera večer jsem mluvil s otcem. Když jsem mu všechno vysvětlil, souhlasil a dal mi své požehnání. Moje sestry netuší o minulosti vůbec nic, takže jakmile se dozvěděly, že se staneš mou ženou a jejich novou sestřičkou, byly radostí bez sebe. A dokonce i moje matka…“

„Co má být s tvou matkou, Paule?“ vybuchla jsem prudce.

Zavřel a opět otevřel oči.

„Smíří se s tím,“ slíbil.

„Smíření ještě není souhlas.“ Zavrtěla jsem hlavou a začala jsem ze sebe chrlit slova jako kulky. „Pokud se s tím smíří, pak jedině proto, aby tě neztratila,“ prohlásila jsem. „A navíc, tady nejde o její rozhodnutí, ale o moje,“ dodala jsem víc stroze, než jsem sama zamýšlela.

Paulova tvář zesinala.

„Ruby… ten dům… všechno, co mám… to všechno dělám jedině pro tebe. Na sobě mi vůbec nezáleží… jde jen o tebe a o Pearl.“

„Ale právě sebe bys opomíjet neměl, Paule. Neměl. Bylo by ode mě špatné, kdybych jenom kvůli vlastnímu sobectví dovolila, aby sis odepřel normální manželství a normální rodinu.“

„Jenže o tomhle si přece rozhoduju sám,“ namítal Paul.

„Ty jsi však… moc popletený, než abys mohl dospět ke správnému rozhodnutí,“ trvala jsem na svém a uhnula pohledem.

„Ještě si to promysli,“ žadonil a přikyvoval, jako by chtěl přesvědčit sám sebe, že ještě zbývá naděje. „Zítra sem přijdu a znovu si o tom promluvíme.“

„Ne, Paule. Už jsem se rozhodla. Nemá cenu, abychom to omílali pořád dokola. Nemohu se tím pořád trápit, prostě nemohu!“ vykřikla jsem a odvrátila se od něho. Pearl, která vytušila, jak jsme nešťastní, se rovněž pustila do pláče. „Radši běž,“ vyzvala jsem ho, „malá je z toho neklidná.“

„Ruby…“

„Moc tě prosím, Paule. Nedělej mi to ještě těžší, než to je.“

Zamířil ke dveřím, ale zůstal stát na prahu a hleděl ven. „Celý den,“ svěřil se tiše, „jsem se vznášel jako na růžovém obláčku. Nic mi nedokázalo zkazit náladu.“

Přestože mi bylo doslova na umření, vzmohla jsem se na rozhodný tón hlasu. „Tenhle pocit zažiješ ještě s někým jiným, Paule. Určitě ano.“

„Ale ne, nezažiju!“ prohlásil a otočil se ke mně. Z pohledu mu čišela bolest a hněv. Tváře měl tak rudé, že připomínal sluncem spáleného turistu ze severu. „Přísahám, že na jinou ženu se v životě nepodívám! Že jinou ženu v životě nepolíbím! Že žádnou jinou nikdy neobejmu!“ Zvedl pravou pěst a zahrozil jí ke stropu. „Složím stejný slib čistoty, jaký složil náš kněz, a přeměním ten dům na oltář. A budu tam navěky žít docela sám a zemřu bez jediné blízké duše po svém boku, jen se vzpomínkou na tebe,“ dodal a prudce rozrazil dveře dokořán. Přes verandu a po schodech přeběhl jako šílený.

„Paule!“ vykřikla jsem. Nesnesla jsem pohled na tu tíhu jeho hněvu a bolesti. Jenže on se nevrátil. Slyšela jsem, že startuje vůz, potom se ozvalo skřípění pneumatik na štěrku, jak se otáčel na místě a se zlomeným srdcem vztekle vystřelil po silnici pryč.

Měla jsem dojem, že ať v životě podniknu cokoliv, působím všem jenom bolest. Narodila jsem se snad jenom proto, abych mučila ty, kteří mě milují? Spolkla jsem slzy, abych nevyděsila Pearl, ale připadala jsem si jako ostrůvek v rozbouřeném moři. Teď jsem zůstala úplně sama.

Když mi srdce přestalo bušit jako datel do stromu, pustila jsem se do přípravy večeře. Moje holčička dobře vycítila, jak jsem nešťastná, i když jsem to skrývala chvatnou prací. Slyšela přece můj hlas a viděla v mých očích smutek.

Když polévka začala bublat, posadila jsem se do houpacího křesla babičky Catherine a zadívala se na její portrét. Obličej mé babičky i maminky vyjadřoval smutek a soucit. Živá vzpomínka na Paulovu zoufalou tvář mě zahalovala jako bouřková mračna. Kdykoliv jsem se podívala ke dveřím, viděla jsem ho tam stát, jak na mě upírá pohněvaný pohled a vykřikuje svoje přísahy a výhrůžky. Proč jsem tak strašně ublížila jedinému člověku, který chce milovat a hýčkat mě i moje dítě? Kde vůbec najdu podobnou oddanost?

„Rozhodla jsem se dobře, babičko?“ zašeptala jsem. Slyšela jsem však jenom ticho a mlaskání malé Pearl.

Nakrmila jsem ji, ale chuť k jídlu měla pramalou stejně jako já. Chvíli pila z láhve, ale přitom se jí ustavičně zavírala víčka. Zdálo se, že je citově vyčerpaná stejně jako já, jako kdyby každý můj pocit, každý můj citový prožitek putoval přímo k ní po neviditelných drátech, jež pevně spojují matku s dítětem. Usoudila jsem, že bych měla holčičku radši odnést nahoru a uložit ji do postýlky. Právě jsem vstala, abych to udělala, když jsem zaslechla motor blížícího se auta. Jeho reflektory olízly průčelí domu, načež vůz zastavil a já slyšela otevírání a opětné zabouchnutí dveří. Že by se vracel Paul s novými argumenty? I kdyby ano, říkala jsem si v duchu, stejně by mě nezviklal.

Ale těžký dusot kroků po prknech verandy mi prozradil, že to bude někdo jiný. Ozvalo se hlasité zabušení na dveře, po kterém se celý domek na vysokých pilířích doslova otřásl. Pomalu jsem vyšla z kuchyně. Moje srdce jako by to prudké zabušení opakovalo.

„Kdo je to?“ zeptala jsem se. Pearl jukala ke dveřím stejně zvědavě jako já. Namísto odpovědi rozrazil návštěvník dveře tak hrubiánsky, že je bezmála vysadil z pantů. Viděla jsem, jak do domku vstupuje mohutný muž, kterému spečené hnědé vlasy visely v dlouhých zauzlovaných pramenech až ke špinavému krku. Ruce měl velké jako tenisové rakety, tlusté prsty ulepené vrstvou mastné špíny. Sotva vkročil do světla vrhaného plynovou lampou, zděšeně jsem vyjekla.

Přestože jsem se s ním setkala jen jednou a pouze několikrát jsem ho potkala, stala se tvář Bustera Trahawa nedílnou součástí mých nejhorších nočních můr. Byl dokonce ještě odpornější, než jak mi připadal toho dne, kdy poprvé přišel do našeho domu, aby si s dědečkem Jackem potvrdil dohodu, že když zaplatí tisíc dolarů, smí se se mnou oženit. Ale co bylo ještě mnohem horší, dědeček měl v úmyslu dovolit mu, aby se se mnou nejdřív vyspal, jako bych byla zboží, které si zákazník může nezávazně vyzkoušet.

Bustera jsem si pamatovala jako člověka asi pětatřicetiletého, vysokého a obézního, s pneumatikou sádla kolem břicha a boků, takže se zdálo, jako by pod košilí pořád nosil záchranný pás. Od té doby ještě ztučněl a obličej, znetvořený tloušťkou, měl tak napuchlý, že připomínal křížence mezi člověkem a vepřem. Teď ho však navíc ještě zdobil provázkovitý plnovous, který se mu neupraveně ježil na bradě a k němuž se připojily nepěstěné a nestříhané vlasy. Celkově budil dojem, že mezi předky má i lidoopa.

Když se usmál, tlusté rty mu zmizely pod knírem a okolními vousy, přičemž se ukázalo, že přišel o většinu předních zubů. Ty zbývající byly potřísněny tabákovou šťávou, takže jeho ústa připomínala bezednou začouzenou troubu. Kůži na nezarostlých částech obličeje měl popukanou, loupala se mu a připomínala mi svlékajícího se hada. Z obrovských nosních dírek mu trčely teninké kudrnaté chloupky a srostlé obočí nad vyvalenýma kalně hnědýma očima vytvářelo hrozivou temnou linii.

„No jo, už je to tak,“ zachrchlal. „Seš nazpátek. Dověděl sem se to vod Slaterovejch, dyž sem jim přivez valník do správky.“

Obrátil se dozadu, maličko pootevřel dveře a vyplivl jimi žvanec tabáku. Pak se s širokánským úsměvem opět zadíval na mě.

„Co ode mě chcete?“ obořila jsem se na něho. Pearl se ke mně vystrašeně tiskla. Při pohledu na toho halamu pokňourávala jako štěně.

Jeho úsměv se naráz vypařil. „Cože chci? Copa ty nevíš, kdo já sem? Sem přeci Buster Trahaw a chci, co je mýho, to chci,“ prohlásil a přistoupil ke mně blíž. Honem jsem ucouvla. „Tak todle je tvuj mrňous, jo? No páni, je k sežrání, to se musí nechat. Tak ty si dělala haranty beze mě, co?“ poznamenal a zařehtal se. „No, dyť my s tím skoncujeme.“

Když mi došlo, co má na mysli, veškerá krev mi vyprchala z obličeje.

„O čem to proboha mluvíte? Koukejte odsud zmizet! Já vás do svého domu nezvala! Vypadněte, nebo –“

„Ale no tak, prrr, malá. Copa si zapomněla, na co mám nárok?“

„Nemám ponětí, o čem mluvíte.“

„Mluvim vo tý smlouvě, kerou sem uzavřel s tvym dědou Jackem, mluvim vo těch prachách, kerý sem mu vysolil večer předtím, než si práskla do bot. Dovolil sem mu, aby si ty prašule nechal, páč tvrdil, že se zase vrátíš. No jasně, věděl sem, že to je starej mluvka, ale bylo mi jasný, že ty prachy už stejně probendil. Tak sem si řek, Bustere, však ty se dočkáš, a tady to máme, no ne?“

„Nemáme!“ odporovala jsem. „Já s vámi žádnou smlouvu neuzavřela. A teď koukejte vypadnout.“

„Jenže já nevodejdu, dokaď nedostanu, nač mám nárok. Copa ti na tom vostatně záleží? Stejně děláš haranty bez manžílka v hrsti, ne?“ Opět mě obdařil bezzubým úsměvem.

„Zmizte!“ zaječela jsem. Pearl se rozplakala. Začala jsem se obracet k odchodu, ale Buster ke mně bleskově přiskočil a popadl mě za zápěstí.

„Hele, malá, bacha, ať nepustíš toho mrňouse,“ pronesl s nezakrytou výhrůžkou. Snažila jsem se držet od něho odvrácenou tvář. Dech a zápach stoupající z jeho oblečení a těla stačily k tomu, aby se mi zvedal žaludek. Začal mi z paží páčit Pearl.

„Ne!“ vykřikla jsem, ale nechtěla jsem dítěti ublížit. Když sevřel své veliké špinavé pracky kolem jejího bříška, holčička se hystericky rozvřískala.

„Nech mi ji na moment pochovat, jo? Dyť já mám taky haranty, takže to s nima umím.“

Než bych se o Pearl přetahovala, radši jsem ji pustila.

„Neubližujte jí!“ prosila jsem. Dítě plakalo a vztahovalo ke mné ručičky.

„Houpy… hou… To je přeci… strejda Buster,“ zabručel. „Je to fakt krasavička. Vsadil bych se, že jednou někomu pěkně pomotá šišku.“

„Vraťte mi ji, prosím vás!“ žadonila jsem.

„No jistě. Buster Trahaw harantům neubližuje. Buster Trahaw totiž haranty dělá,“ rozřehtal se nad vlastním vtípkem.

Vzala jsem si Pearl nazpátek a honem jsem ucouvla. „Prosím vás, nechte nás na pokoji… Prosím…“

„Nevodejdu, dokaď nedostanu, pro co sem si přišel,“ prohlásil. „A teď, pude to po dobrym nebo po zlym? Já beru vobojí. Vlastně ne,“ znovu se usmál, „po zlym se mi to zamlouvá vo kapku víc. To máš, jak rvát se s aligátorem.“ Přistoupil blíž a já vyjekla. „Šoupni ji do pelechu, ať se nepoučí moc brzo, slyšíš?“

Křečovitě jsem polkla. Najednou bylo obtížné dýchat a nezalknout se tou hrůzou, která sem vtrhla tak nečekaně.

„Hele, polož ji támdle do křesla!“ přikázal. „Uřve se do spaní jako vostatní haranti. Hejbni sebou!“

Pohledem jsem odhadla vzdálenost mezi křeslem a dveřmi, ale navzdory své tuposti byl Buster natolik mazaný, aby to odhadl předem, takže o krok ucouvl, aby mi zablokoval cestu k úniku. Zdráhavě jsem donesla Pearl k lenošce a položila jsem ji. Křičela jako zběsilá.

Buster mě chytil za zápěstí a přitáhl si mě k sobě. Snažila jsem se bránit, ale bylo to stejné jako zápas s protrženou přehradou.

Ovinul mě tučnými pažemi a drtivě si mě přitiskl k břichu a hrudi. Potom mi tlustými prsty sevřel bradu do štipce a násilím mi zvedl obličej do výšky, aby mohl přirazit své houbovité rty k mým ústům. Dávila jsem se pod tím vlhkým tlakem, zadržovala jsem dech a zoufale jsem bojovala s mdlobami. Děsila jsem se, že kdybych ztratila vědomí, serve ze mě šaty a ukojí své zvířecí pudy.

Pravou rukou mi sklouzl k pasu, podebral do dlaně mé hýždě a zvedl mě do výšky. Nadhazoval si mě v dlaních, jako bych nevážila víc než Pearl.

„No todle, no todle. Móc pěkný zbožíčko, namouduši. Tvuj dědeček Jack měl svatosvatou pravdu, jo, jo.“

„Prosím vás,“ žebronila jsem. „Ne tak blízko u dítěte. Prosím!“

„Ale jasně, kotě. Stejně bych rád vopravdovou postel. Padej, běž nahoru hezky napřed.“

Hrubě mě otočil a strkal mě ven z kuchyně směrem ke schodišti. Ohlédla jsem se po Pearl. Zoufale plakala, až se jí celé tělíčko třáslo.

„No tak, hoď sebou!“ zavelel Buster.

Šla jsem tedy dál a zoufale jsem pátrala po způsobu, jak uniknout. Pohledem jsem zabloudila k polévce, kterou jsem nechala pobublávat na kamnech. Ještě pořád se vařila.

„Počkejte,“ řekla jsem. „Musím to odstavit.“

„Todle je mi ale pořádná cajunská ženská,“ pochvaloval si Buster. „Nikdá nezapomene na vaření. Potom kapku tvýho gumba stejně vokoštuju. Po milování sem dycky vyhládlej jak medvěd.“

Držel se pořád těsně za mnou. Uvědomila jsem si, že mi zbývá jen pár vteřin a že pokud je ihned nevyužiju, budu odsouzena k tomu, abych s ním šla nahoru. A jakmile mě tam jednou zažene, budu v pasti, vydaná Busterovi na milost a nemilost. I kdybych mohla vyskočit z okna, neudělám to, protože bych ho nechala o samotě s Pearl. Zavřela jsem oči, bleskově přeříkala modlitbičku a prsty jsem pevně sevřela ucha hrnce. Pak jsem se prudce otočila a jeho vřící obsah vychrstla Busterovi rovnou do obličeje.

Zavřeštěl a já mu podklouzla pod rukama a vystřelila jsem z kuchyně. Popadla jsem Pearl a vyřítila jsem se z domku, přeletěla jsem přes verandu a po schodech na dvůr. Zběsile a bez jediného ohlédnutí jsem utíkala do noci. Slyšela jsem Busterův řev a kletby, slyšela jsem, jak se v domku rozzuřeně potácí, jak celý šílený poráží židle, tříská nádobím a rozbíjí okno. To mě však nezastavilo. Spěchala jsem hlouběji do tmy.

Pearl byla mým jednáním tak vyděšená, že dokonce přestala plakat. Strachy se však třást nepřestala, protože cítila chvění mého vlastního těla. Bála jsem se, že Buster se za námi rozběhne, a když to neudělal, dostala jsem zase strach, že se za námi rozjede v autě. Držela jsem se tedy v příkopu vedle silnice, připravená skočit do křoví a ukrýt se v tom okamžení, jak zahlédnu reflektory automobilu.

Sama nevím, jak jsem s Pearl v náručí dokázala neklopýtnout a neupadnout, ale měla jsem to štěstí, že chvilkami z mraků vykoukl měsíc. Házel přede mě tolik světla, abych rozeznala cestu. Naštěstí mě nedohonilo jediné auto. Doběhla jsem k domu paní Thibodeauové a zabušila jsem na venkovní dveře.

„Ruby!“ vykřikla, sotva mě spatřila s Pearl v náručí. „Co se stalo?“

„Ach, paní Thibodeauová, buďte tak hodná a pomozte nám! Právě se mě v domku snažil znásilnit Buster Trahaw!“ plakala jsem. Otevřela dveře, honem nás vtáhla dovnitř a okamžitě za námi zamkla.

„Posaď se tady v obývacím pokoji,“ vydechla, zsinalá zděšením. „Donesu ti sklenku vody a potom ihned zatelefonuju na policii. Zaplaťbůh, že jsem si loni nechala zavést telefon.“

Z kuchyně mi přinesla vodu a vzala si ode mě Pearl. Hltavě jsem spolykala chladnou tekutinu a pak jsem se s očima zavřenýma položila na pohovku. Srdce mi bušilo tak zděšeně, že paní Thibodeauová určitě viděla, jak se mi zmítá pod halenkou.

„Chudinka holčička, chudinka Pearl. Hou, hou… Tak říkáš, že Buster Trahaw. Božíčku…“

Pearl přestala plakat. Ještě chvíli pokňourávala a nakonec zavřela očka a usnula. Vzala jsem si ji opět do náruče, aby se paní Thibodeauová mohla vrátit do kuchyně a zavolat na policii. Po chvilce se objevil hlídkový vůz, v kterém seděli dva policisté. Vylíčila jsem jim, co se přihodilo.

„S tímhle budižkničemu máme otevřených už víc účtů,“ prohlásil jeden z policistů. „Počkejte tady, dokud se nevrátíme.“

Neměla jsem v úmyslu vzdálit se odsud třeba jen o krok. Po hodině se vrátili s tím, že ho našli pořád ještě v mém domku. Pár věcí tam poničil a potom si z auta donesl láhev whisky, seděl a čekal, až se vrátím. Podle toho, co vyprávěli, museli zavolat ještě další dvojici policistů, aby jim Bustera pomohli zkrotit.

„Dali jsme ho do klece, kam patří tak jako tak,“ oznámil mi policista. „Vy se však budete muset zastavit na policejní stanici a podepsat oznámení. Můžete to udělat hned teď, nebo až ráno.“

„Vždyť je se silami na dně,“ upozornila je paní Thibodeauová.

„Ráno stačí,“ souhlasil policista. „Stejně by se vám domů zatím ani nechtělo,“ podíval se významně na paní Thibodeauovou.

„Nejdřív to bude chtít trochu poklidit.“

„Ach, paní Thibodeauová,“ zanaříkala jsem. „Zničil můj jediný domov!“

„No tak, neplač, dítě. Však víš, že ti moc ráda pomůžu dát zase všechno do pořádku. Nemá cenu se kvůli tomu trápit. Teď se radši trochu prospi, aby malá Pearl měla ráno veselou a odpočinutou maminku.“

Přikývla jsem. Donesla mi přikrývku a já usnula na pohovce s Pearl v náručí. Myslela jsem, že nedokážu usnout, ale sotva jsem zavřela oči, padla na mě olověná tíha vyčerpání. Jako další věc jsem si uvědomila až ranní slunce, které mě hřálo do tváře. Zavrtěla jsem se a Pearl tiše fňukla. Drobná víčka jí vyletěla vzhůru a holčička se mi zahleděla do tváře. Vědomí, že je bezpečně v mém objetí, jí přivolalo úsměv na rty. Políbila jsem ji a děkovala bohu, že jsme se zachránily.

Když nám paní Thibodeauová přichystala malou snídani, odešla jsem i s Pearl na policejní stanici. Všichni tam na mě byli strašně hodní, okamžitě mě usadili a pořád se ujišťovali, zda se cítím už lépe. Sekretářka mi donesla šálek kávy.

„S nějakým dokazováním si nemusíte dělat těžkou hlavu,“ oznámil mi policista usazený za psacím stolem. „Buster totiž nic nezapírá. Jenom si stěžuje, že si za svoje peníze nic neužil. Co to má znamenat?“

Musela jsem tedy prozradit, co udělal dědeček Jack. Styděla jsem se, ale jinak to nešlo. Všichni policisté, kteří si tu historku poslechli, jen soucitně a zhnuseně přikyvovali. Naneštěstí si někteří z nich vybavovali dědečka Jacka až příliš živě.

„On a Buster byli z jednoho těsta,“ poznamenal policista za psacím stolem. Potom mou výpověď zapsal a řekl mi, ať si nedělám starosti, že už mě Buster Trahaw obtěžovat nebude. Postarají se o to, aby skončil v nějaké díře, od které všichni ztratí klíč. Poděkovala jsem jim a vrátila jsem se k paní Thibodeauové.

Myslím, že lidé v zátoce nemají ve svých domech telefony a televizory hlavně z toho důvodu, že se tam noviny šíří stejně rychle i bez nich. Než jsem si vyzvedla Pearl a zamířila zpátky k domovu, už tam pracovala dobře desítka sousedů. Rozvzteklený Buster vyrazil vchodové dveře a rozmlátil téměř všechna okna.

Houpací křeslo po babičce Carherine jako zázrakem přežilo, přestože nejspíš dostalo hezkých pár kopanců. Dvě z kuchyňských židlí tolik štěstí neměly. Obě skončily s ulámanými nohami. Naštěstí se Buster stačil opít ještě předtím, než se rozhodl jít do podkroví, takže tam zůstalo všechno nedotčené. Kuchyň však byla v hrozném stavu. Jakmile se to rozkřiklo, sousedi se mohli přetrhnout ve snaze mi pomoct.

Když jsem došla k domu, spatřila jsem pana Rodriguese, jak opravuje domovní dveře. Vzpomněla jsem si, jak jednou v noci zavolal do svého domu babičku, aby zahnala couchemala, zlého ducha, který trápí rodiny, jimž zemře nepokřtěné dítě. Pan Rodrigues byl nesmírně vděčný a od té noci byl vůči nám ztělesněná ochota.

V domě uklízela paní Rodriguesová s dalšími sousedkami. Už mezi sebou udělaly sbírku, aby mi nahradily rozbité hrnce a skleničky. Než se přehouplo poledne, připomínala celá ta společnost šindelovou slavnost, při níž se všichni sejdou a donesou něco dobrého, aby po dokončení nové střechy spolu oslavili hotové dílo. Dobrota mých sousedů mi vehnala slzy do očí.

„Ale no tak, přece bys neplakala, Ruby,“ napomínala mě paní Livaudisová. „Tihle lidé nezapomínají, kolik dobrého pro ně tvá babička udělala, takže jsou jen rádi, že ti to můžou nějak oplatit.“

„Děkuji, paní Livaudisová,“ řekla jsem. Objala mě a stejně mě před svým odchodem objaly všechny ženy.

„Nerada tě tu nechávám samotnou,“ prohlásila paní Thibodeauová. „Vždycky tě u sebe ráda přivítám.“

„Teď už to bude dobré, paní Thibodeauová. Mockrát děkuji, že jste mi pomohla,“ loučila jsem se.

„Cajunové si navzájem neubližují!“ zdůraznila paní Thibodeauová. „Ten Buster, to bylo zkažené vejce hned od chvíle, kdy ho počali.“

„To já vím, paní Thibodeauová.“

„Ale stejně, zlatíčko, není správné, aby tak mladé děvče samo vychovávalo dítě uprostřed močálů.“ Potřásla hlavou a našpulila rty. „Ten, kdo si užil při jeho dělání, by se měl taky postarat,“ dodala ještě.

„Ale já to zvládám, paní Thibodeauová. Vážně.“

„Doufám, že se nezlobíš, když říkám, co si myslím, Ruby, ale tvoje babička by určitě chtěla, abych na tebe dohlédla, tak se snažím.“

Přikývla jsem.

„No, to bude asi všechno. Co jsem měla, to jsem ti řekla. Ale dneska si mladí rozhodují sami. Je zkrátka jiná doba,“ zavrtěla hlavou. „Jiná doba, jiní lidé. Na shledanou, moje milá.“ Objaly jsme se a paní odešla.

Než přišel večer, všichni se rozešli a všechno bylo jako dřív.

Uložila jsem Pearl ke spánku, chvíli jsem jí broukala a pak jsem sešla dolů uvařit si šálek kávy a chvíli si posedět na verandě. Vybavila jsem si slova paní Thibodeauové. Bylo mi jasné, že ostatní sousedé si totéž nejen myslí, ale za mými zády si to povídají. Tahle příhoda s Busterem Trahawem jejich názory ještě utvrdí.

Když jsem se převlékala, našla jsem v kapse dopis, který jsem napsala Daphne. Ještě víc než předtím jsem byla přesvědčená, že bych ho měla odeslat. Vrátila jsem se do domu, dopsala adresu a připravila jsem dopis do venkovní schránky, odkud si jej ráno vyzvedne pošťák. Potom jsem se znovu usadila na verandě a cítila jsem, že se zklidňuji.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Falešný třpyt.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.