Copyright © 1985 by Stephen King

Original English title: SKELETON CREW

All Rights Reserved Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © David Petrů, 2007, 2014

Cover art © Michal Kuba, 2014

Copyright © for Czech edition by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

Všechna práva vyhrazena.

ISBN978-80-7306-642-0 (ePub)

ISBN978-80-7306-641-3 (mobi)

Tato kniha je pro

Arthura a Joyce Greenovy

OBSAH

ÚVOD

MLHA

ZDE JSOU TYGŘI

OPICE

I POVSTAL KAIN

ZKRATKA PANÍ TODDOVÉ

JAUNT

KŠEFT NA SVATBĚ

PARANOIA: ZAKLÍNADLO

PRÁM

TEXTOVÝ PROCESOR BOHŮ

MUŽ, KTERÝ NEPODÁVAL PRAVICI

PLÁŽOVÝ SVĚT

OBRAZ SMRTKY

NONA

PRO OWENA

NEZMAR

NÁKLAĎÁK STREJDY OTTA

RANNÍ ROZVÁŽKY (MLÉKAŘ #1)

BOURÁK: PŘÍBĚH Z PRÁDELNY (MLÉKAŘ #2)

BABIČKA

BALADA O PRUŽNÉ KULCE

ÚŽINA

POZNÁMKY

Já jsem tvůj strašák

to teda jsem

a budu tě strašit

jak umím jen...

K. C. and the Sunshine Band

Miluješ?

ÚVOD

Počkej – počkej chvilku. Chci si s tebou povídat... a pak tě políbím. Počkej...

1

Pokud máte zájem, tady je pár dalších povídek. Pocházejí z poměrně dlouhého období mého života. Tu nejstarší, „Obraz smrtky“, jsem napsal v osmnácti letech, v tom létě, než jsem začal chodit na vysokou. Její zápletka mě mimochodem napadla, když jsme s bráchou na zahradě za naším domem ve West Durhamu házeli na koš, a když jsem si ji teď po letech znovu přečetl, trochu se mi po těch starých časech zastesklo. Tu nejnovější, „Baladu o pružné kulce“, jsem dopsal v listopadu 1983. To je rozdíl sedmnácti let. Jistě, ve srovnání s dlouhými a plodnými kariérami celé řady nejrozličnějších autorů – vzpomeňme například Grahama Greena, Somerseta Maughama, Marka Twaina nebo Eudoru Weltyovou – to vypadá jako nic, ale na druhou stranu už teď můžu říct, že píšu déle než třeba Stephen Crane a zhruba stejně dlouho jako H. P. Lovecraft.

Asi před rokem nebo dvěma se mě jeden z mých přátel zeptal, proč se vlastně pořád ještě namáhám. Tvrdil, že zatímco romány mi velice slušně vynášejí, z povídek nemám prakticky nic.

„Jak jsi na to přišel?“ podivil jsem se.

Poklepal na nové číslo Playboye, které k naší diskusi zavdalo podnět. S pýchou, již jsem tehdy pokládal za oprávněnou, jsem mu totiž právě ukazoval povídku, kterou mi v něm otiskli („Textový procesor bohů“, také ji tu někde najdete).

„Když mi prozradíš, kolik jsi za ni dostal,“ řekl mi, „rád ti to vysvětlím.“

„Beze všeho,“ souhlasil jsem. „Dostal jsem za ni dva tisíce dolarů. Což není žádná almužna, Wyatte.“

(Ve skutečnosti se nejmenuje Wyatt, ale jistě chápete, že bych nerad, aby se cítil trapně.) „Ale kdepak, dva tisíce jsi nedostal,“ opáčil Wyatt.

„Že ne? Ty ses mi koukal do vkladní knížky?“

„Ne. Ale vím, že jsi za ni dostal osmnáct set dolarů, protože deset procent si bere tvůj agent.“

„To je fakt,“ přikývl jsem. „A taky si je zaslouží. To otištění v Playboyi zařídil on. Vždycky jsem chtěl mít povídku v Playboyi. Tak jsem holt dostal osmnáct set místo dvou tisíc, to je toho.“

„Ne, dostal jsi 1710 dolarů.“

„Cože?“

„Neříkal jsi mi snad, že tvůj obchodní manažer si bere pět procent z čistého zisku?“

„No dobře – osmnáct set bez devadesáti babek. I tak si myslím, že 1710 dolarů vůbec není špatný výdělek za –“

„Jistě, nebyl by,“ pokračoval ten sadista, „kdybys ve skutečnosti nevydělal jen mizerných 855 dolarů.“

„Cože?“

„Chceš mi snad tvrdit, že nespadáš do kategorie s padesátiprocentní daní, Stevíku?“

Mlčel jsem. Dobře věděl, že do ní spadám.

„A nakonec to vlastně bylo jen 769,50, že je to tak?“ dodal soucitně.

Neochotně jsem přikývl. V Maine platí zákon o dani z příjmu, podle kterého občané v mojí daňové kategorii musejí odvádět deset procent federální daně ještě státu. Deset procent z 855 dolarů je 85,50.

„Jak dlouho jsi tu povídku psal?“ ptal se dál Wyatt.

„Asi týden,“ odpověděl jsem nevlídně. Ve skutečnosti to byly spíš dva týdny a ještě jsem ji potom dvakrát přepisoval, ale to jsem před Wyattem nehodlal přiznávat.

„Tak sis za týden přišel na 769,50,“ uzavřel. „Víš, kolik si za týden vydělá instalatér v New Yorku, Stevíku?“

„Ne,“ řekl jsem. Nesnáším lidi, kteří mi říkají Stevíku. „A nevíš to ani ty.“

„Ale jistěže vím. Zhruba 769,50, čistého. Čili podle mého bylo psaní té povídky naprosto zbytečná ztráta času.“ Rozesmál se na celé kolo a pak se mě zeptal, jestli bych v ledničce neměl ještě pivo. Řekl jsem, že neměl.

Hodlám dobráku Wyattovi poslat jeden výtisk téhle knihy s věnováním. To bude znít následovně: Neprozradím ti, kolik jsem dostal za tuhle knihu, Wyatte, ale jednu věc ti přece jen povím: „Textový procesor bohů“ mi teď vydělal něco přes dva tisíce tři sta dolarů – čistého –, a to do toho ani nepočítám těch 769,50, kterým ses u nás onehdy tak řehtal. Podepíšu se Stevík a připojím P. S.: Pivo v ledničce ještě bylo, ale vypil jsem ho sám, když jsi odešel.

To mu zatne tipec.

2

Nejde ale o peníze. Přiznávám, že když jsem dostal ty dva tisíce dolarů za „Textový procesor bohů“, byl jsem z toho v sedmém nebi, ale stejně tak jsem byl v sedmém nebi z těch čtyřiceti dolarů, které jsem dostal, když ve Startling Mystery Stories vyšel „Obraz smrtky“, nebo z těch dvanácti autorských výtisků, když se povídka „Zde jsou tygři“ dočkala otištění v literárním magazínu Mainské univerzity Ubris (protože jsem taková bezelstná duše, vždycky jsem si myslel, že Ubris je nejspíš britský způsob psaní slova Hubris).

Samozřejmě, že peníze udělají člověku radost; buďme realisté (alespoň tady v úvodu). Když jsem začal s jistou pravidelností publikovat povídky v pánských časopisech jako Cavalier, Dude nebo Adam, bylo mi dvacet pět a mé ženě dvacet tři. Měli jsme jedno dítě a druhé bylo na cestě. Pracoval jsem padesát až šedesát hodin týdně v prádelně – za dolar pětasedmdesát na hodinu. Slovo „živobytí“ mi v téhle souvislosti připadá trochu zavádějící, spíš bych to označil za takovou umírněnou verzi Bataanského pochodu smrti. Šeky za ty povídky (proplácené až při otištění, ne při přijetí) přišly vždycky akorát včas, abychom mohli koupit antibiotika, když mělo malé zánět ucha, nebo stihli zaplatit účet za telefon a směli si ho nechat o další rekordní měsíc déle. Peníze jsou, řekněme si to na rovinu, velice užitečné, a taky hodně stoupají do hlavy. Jak říká Lily Cavenaughová v Talismanu (a je to replika z pera Petera Strauba, nikoli z mého): „Člověk nemůže být nikdy dost štíhlý ani dost bohatý.“ A jestli tomu nevěříte, pak jste nikdy nebyli doopravdy tlustí ani doopravdy chudí.

Ale ani tak to člověk nedělá pro peníze, protože to by byl trouba. Nepřemýšlí u psaní o účetnictví, protože by byl trouba. Neuvažuje o hodinové mzdě, o roční mzdě a už vůbec ne o tom, kolik vydělá za celý život, protože by byl trouba. A ve finále to neděláte ani z lásky, přestože by bylo pěkné si to namlouvat. Děláte to, protože nedělat to by byla sebevražda. A i když to není zrovna nejveselejší důvod, pořád z něj plynou určité výhody, o kterých bych Wyattovi nikdy nevyprávěl, jelikož člověk jako on by je prostě nepochopil.

Vezměte si například „Textový procesor bohů“. Určitě to není nejlepší povídka, jakou jsem kdy napsal; žádnou cenu za ni rozhodně nikdy nedostanu. Ale není ani vyloženě špatná. Vlastně je celkem zábavná. Pořídil jsem si tehdy svůj první textový procesor (byl to takový ten velký Wang, a kdo ví, kterému orgánu se v angličtině přezdívá „wang“, nechá si to laskavě pro sebe, ano?) a skoro celý měsíc jsem zkoušel, co všechno se s ním dá nebo nedá dělat. Ze všeho nejvíc mě fascinovaly klávesy INSERT a DELETE, které v podstatě ukončily éru veškerého škrtání a vpisování.

Pak mě jednoho dne postihly hodně nepříjemné střevní problémy. Co naplat, zažil si to jistě každý z nás. Všechno, co ve mně nebylo pevně přibité, letělo jednou nebo druhou stranou ven, většinou téměř rychlostí zvuku. Večer mi bylo opravdu hodně mizerně – zimnice, horečka, klouby vycpané skelnou vatou. Měl jsem natažené snad všechny svaly v břiše a bolela mě záda.

Noc jsem strávil v pokoji pro hosty (odkud jsou to jen čtyři skoky na záchod) a spal jsem asi od devíti do dvou ráno. Sotva jsem se probudil, věděl jsem, že tu noc už znovu nezaberu. V posteli jsem zůstal jen proto, že jsem v tom stavu nebyl schopný vstát. A jak jsem tak ležel, začal jsem přemýšlet o svém textovém procesoru a o klávesách INSERT a DELETE. A napadlo mě: „Nebyla by to sranda, kdyby člověk napsal větu, a jakmile by zmáčkl DELETE, podmět té věty by se smazal ze světa?“ Zhruba takhle začíná většina mých příběhů. „Nebyla by to sranda, kdyby...?“ A přestože z nich většinou běhá mráz po zádech, ještě se mi nestalo, že bych někomu některý ze svých nápadů vyprávěl (ústně) a dotyčný se aspoň trochu nezasmál – bez ohledu na to, jaké záměry jsem s tím nápadem měl.

Ale zpět. Začal jsem si tedy představovat, co by se dalo provádět s klávesou DELETE. Zatím jsem nevymýšlel žádný konkrétní příběh, spíš jsem si jen přehrával v hlavě různé situace. Sledoval jsem, jak hrdina (kterého si vždycky představuju jako sebe až do chvíle, kdy je třeba převést příběh do psané podoby a já mu musím dát nějaké jméno) maže obrazy ze zdí, křesla z obýváku, celý New York a všechny války na zemi. Pak mě napadlo, že by klávesou INSERT mohl naopak věci vkládat a ony by se zničehonic zhmotňovaly.

Pak jsem si řekl: „Co mu dát za manželku nějakou hroznou fúrii – tu by třeba mohl vymazat –, a pak by místo ní mohl vložit nějakou hodnou.“ Načež jsem usnul, a když jsem se ráno probudil, už mi zase bylo docela dobře. Střevní potíže zmizely, ale příběh zůstal. Napsal jsem ho a uvidíte, že se nakonec nevyvinul přesně tak, jak jsem původně plánoval – ale tak je to koneckonců vždycky.

Víc už vám snad vysvětlovat nemusím. Člověk to nedělá pro peníze; dělá to, aby si ulevil, když je mu zle. A kdo se k něčemu takovému obrací zády, je prostě trouba. Ten příběh mi pomohl usnout ve chvíli, kdy jsem si myslel, že už se mi usnout nepodaří. A já mu tu službu splatil tím, že jsem ho dovedl do konkrétní podoby, jak po tom toužil. Všechno ostatní jsou jen vedlejší účinky.

3

Doufám, že se vám tahle knížka bude líbit, věrní čtenáři, i když se trochu obávám, že asi ne tolik, jak by se vám líbil román, protože většina z vás už zapomněla, jak si povídku správně vychutnat. Četba dobrého dlouhého románu je v mnoha ohledech něco jako dlouhý a uspokojivý milostný vztah. Vzpomínám si, jak jsem během natáčení Creepshow dojížděl z Maine do Pittsburghu, většinou autem, protože můj strach z létání se tehdy navíc spojil se stávkou leteckých dispečerů, které pan Reagan následně nechal propustit (zdá se, že Reagan je vášnivý odborář jen tehdy, když jde o odbory v Polsku). Měl jsem na osmi kazetách četbu románu Ptáci v trní Colleen McCulloughové a zhruba pět týdnů jsem s tím románem neměl jen milostný vztah, připadalo mi, že jsem s ním vyloženě ženatý (nejvíc jsem si oblíbil tu část, kdy ta stará čarodějnice během asi šestnácti hodin zetlí a pustí se do ní červi).

Povídka je něco úplně jiného – povídka je, jako když vás neznámý člověk letmo políbí ve tmě. To se pochopitelně s dlouhodobým vztahem ani s manželstvím nedá srovnávat, ale polibky mohou být sladké a právě ta pomíjivost jim dodává osobitou přitažlivost.

Psaní povídek pro mě ani po těch letech není o nic jednodušší, jak byste si možná mysleli; naopak, je čím dál těžší. Především proto, že je na ně mnohem méně času. Navíc mají neustále tendenci se rozrůstat (s tím mám opravdu vážný problém – píšu zhruba stejně, jako tlusté dámy drží dietu). A je čím dál těžší najít pro ty příběhy ten správný hlas – až příliš často prostě vyšumí do prázdna.

Ale myslím, že je třeba zkoušet to dál. Je lepší dál líbat a občas schytat pár facek, než to nadobro vzdát.

4

Dobře; to by bylo na úvod asi všechno. Smím ještě poděkovat několika lidem? (Klidně tuhle část přeskočte, jestli chcete.)

Díky Billu Thompsonovi, že to celé nastartoval. Dali jsme spolu dohromady Noční směnu, moji první sbírku povídek, a tahle druhá byla jeho nápad. Přesídlil od té doby do nakladatelství Arbor House, ale nijak jsem na něj kvůli tomu nezanevřel. Pokud v téhle gentlemanské profesi zůstal ještě vůbec nějaký gentleman, pak je to rozhodně on. Bůh žehnej tvému irskému srdci, Bille.

Díky Phyllis Grannové z nakladatelství Putnam za to, že postavila tuhle sbírku na nohy.

Díky Kirbymu McCauleymu, mému agentovi, dalšímu Irovi, který většinu z následujících povídek prodal a který ze mě kladkostrojem vytáhl nejdelší z nich, „Mlhu“.

Začíná to znít jako děkovačka při předávání Oscarů, ale mně je to fuk.

Dík patří také redaktorům následujících časopisů: Kathy Saganové z Redbooku, Alici Turnerové z Playboye, Nyei Willdenovi z Cavalieru, všem z magazínu Yankee a Edu Fermanovi – to je můj člověk! – z Fantasy & Science Fiction.

Jsem zavázán stovkám lidí, a mohl bych je jmenovat, ale už vás tím nechci nudit. Můj největší dík totiž patří vám, věrní čtenáři, stejně jako vždy – protože tohle všechno je tu nakonec především kvůli vám. Bez vás by to bylo jako elektrický obvod bez proudu. Pokud vás kterákoli z následujících povídek zaujme, unese, pomůže vám překlenout nudnou polední pauzu, cestu letadlem nebo hodinu po škole za střílení kuliček z plastelíny, bude to dostatečná odměna.

5

Fajn – konec reklam. Teď se mě chyťte za ruku. Držte se pevně. Zavedu vás na několik hodně temných míst, ale nebojte se, cestu bych měl znát. Jen se mě nepouštějte. A kdybych vám v té tmě dal zničehonic pusu, neberte to až tak vážně; prostě vás mám rád.

Tak, a teď poslouchejte.

15. dubna 1984

Bangor, Maine

MLHA

I. Blíží se bouře.

Seběhlo se to takhle. Té noci, kdy konečně polevila vlna těch nejhorších veder v dějinách severní Nové Anglie – tedy noci z 19. na 20. července –, zasáhla celou oblast západního Maine nejdivočejší bouře, jakou jsem kdy zažil.

Bydleli jsme u Long Lake a těsně před setměním jsme viděli, jak se první mračna ženou nad vodou přímo k nám. Celou hodinu už se přitom vzduch vůbec nepohnul. Americká vlajka, kterou můj táta v roce 1936 vyvěsil na loděnici, visela zplihle podél stožáru. Ani lem se nezatřepotal. Vedro by se téměř dalo krájet a vzduch působil jako nehybná voda v zatopeném lomu. Odpoledne jsme se šli všichni tři vykoupat, ale pokud člověk neplaval dál na hloubku, stejně se moc neosvěžil. A Steffy ani já jsme na hloubku nechtěli, protože Billy by nemohl s námi. Billymu je pět.

V půl šesté jsme si na zadní terase nad jezerem dali studenou večeři. Bez chuti jsme ukusovali sendviče se šunkou a bramborovým salátem a všichni jsme mysleli jen na láhve pepsi v plechovém kbelíku s ledem.

Po večeři si šel Billy na chvíli hrát dozadu na prolézačky. My se Steff jsme dál seděli, skoro nemluvili, kouřili a dívali se přes hladké kalné zrcadlo jezerní hladiny na Harrison na druhém břehu. Na jezeře vrčelo pár motorových člunů. Jehličnany na protějším břehu vypadaly zaprášeně a povadle. Na západě se pozvolna hromadila tmavě fialová bouřková mračna, jako vojsko před útokem. Blýskalo se v nich. Odvedle od Brenta Nortona bylo slyšet puštěné rádio. Měl naladěnou tu stanici s vážnou hudbou, co vysílá z vrcholku Mount Washingtonu, a při každém záblesku v mracích v rádiu hlasitě zapraskalo. Norton byl právník z New Jersey a měl u jezera jen letní chatu bez krbu a bez zateplení. Přede dvěma lety jsme se nepříjemně pohádali o hranici svých pozemků a celá věc skončila u soudu. Vyhrál jsem. Podle Nortona mi však soud dal za pravdu jen proto, že jsem místní. Moc jsme se navzájem nemuseli.

Steff si povzdechla a chvíli si ovívala vršek prsou okrajem trička bez rukávů. Říkal jsem si, že ji to nejspíš nemůže moc ochladit, ale rozhodně mi to zlepšilo výhled.

„Nechci tě strašit,“ řekl jsem, „ale myslím, že se blíží pořádná buřina.“

Pochybovačně na mě pohlédla. „Včera večer se taky zatahovalo, Davide, a předevčírem jakbysmet. A ani jednou z toho nic nebylo.“

„No tak dneska v noci bude.“

„Určitě?“

„Když to bude hodně zlé, budeme muset dolů do suterénu.“

„Jak zlé to podle tebe může být?“

Můj táta postavil na téhle straně jezera první dům, ve kterém se dalo bydlet po celý rok. Když byl v podstatě ještě kluk, postavil na tom místě s bráchou chatu, kterou pak v roce 1938 smetla letní bouře, přestože měla kamenné zdi. Přestála to jen loděnice. Rok nato začal stavět tenhle dům. Největší škody napáchají při silném větru vždycky stromy. Zestárnou a vítr je vyvrátí. Matka příroda takhle pravidelně gruntuje.

„Nemám představu,“ odpověděl jsem po pravdě. Tu velkou bouři ze třicátého osmého jsem znal jen z vyprávění. „Ale vítr může nad jezerem nabrat rychlost jako rozjetý rychlík.“

Za chvíli přišel Billy a stěžoval si, že ho to na prolézačkách nebaví, protože je „celý zapocený“. Počechral jsem mu vlasy a podal mu ještě jednu pepsi. Zase bude mít zubař víc práce.

Tmavá mračna se blížila a vytlačovala z oblohy modř. Teď už nebylo pochyb, že se schyluje k bouřce. Norton vypnul rádio. Billy se posadil mezi Steff a mě a užasle sledoval nebe. Ozval se hrom, dunění se pomalu přelilo přes jezero a pak se ještě vrátilo ozvěnou. Mraky se svíjely a převalovaly, chvíli se barvily dočerna, pak dofialova, pak se v nich objevily světlé žilky a pak zase zčernaly. Postupně se roztáhly nad celým jezerem a já si všiml řídké opony deště, která z nich visela k zemi. Tou dobou už nejspíš pršelo v Bolsterových mlýnech a možná i v Norwayi.

Začínal se zvedat vítr, nejdřív v krátkých poryvech, nadzvedával vlajku na stožáru a zase ji nechával spadnout. Pak byl čím dál ostřejší a vytrvalejší, nejdřív nám zchladil pot na těle a po chvíli už nepříjemně studil.

Tehdy jsem si všiml toho stříbrného závoje, který se táhl přes jezero. Během několika vteřin kompletně vymazal Harrison a pokračoval přímo na nás. Motorové čluny do posledního zmizely.

Billy vstal z křesla. Byla to zmenšená replika našich režisérských křesel, i se jménem na opěradle. „Tati, koukej!“

„Půjdeme dovnitř,“ rozhodl jsem. Vstal jsem a položil mu ruku kolem ramen.

„Ale vidíš to? Co to je, tati?“

„Vodní smršť. Pojďte dovnitř.“

Steff se na mě krátce, vyplašeně podívala a pak se obrátila k Billymu: „Pojď, Billy. Uděláme, co tatínek říká.“

Prošli jsme šoupacími prosklenými dveřmi do obýváku. Zasunul jsem dveře drážkou až nadoraz a ještě jednou se zahleděl ven. Stříbrný závoj už halil tři čtvrtiny jezera. Proměnil se v jakýsi divoce se dmoucí nárazník mezi nízkým černým nebem a vodní hladinou, která nabrala barvu olova protkaného bílým chromem. Jezero začínalo nepříjemně připomínat oceán, ke břehu se hnaly vysoké vlny a stříkaly pěnu nad loděnice a vlnolamy. Dál od břehu pokyvovaly hlavou vlny s velkými bílými čepicemi.

Pohled na vodní smršť mě hypnotizoval. Už byla skoro u nás, když se najednou zablesklo tak oslnivě, že jsem následující půlminutu viděl všechno jako na negativu. Telefon jednou vyplašeně cinkl, a když jsem se otočil, spatřil jsem, že manželka se synem stojí přímo před velkým oknem, odkud jsme měli panoramatický výhled na severozápadní část jezera.

Hlavou mi bleskla jedna z těch děsivých představ, jaké asi potkávají jen otce a manžele: v duchu jsem viděl, jak okno s tichým kašlavým prásknutím vybuchuje a zubaté skleněné jehličky se zabodávají do holého břicha mé ženy a do obličeje a krku mého syna. Hrůzy inkvizice nejsou nic ve srovnání s tím, jaké osudy umí vaše fantazie připravit vašim nejbližším.

Oba jsem je nevybíravě popadl a odtáhl je stranou. „Co to sakra vyvádíte? Nestůjte tam!“

Steff se na mě vyplašeně podívala. Billy se tvářil, jako kdyby se právě napůl probral z hlubokého spánku. Odvedl jsem je do kuchyně a klepnutím do vypínače jsem rozsvítil. Telefon znovu zacinkal.

Pak dorazil vichr. Měl jsem pocit, že se dům zvedá ze země jako Boeing 747. Bylo slyšet vysoké, nepřerušované hvízdání, které se chvílemi prohlubovalo do basového řevu a následně stoupalo zpět do pištivého jekotu.

„Běžte dolů,“ řekl jsem Steff a teď už jsem musel křičet, aby mě slyšeli. Přímo nad domem zabušil hrom dvěma mamutími fošnami a Billy se mi přitiskl k noze.

„Ale ty pojď s námi!“ křikla na mě Steff.

Přikývl jsem a konejšivě naznačil rukama, ať se uklidní. Billyho jsem si musel od nohy vypáčit. „Běž s mámou. Přinesu pár svíček, kdyby zhaslo světlo.“

Odešel s ní a já začal otevírat skříňky. Se svíčkami je vždycky potíž. Každé jaro si je připravíte, protože víte, že letní bouřky můžou vyhodit proud. A když ta chvíle přijde, tak se někam schovají.

Už jsem prohrabával čtvrtou skříňku, šátral za patnáctigramovým pytlíkem trávy, kterou jsme si se Steff koupili někdy před čtyřmi roky a zatím jsme z ní skoro nic nevykouřili, za Billyho cvakacími zuby na klíček z hračkářství v Auburnu, za hromádkami fotek, které Steffy pořád zapomínala nalepit do alba. Podíval jsem pod katalog od Searse a za baculatou tchajwanskou panenku, kterou jsem vyhrál na pouti ve Freyburgu za trefování dřevěných kuželek tenisákem.

Za tou panenkou s lesklýma mrtvolnýma očima jsem svíčky konečně objevil. Byly ještě zabalené v celofánu. Sotva jsem je sevřel v dlani, světlo zhaslo a jediná elektřina se proháněla po obloze. Jídelnu ozářilo několik bílofialových záblesků. Když utichl hrom, uslyšel jsem, jak se Billy dole rozbrečel a jak ho Steff polohlasem utěšuje.

Musel jsem se ještě jednou podívat ven na bouři.

Vodní smršť nás buď minula, nebo se rozbila o břeh, ale přesto jsem neviděl dál než patnáct metrů na jezero. Voda se divoce vzdouvala. Zahlédl jsem, jak kolem proplouvá něčí – nejspíš Jasserovic – člunová kůlna, hlavní podpěry chvílemi trčely k nebi, chvílemi se nořily do kypící vody.

Sešel jsem dolů. Billy ke mně hned přiběhl a chytil mě za nohy. Zvedl jsem ho a na chvíli ho objal. Pak jsem zapálil svíčky. Usadili jsme se do pokoje pro hosty naproti mojí malé pracovně, dívali se v mihotavém žlutém světle jeden druhému do tváře a poslouchali, jak bouře zuřivě doráží na náš dům. Asi po dvaceti minutách jsme zaslechli táhlé zapraskání a pak ránu, jak se opodál zlomila jedna z vysokých borovic. Potom se všechno uklidnilo.

„Už je to pryč?“ zeptala se Steff.

„Možná,“ řekl jsem. „Ale nejspíš jen na chvíli.“

Šli jsme nahoru, každý se svíčkou v ruce, jako mniši na nešpory. Billy tu svou nesl pyšně a opatrně. Nést svíčku, nést oheň, pro něj hodně znamenalo. Pomáhalo mu to zapomenout, že by se měl bát.

Byla hrozná tma, takže jsme neviděli, jaké škody to napáchalo kolem domu. Billy už měl být dávno v posteli, ale ani jeden z nás zatím nenavrhl, že ho půjde uložit. Posadili jsme se v obýváku, poslouchali vítr a pozorovali blesky.

Asi po hodině se to venku zase začalo zhoršovat. Poslední tři týdny bylo denně přes třicet stupňů, a šestkrát během těch jednadvaceti dnů hlásila Národní meteorologická stanice na portlandském letišti dokonce teploty přes pětatřicet. Zvláštní počasí. A po té úmorné zimě, kterou jsme prodělali, a pozdním jaru začali někteří znovu vytahovat tu obehranou písničku o dlouhodobých důsledcích jaderných testů z padesátých let. Tohle a pochopitelně konec světa. Tu nejobehranější písničku ze všech.

Druhý nápor vichru už nebyl tak silný jako ten první, ale slyšeli jsme padat několik stromů, které první nápor nalomil. Když začal vítr znovu slábnout, zřítil se nám jeden ze stromů na střechu. Znělo to, jako když na víko rakve dopadne hrst hlíny. Billy sebou trhl a s obavami vzhlédl ke stropu.

„Neboj, ta vydrží,“ uklidnil jsem ho.

Billy se nervózně usmál.

Kolem desáté přišel poslední nápor. A byl zlý. Vítr skučel skoro stejně hlasitě jako poprvé a všude kolem létaly blesky. Padaly další stromy a od vody k nám dolehla hlasitá rána, při které Steff tiše vyjekla. Billy jí mezitím usnul na klíně.

„Co to bylo, Davide?“

„Řekl bych, že naše loděnice.“

„Proboha.“

„Radši bychom měli jít zase dolů, Steffy.“ Vzal jsem Billyho do náruče a vstal jsem. Steff mě vyděšeně sledovala.

„Nestane se nám nic, Davide, že ne?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Určitě.“

Sešli jsme dolů. O deset minut později, právě když poslední nápor vrcholil, se shora ozvala hlasitá rána – okno. Ta moje představa možná nebyla až tak nereálná. Steff, která už taky začínala klímat, tiše vykřikla a probudila se a Billy se na posteli pro hosty neklidně zavrtěl.

„Naprší dovnitř,“ řekla Steff. „Zničí to nábytek.“

„Když zničí, tak zničí. Je pojištěný.“

„Pojištění není všechno,“ odsekla rozčileně, naštvaně. „Prádelník po tvojí mámě... nový gauč... barevná televize...“

„Šššš,“ zkusil jsem ji utišit. „Spi.“

„Nemůžu,“ řekla a během pěti minut spala.

Já zůstal vzhůru ještě další půlhodinu, ve společnosti jediné zapálené svíčky, a poslouchal jsem, jak kolem domu obcházejí hromy. Tušil jsem, že ráno bude spousta lidí z chatek kolem jezera volat svým pojišťovacím agentům, bude slyšet vrčení spousty motorových pil porcujících stromy, které popadaly na střechy a povyrážely okna, a na silnicích bude spousta oranžových aut Mainské energetiky.

Bouře pomalu polevovala a zdálo se, že další nápor vichru už nepřijde. Nechal jsem Steff s Billym na posteli, vyšel jsem po schodech nahoru a nakoukl do obýváku. Prosklené šoupací dveře vydržely. Ale na místě, kde jsme mívali okno, se teď nacházela zubatá díra vyplněná březovým listím. Byla to koruna starého stromu, který odnepaměti stával u venkovního vchodu do sklepa. Při pohledu na tu korunu, nyní na návštěvě v našem obýváku, jsem pochopil, co Steff myslela tím, že pojištění není všechno. Měl jsem ten strom opravdu rád. Byl to otužilý válečník, který přestál mnoho zim, jediný strom na břehu jezera, který na našem pozemku unikl mé vlastní motorové pile. Velké střepy na koberci pableskovaly v plamínku svíčky. Připomněl jsem si, že budu muset varovat Steff s Billym. Oba měli ve zvyku pobíhat ráno po domě bosí a to by se jim tady nemuselo vyplatit. Bude lepší, když si vezmou pantofle.

Vrátil jsem se dolů. Všichni tři jsme přespali na posteli pro hosty, Billy mezi mnou a Steff. Zdálo se mi, že po Harrisonu na protějším břehu jezera kráčí Bůh, Bůh tak obrovský, že se od pasu nahoru ztrácel v jasně modrém nebi. V tom snu jsem slyšel praskání a lámání stromů, jak Bůh dupal po lesích a zanechával po sobě hluboké stopy. Obcházel jezero, blížil se na bridgtonskou stranu, k nám, a všechny domy, sruby a letní chatky postupně vzplály bílofialovým plamenem blesků a brzy všechno halil hustý dým. Dým halil všechno jako mlha.

II. Po bouři. Norton. Cesta do města.

„Ty brďo,“ prohlásil Billy.

Stál u plotu, který odděluje náš pozemek od Nortonova, a díval se na naši příjezdovou cestu. Je dlouhá asi čtyři sta metrů a ústí na lesní cestu, která se po dalším zhruba kilometru napojuje na dvouproudou asfaltku, které se říká Kansas Road. Po Kansas Road se dostanete, kamkoli chcete – pokud chcete do Bridgtonu.

Uviděl jsem, na co se Billy dívá, a zatrnulo mi.

„Ne abys k tomu chodil, indiáne. Dál už ani krok.“

Billy neodporoval.

Ráno bylo svěží a nádherně průzračné. Nebe, které během těch dlouhých veder bývalo takové zamžené a vybledlé, získalo ostře modrou, skoro podzimní barvu. Vál mírný větřík a na příjezdové cestě díky němu rozpustile poskakovaly tůňky slunečních paprsků. Nedaleko místa, kde stál Billy, se ozývalo nepřerušované syčení a v trávě tam leželo cosi, co byste na první pohled možná považovali za svíjející se klubko hadů. Elektrické vedení k našemu domu se přetrhlo, spadlo na zem asi sedm metrů od vchodu, a leželo ve spálené trávě. Dráty se líně převalovaly a prskaly. Kdyby stromy a tráva nebyly tak nasáklé vodou ze včerejší průtrže mračen, mohlo nám to podpálit dům. Takhle se jen udělal černý flek na místě, kam dráty dopadly.

„Mohla by ta elektrika člověka zabít, tati?“

„Jo. To by mohla.“

„A co s tím budeme dělat?“

„Nic. Počkáme na někoho od Mainské energetiky.“

„Kdy přijedou?“

„Nevím.“ Pětileté dítě má víc otázek, než mají v papírnictví narozeninových přání. „Řekl bych, že dneska ráno mají dost napilno. Nechceš se se mnou dojít podívat na konec cesty?“

Vykročil ke mně, ale hned se zarazil a nervózně se zadíval na dráty. Jeden z nich se právě nahrbil a líně se převalil, jako by Billyho lákal k sobě.

„Tati, může elektrika probíjet skrz zem?“

Rozumná otázka.

„Může, ale toho se nemusíš bát. Elektrika chce do země, ne do tebe, Billy. Když se nebudeš přibližovat k těm drátům, nic se ti nestane.“

„Chce do země,“ zopakoval si pro sebe a pak došel ke mně. Vzal jsem ho za ruku a vykročili jsme po příjezdové cestě.

Bylo to horší, než jsem čekal. Přes cestu spadly celkem čtyři stromy, jeden malý, dva střední a jeden chlapák, který měl dobře metr a půl v průměru. Pokrývala ho krusta mechu jako nějaký plesnivý korzet.

Všude ležela hrozná spousta větví, často napůl holých, bez listí. Došli jsme s Billym až k lesní cestě a menší větve jsme házeli do lesa po obou stranách. Připomnělo mi to jeden letní den zhruba před pětadvaceti lety; určitě jsem tehdy nebyl o moc starší než teď Billy. Sjeli se k nám všichni moji strejdové, celý den strávili v lese a velkými i menšími sekerami prosekávali podrost. Odpoledne se pak všichni sesedli k rozkládacímu piknikovému stolu, který tady moji rodiče mívali, a udělali jsme si obrovskou hostinu z párků v rohlíku, hamburgerů a bramborového salátu. Pivo 'Gansett teklo proudem a strejda Reuben skočil oblečený do jezera, i v teniskách. Tehdy tady v lesích ještě žili jeleni.

„Tati, můžu se jít podívat k jezeru?“

Už ho nebavilo odhazovat větve, a když malého kluka přestane něco bavit, je nejlepší nechat ho jít dělat něco jiného. „Jasně.“

K domu jsme se vrátili společně a Billy se pak odpojil doprava, obešel dům a velkou oklikou i spadlé dráty. Já zamířil doleva do garáže pro starou motorovku značky McCullough. Jak jsem předpokládal, kolem jezera už se rozléhala nelibá píseň jiných motorových pil.

Naplnil jsem nádrž až po okraj, svlékl si košili a právě jsem vykročil zpátky po příjezdové cestě, když se z domu vynořila Steff. Nervózně se zadívala na stromy popadané přes cestu.

„Je to hodně zlé?“

„Půjde to rozřezat. Jak zlé je to doma?“

„Sklo už jsem zametla, ale budeš muset udělat něco s tím stromem, Davide. Nemůžeme mít strom v obýváku.“

„Pravda,“ přikývl jsem. „To asi nemůžeme.“

Podívali jsme se v těch ranních slunečních paprscích jeden na druhého a oba jsme se zasmáli. Postavil jsem mcculloughsku na betonový chodníček, dal jsem Steff pusu a pevně jí stiskl zadek.

„Dej pokoj,“ zašeptala. „Billy –“

Právě v tu chvíli se vynořil zpoza rohu. „Tati! Tati! Pojď se podívat –“

Steffy si všimla prskajících drátů a křikla na něj, ať dává pozor. Billy se od nich držel dost daleko, takže se zarazil a podíval se na ni, jako by se zbláznila.

„Ale vždyť já si dávám pozor, mami,“ pronesl opatrným tónem, jakým obyčejně uklidňujete hodně staré a senilní lidi. Vykročil k nám, abychom jasně viděli, že se mu nic nestalo, a Steff se mi v náruči celá rozklepala.

„Neboj se,“ zašeptal jsem jí do ucha. „Ví, že k nim nemá chodit.“

„Ale spoustu lidí už to zabilo,“ namítla. „V televizi každou chvíli varují, ať se nikdo nepřibližuje k drátům pod proudem, že už to spoustu lidí... Billy, okamžitě pojď se mnou domů.“

„Ale mami, já chci tátovi ukázat loděnici.“ Oči mu svítily vzrušením i zklamáním. Měl plnou hlavu apokalyptických následků bouřky a potřeboval se o ně s někým podělit.

„Okamžitě mazej dovnitř! Ty dráty jsou nebezpečné a –“

„Táta říkal, že elektrika chce do země, ne do mě –“

„Billy, neodmlouvej!“

„Tak běž napřed, indiáne. Já tam za tebou za chvíli přijdu.“ Cítil jsem, jak Steff vedle mě ztuhla. „A obejdi to druhou stranou.“

„Jo! Jasně!“

Prohnal se kolem nás a kamenné schody na západní straně domu seběhl po dvou. Jen jsme zahlédli rozevlátý cíp košile a byl pryč. Zpoza rohu k nám dolehlo ještě jeho „Tý jo!“, jak spatřil nějaký další projev zkázy.

„Ví, že k těm drátům nesmí, Steffy.“ Vzal jsem ji zlehka za ramena. „Má z nich strach. Což je dobře. Nic se mu nestane.“

Po tváři jí stékala osamělá slza. „Já mám taky strach, Davide.“

„Ale no tak! Už je přece po všem.“

„Vážně? A co loňská zima... a to pozdní jaro... ve městě lidi vykládají o ,černém jaru‘... a že prý tady takovéhle jaro nebylo už od roku 1888 –“

„Lidi vykládají“ nepochybně znamenalo, že to říkala paní Carmodyová, majitelka bridgtonského starožitnictví, kam se Steff občas ráda zašla pohrabat ve staré veteši. Billy s oblibou chodil s ní. V jedné z tmavých, zaprášených zadních místností vycpané sovy se zlatavýma očima navěky rozpínaly křídla nad pařáty zaťatými do polen napuštěných fermeží; trojice vycpaných mývalů postávala kolem „potůčku“, ztělesněného podlouhlým kusem zaprášeného zrcadla; a jeden moly prožraný vlk, jemuž kolem huby namísto slin pěnily piliny, vytrvale nehybně cenil děsivé tesáky.

Paní Carmodyová tvrdila, že toho vlka skolil její otec, když se zvíře jednoho zářijového odpoledne roku 1901 přišlo napít ke Stevensovu potoku.

Výpravy do starožitnictví paní Carmodyové moji ženu i syna bavily. Ji zajímaly různé cetky, jeho smrt ve jménu taxidermie. Jen mi připadalo, že stařena nevhodně ovlivňuje Steffino vidění světa, které jinak bývalo spíš praktické a realistické. Podařilo se jí odhalit Steffinu slabinu, její duševní Achillovu patu. A Steff rozhodně nebyla ve městě jediná, koho temné předpovědi paní Carmodyové a její přírodní lektvary (vždy předepisované ve jménu Božím) fascinovaly.

Voda z vykotlaného pařezu zahojí modřiny těm, jejichž manžel se po třech pivech moc ohání pěstmi. Jaká bude nadcházející zima, se dá poznat podle počtu kroužků na červnových housenkách nebo podle tloušťky srpnové plástve medu. A teď, Bůh s námi a zlé pryč, ČERNÉ JARO ROKU 1888 (vykřičníků si sami doplňte, kolik uznáte za vhodné). Dobře jsem tu historku znal. Vyprávěla se u nás odjakživa – pokud je jaro dostatečně studené, led na jezerech nakonec zčerná jako zkažený zub. Samozřejmě k tomu nedochází často, ale rozhodně častěji než jednou za sto let. Tu historku dává k dobru spousta lidí, ale těžko ji někdo svede podat s takovou přesvědčivostí jako paní Carmodyová.

„Měli jsme tuhou zimu a pozdní jaro,“ řekl jsem. „Teď máme horké léto. A měli jsme bouřku, ale už je po ní. Takhle ses nikdy nechovala, Stephanie.“

„To nebyla obyčejná bouřka,“ pronesla týmž chraplavým hlasem.

„Nebyla,“ přikývl jsem. „S tím souhlasím.“

Naposledy jsem historku o Černém jaru slyšel od Billa Giostiho, který vlastnil a – jakžtakž – obsluhoval pumpu v Casco Village. Vedl ji s pomocí svých tří věčně zkárovaných synů (a příležitostně i svých čtyř věčně zkárovaných vnuků... když zrovna nespravovali a nevylepšovali svoje sněžné skútry a terénní motorky). Billovi bylo sedmdesát, vypadal na osmdesát, a když měl náladu, dokázal pít, jako by mu bylo třiadvacet. Jeli jsme tam tuhle s Billym natankovat do našeho scouta, hned po té nečekané květnové vánici, která zasypala čerstvou trávu a květiny bezmála třiceti centimetry těžkého, mokrého sněhu. Giosti měl trochu vypito a s radostí nás s historkou o Černém jaru, náležitě vyšperkovanou vlastními komentáři, hned seznámil. Ale květnový sníh u nás není až tak neobvyklý; napadne a za dva dny je pryč. Nic zvláštního.

Steff se znovu pochybovačně ohlédla na spadlé dráty. „Kdy přijede někdo od energetiky?“

„Jakmile bude moct. Určitě brzy. Nechci, aby sis dělala o Billyho starosti. Už má dost rozumu. Sice si ještě neuklízí oblečení, ale určitě nepůjde ke klubku drátů pod proudem a nešlápne na ně. Má zdravý a silný pud sebezáchovy.“ Dotkl jsem se koutku jejích úst a rty se mi pod prstem zvedly do mírného úsměvu. „Je to lepší?“

„Ty to vždycky dovedeš podat tak, že to lepší vypadá,“ odpověděla a mě to potěšilo.

Od jezera bylo slyšet Billyho volání, kde se couráme.

„Pojď,“ vybídl jsem ji. „Obhlídneme škody.“

Smutně si povzdechla. „Když budu chtít obhlížet škody, můžu si jít sednout do obýváku.“

„Tak aspoň udělej radost klukovi.“

Ruku v ruce jsme vykročili dolů po schodech. Sotva jsme zatočili na spodní část schodiště, vyřítil se z opačného směru Billy a málem nás oba porazil.

„Nelítej jako blázen,“ zamračila se na něj Steff. Možná už v duchu viděla, jak místo do nás vběhne do toho smrtícího klubka spadlých drátů.

„Musíte se na to jít podívat!“ vydechl Billy. „Loděnice je celá rozmlácená! Na kamenech uvízla něčí kůlna na čluny... a stromy v zátoce... fakt masakr!“

„Billy Draytone!“ zahřměla Steff.

„Promiň, mami – ale musíte se jít kouknout – tý jo!“ A byl zase pryč.

„Tak pravil zvěstovatel zkázy a odebral se neznámo kam,“ prohodil jsem a Steff se znovu zasmála.

„Až rozřežu ty stromy na cestě, zajedu na Portland Road do Mainské energetiky. Řeknu jim, jak to tady vypadá. Jo?“

„Dobře,“ přikývla vděčně. „Za jak dlouho myslíš, že bys mohl vyrazit?“

Nebýt toho velkého stromu – toho s tím plesnivým mechovým korzetem –, mohla to být práce tak na hodinu. Ale protože jsem musel rozřezat i ten velký, říkal jsem si, že před jedenáctou s tím nejspíš hotový nebudu.

„Tak já ti ještě udělám oběd. Ale budeš se mi muset stavit pro pár věcí v krámu... už nám skoro došlo mléko a máslo. A taky... nebo víš co, já ti napíšu seznam.“

Sešlete na ženu katastrofu, a promění se v křečka. Objal jsem ji a přikývl. Obešli jsme dům. Stačil mi jediný pohled, abych pochopil, co Billyho tak vyvedlo z míry.

„Proboha,“ vydechla zaraženě Steff.

Z vyvýšeniny u domu jsme měli výhled na téměř čtyři sta metrů pobřeží: na Bibberův pozemek vlevo, na náš vlastní a na pozemek Brenta Nortona vpravo.

Vysoká stará borovice, která střežila naši zátoku, se zhruba v polovině zlomila. Vypadala jako hrubě ořezaná tužka a bílý vnitřek stromu se bezmocně leskl na pozadí kůry ztmavlé stářím a vlivem počasí. Třicetimetrový kmen, horní polovina staré borovice, ležel zčásti ponořený v mělké zátoce. Blesklo mi hlavou, jaké jsme měli štěstí, že náš malý star-cruiser nestál pod ní. Před týdnem začal zlobit motor, takže jsem ho odvezl do doků v Naples, kde dosud trpělivě čekal, až na něj přijde řada.

Na druhém konci našeho pobřeží se další vysoký strom zřítil na loděnici, kterou tu postavil můj táta – loděnici, ve které kdysi stával dvacetimetrový chris-craft, v dobách, kdy se jmění Draytonovic rodiny pohybovalo ve vyšších sférách než dnes. Tenhle strom k nám spadl z Nortonova pozemku. To ve mně zvedlo první vlnu zlosti. Strom byl už pět let suchý a Norton ho měl dávno porazit. Teď byl nakloněný pod třicetistupňovým úhlem, podepřený naší loděnicí. Střecha vypadala, jako by pod kmenem opile prohýbala hřbet. Z díry, kterou v ní strom udělal, strhal vítr všechny tašky a poházel je kolem. Billyho tvrzení, že loděnice je „rozmlácená“, bylo více než trefné.

„To je Nortonův strom!“ pronesla Steff s tak ublíženým rozhořčením, že jsem se i přes svou vlastní zlost musel usmát. Vlajkový stožár ležel ve vodě a hvězdy a pruhy zamotané v krátkém lanu zmáčeně plavaly na hladině vedle něj. Už předem jsem slyšel, jak bude Norton reagovat: Tak to dej k soudu.

Billy stál na kamenném vlnolamu a prohlížel si člunovou kůlnu, která uvízla na kamenech. Byla natřená veselými modrými a žlutými pruhy. Ohlédl se na nás a škodolibě zavolal: „To je Martinsových, že jo?“

„Jo, je,“ potvrdil jsem. „Dobrodíš se k vlajce a vytáhneš ji ven, Bille?“

„Jasně!“

Vpravo od vlnolamu se rozkládala malá písečná pláž. V roce 1941, předtím, než Pearl Harbor vyplatil Velkou ekonomickou krizi krví, najal můj táta chlapa s náklaďákem, aby mu sem navozil jemný plážový písek – otočil se celkem šestkrát – a rozhrnul ho až do hloubky, kde je mi voda zhruba po prsa, řekněme metr a půl. Vyšlo to tehdy na osmdesát babek a písek nám vydržel dodneška. Což je dobře, protože dneska už si na pozemku písečnou pláž udělat nesmíte. Když teď odpadní vody z chatek, kterých tu v poslední době vyrostlo jako hub po dešti, vyhubily většinu ryb a zbytek je kvůli nim nepoživatelný, Úřad pro ochranu životního prostředí budování písečných pláží zakázal. Mohly by narušit jezerní ekosystém, chápete, a to teď podle zákona smějí dělat jen velké developerské firmy.

Billy došel k vlajce – a zarazil se. V tu chvíli jsem ucítil, jak Steff vedle mě ztuhla, a sám jsem to uviděl taky. Harrisonský břeh jezera zmizel. Pohřbila ho sněhobílá mlha, jako by z modrého nebe spadl na zem oblak.

Vzpomněl jsem si na svůj sen z předešlé noci, a když se mě Steff zeptala, co to je, málem jsem vyhrkl, že Bůh.

„Davide?“

Břeh sice nebyl vidět ani v obrysech, ale obrázek jezera jsem měl za ta léta dobře uložený v paměti, takže jsem dokázal odhadnout, že ho mlha nepřesahuje o moc; nanejvýš o pár metrů. Okraj mlhy byl rovný jako podle pravítka.

„Co to je, tati?“ zavolal Billy. Stál po kolena ve vodě a natahoval se pro nacucanou vlajku.

„Mlhová stěna,“ řekl jsem.

„Na jezeře?“ opáčila pochybovačně Steff a já jí v očích zahlédl vliv paní Carmodyové. Zatracená ženská. Mě to prvotní znepokojení během chvilky přešlo. Sny jsou koneckonců, stejně jako mlha sama, nehmotné.

„Proč ne. Už jsem mlhu na jezeře viděl kolikrát.“

„Ale nikdy takovou. Tohle vypadá spíš jako mrak.“

„To je sluncem,“ řekl jsem. „Když letíš nad mraky v letadle, vypadají úplně stejně.“

„Co ji vyvolalo? Mlha se tu dělá, jen když je vlhko.“

„No tak je asi vlhko,“ řekl jsem. „Přinejmenším v Harrisonu. Prostě se po té bouřce udělala mlha. Asi se tu střetávají dvě fronty nebo něco takového.“

„Jsi si jistý, Davide?“

Zasmál jsem se a objal ji kolem ramen. „Ne, jen plácám, co mě zrovna napadne. Kdybych si tím byl jistý, dělal bych předpověď počasí ve zprávách o šesté. Běž mi radši sepsat, co všechno mám nakoupit.“

Znovu se na mě pochybovačně podívala, pak si zaclonila oči dlaní, ještě chvíli pozorovala mlhovou stěnu a nakonec potřásla hlavou. „Zvláštní,“ podotkla a odešla.

Billyho už mlha přestala zajímat. Vylovil z vody vlajku a zamotané lano. Roztáhli jsme ji na trávníku, aby uschla.

„Slyšel jsem, že vlajka by se správně nikdy neměla dotknout země, tati,“ pronesl vážným tónem, jako by šlo o problém, který bude lepší probrat hned, abychom ho měli z krku.

„Jo?“

„Jo. Victor McAllister povídal, že za to zabíjej lidi elektrikou.“

„Tak Victorovi vyřiď, že je to pěkná hovězina.“

„Aha, takže kravina, že jo?“ Billy je chytrý kluk, ale nějak se mu nedostává smyslu pro humor. Všechno bere smrtelně vážně. Doufám, že bude mít dost času pochopit, že to je na tomhle světě hodně nebezpečná životní filozofie.

„Přesně tak. Ale ne abys to vykládal před mámou. Až vlajka uschne, tak ji uklidíme. Možná ji radši předpisově složíme, abychom byli úplně z obliga.“

„Tati, opravíme střechu loděnice a seženeme nový stožár?“ Snad poprvé od rána na něm byly vidět obavy. Možná už se té zkázy nasytil dostatečně.

Poplácal jsem ho po rameni. „To si piš.“

„Můžu zajít k Bibberovým a podívat se, co se stalo tam?“

„Ale jen na chvilku. Určitě taky uklízejí a u toho mívají lidi občas trochu vztek.“ Přesně jako já na Nortona.

„Dobře. Tak zatím čau!“ A už mazal.

„Nepleť se nikomu do práce, indiáne. A Billy?“

Ohlédl se.

„Nezapomeň, co jsme říkali o drátech. Kdybys někde viděl další, zdaleka se jim vyhni.“

„Jasně, tati.“

Já tam ještě chvíli stál, obhlížel škody a pak znovu pozoroval mlhu. Zdála se mi trochu blíž, ale dalo se to těžko posoudit. Pokud byla blíž, tak popírala přírodní zákony, protože vítr – velmi mírný vánek – foukal proti ní. A je pochopitelně naprosto vyloučeno, aby mlha popírala přírodní zákony. Byla bělejší než bílá. Dala se přirovnat snad jedině k čerstvě napadlému sněhu pod kontrastní sytě tmavomodrou zimní oblohou. Jenže na sněhu se ve slunečních paprscích třpytí stovky a stovky maličkých krystalků a tahle zvláštní mlhová stěna, i když byla tak jasná a čistá, se netřpytila ani trochu. Navzdory tomu, co říkala Steff, není mlha za jasných dnů nijak neobvyklá, ale pokud je takhle hustá, tak vlhkost rozptýlená ve vzduchu téměř vždycky vytvoří duhu. Nad touhle mlhou však žádná duha nebyla.

Znepokojení se vrátilo, znovu mě začínalo užírat, ale než se stačilo prohloubit, zaslechl jsem nevýrazné mechanické pat-pat-pat!, následované sotva slyšitelným „Do prdele!“ Pak se mechanické bafání ozvalo znovu, tentokrát bez nadávky. A do třetice ho zakončilo vzteklé „Kurva, kráme!“ pronesené typickým tónem člověka, kterého něco vytáčí k nepříčetnosti a který si myslí, že ho nikdo neslyší.

Pat-pat-pat-pat...

... Ticho...

... pak: „Ty svině.“

Začal jsem se usmívat. Zvuk se tady u nás nese dobře a vrčení všech motorových pil znělo z poměrně velké dálky. Z natolik velké dálky, abych bezpečně poznal ne příliš příjemný hlas svého souseda, renomovaného právníka a vlastníka pozemku na břehu jezera, Brentona Nortona.

Předstíral jsem, že si jdu prohlédnout člunovou kůlnu uvízlou na našem vlnolamu, a popošel jsem blíž k vodě. Teď už jsem Nortona i viděl. Stál na volném prostranství vedle své verandy se sítěmi proti hmyzu, na koberci starého borového jehličí, oblečený do bílého tílka a džínů zamazaných od barvy. Vlasy se sestřihem za čtyřicet dolarů měl rozcuchané a po tváři se mu řinul pot. Klečel na jednom koleni a hmoždil se s motorovou pilou. Byla mnohem větší a přepychovější než ta moje za osmdesát dolarů. Měla snad úplně všechno kromě startéru. Norton tahal za šňůru, ale dařilo se mu z pily vyloudit jen lhostejné pat-pat-pat a nic víc. Všiml jsem si, že mu jedna bříza spadla na piknikový stolek a rozlomila ho vejpůl, a zahřálo mě to u srdce.

Norton vší silou trhl za startovací lanko.

Pat-pat-patpatpat-PAT! PAT! PAT!... PAT!... pat.

Už jsi to tam skoro měl, kamaráde.

Další herkulovské trhnutí.

Pat-pat-pat.

„Svině zasraná,“ hlesl vztekle Norton a vycenil na svoji přepychovou pilu zuby.

Zamířil jsem zpátky kolem domu a poprvé od probuzení mi bylo opravdu fajn. Moje mcculloughska naskočila při prvním zatažení a já se pustil do práce.

* * *

Kolem desáté mi někdo poklepal na rameno. Byl to Billy s plechovkou piva v jedné ruce a se seznamem od Steff v druhé. Zastrčil jsem si seznam do zadní kapsy džínů a vzal si pivo. Nebylo sice zrovna ledové, ale trochu studené ano. Vyžahl jsem skoro půlku naráz – málokdy chutná pivo tak dobře – a naklonil plechovku k Billymu. „Díky, indiáne.“

„Můžu se napít?“

Nechal jsem ho jednou loknout. Zašklebil se a vrátil mi plechovku. Dopil jsem zbytek a začal plechovku uprostřed mačkat, když vtom jsem se zarazil. Zákon o zálohách na láhve a plechovky platil už přes tři roky, ale starých zvyků se člověk zbavuje těžko.

„Máma dolů pod ten seznam něco připsala, ale nemůžu to po ní přečíst,“ řekl Billy.

Vytáhl jsem seznam z kapsy. „V rádiu nejde naladit VOXO,“ zněl Steffin vzkaz. „Myslíš, že jim bouřka zničila vysílač?“

VOXO je místní automatizovaná rocková rozhlasová stanice. Vysílá z Norwaye, asi pětatřicet kilometrů severně od nás, a byla to jediná stanice, kterou jsme na našem starém a slabém FM přijímači chytili.

„Vyřiď jí, že je to možné,“ řekl jsem Billymu, když jsem mu otázku přečetl. „A ať zkusí v pásmu AM naladit Portland.“

„Dobře, tati, můžu jet s tebou, až pojedeš do města?“

„Jistě. Ty i máma, když budete chtít.“

„Fajn.“ Odběhl s prázdnou plechovkou zpátky domů.

Už jsem se propracoval k tomu největšímu stromu. Provedl jsem první řez napříč celým kmenem a na chvíli jsem pilu vypnul, aby vychladla – kmen na ni byl příliš tlustý, ale říkal jsem si, že když nebudu nikam chvátat, tak to půjde. Napadlo mě, jestli nějaké stromy nepadly i přes nezpevněnou lesní cestu, která nás spojovala s Kansas Road, a sotva jsem na to pomyslel, překodrcal kolem oranžový vůz Mainské energetiky. Patrně měl namířeno až na samý konec téhle lesní cesty. Ulevilo se mi. Cesta byla průjezdná, elektrikáři budou kolem poledne tady a postarají se o spadlé dráty.

Odřízl jsem z kmenu pořádný špalek, odtáhl ho ke straně a svalil ho přes okraj. Skutálel se ze stráňky do křovisek, která už se tu od onoho dávného dne, kdy je můj táta se svými bratry vymýtil – všichni to byli umělci, Draytonovi byli odnepaměti umělecká rodina – znovu stačila rozrůst.

Otřel jsem si hřbetem ruky pot z čela a zatoužil po dalším pivu; jedno v člověku vždycky jen probudí chuť. Zvedl jsem pilu a zamyslel se nad tím, proč asi VOXO nevysílá. Z toho směru se totiž blížila ta prapodivná mlhová stěna. A tím směrem ležel i Shaymore. A v Shaymoru běžel projekt Arrowhead.

Když mi Bill Giosti vykládal svoji teorii o Černém jaru, dával všechno za vinu právě projektu Arrowhead. V západní části Shaymoru, nedaleko hranice města se Stonehamem, se nacházel nevelký státní pozemek obehnaný ostnatým drátem. Měli tam stráže, průmyslové kamery a bůhvíco ještě. Nebo se to aspoň povídalo; na vlastní oči jsem to neviděl, přestože stará shaymorská silnice vede asi dva kilometry podél východní strany toho státního pozemku.

Nikdo přesně nevěděl, odkud se označení „projekt Arrowhead“ vzalo, a nikdo vám se stoprocentní jistotou nemohl potvrdit, že se ten projekt skutečně jmenuje takhle – pokud tam vůbec nějaký projekt běžel. Bill Giosti tvrdil, že určitě jo, ale když jsem se ho zeptal, kde a jak k téhle informaci přišel, nedokázal jasně odpovědět. Povídal, že jeho neteř pracuje u společnosti Continental Phone a že prý tam leccos zaslechne. Tak že se to dozvěděl.

„Atomový pokusy,“ tvrdil mi tehdy. Opíral se o okno našeho scouta a oblažoval mě svým pivním dechem. „S tím si tam zahrávaj. Střílej atomy do vzduchu a takový věci.“

„Ale ve vzduchu je spousta atomů, pane Giosti,“ ozval se Billy. „Povídala to paní Nearyová. Povídala, že ve všem je spousta atomů.“

Bill Giosti se na mého syna dlouze zadíval krhavýma očima, až Billy konečně zmlkl. „Tohle jsou jiný atomy, synku.“

„Jo tak,“ zamumlal poraženě Billy.

Náš pojišťovací agent Dick Muehler naopak onehdy tvrdil, že projekt Arrowhead je čistě jen zemědělská stanice provozovaná vládou, nic víc. „Větší rajčata s delším vegetačním obdobím,“ prohlásil zasvěceně a pak mi začal znovu vysvětlovat, že nejvíc bych své rodině pomohl, kdybych umřel mladý. Naše pošťačka Janine Lawlessová zase povídala, že jde o geologický průzkum, který má něco společného s naftou ze živičné břidlice. Věděla to naprosto jistě, protože její bratr pracuje pro člověka, který...

A paní Carmodyová... ta se asi nejvíc přikláněla k Billovi Giostimu. Žádné obyčejné atomy, jiné atomy.

Odřízl jsem z tlustého kmenu další dva špalky a svalil je ze stráňky a pak se vrátil Billy s další plechovkou piva v jedné a dalším vzkazem od Steff v druhé ruce. Nic toho našeho indiána nebaví víc než dělat někomu poslíčka.

„Díky,“ řekl jsem a obojí si od něj vzal.

„Můžu si loknout?“

„Ale jen jednou. Minule sis lokl dvakrát. Nemůžeš se mi tady v deset dopoledne motat úplně namol.“

„Ve čtvrt na jedenáct,“ opravil mě a ostýchavě se na mě usmál přes vršek plechovky. Já jeho úsměv opětoval – ne že by to byl bůhvíjak skvělý vtip, ale Billy vtipkuje tak zřídka – a přečetl jsem si vzkaz.

„Povedlo se mi naladit JBQ,“ psala Steffy. „Neopij se, než pojedeš do města. Můžu ti poslat ještě jedno, ale víc před obědem nedostaneš. Myslíš, že projedeš na silnici?“

Vrátil jsem lístek Billymu a vzal si od něj pivo. „Řekni mámě, že na silnici projedu, protože jsem tu před chvílí viděl jet dodávku od energetiky. Brzy budou tady u nás.“

„Dobře.“

„A Billy?“

„Ano, tati?“

„Řekni jí, že bude všechno v pořádku.“

Znovu se usmál, protože si to pravděpodobně nejdřív v duchu zopakoval pro sebe. „Dobře.“

Odběhl k domu a já ho vyprovázel pohledem, sledoval jsem, jak metelí, jen se za ním podrážky míhají. Mám ho rád. Když vidím tu jeho tvářičku a když ke mně zvedne ty svoje oči, mám pocit, že je vážně všechno v pořádku. Což je samozřejmě lež – všechno není v pořádku a nikdy nebylo –, ale díky tomu klukovi dokážu téhle lži uvěřit.

Napil jsem se piva, opatrně postavil plechovku na kámen a znovu nastartoval motorovku. Asi po dvaceti minutách jsem opět ucítil, jak mi někdo klepe na rameno, ale když jsem se otočil, místo Billyho za mnou stál Brent Norton. Vypnul jsem pilu.

Tvářil se jinak, než se Norton obyčejně tváří. Tvářil se naštvaně, unaveně, nešťastně a taky trochu zmateně.

„Nazdar, Brente,“ pozdravil jsem ho. Naposledy jsme se nerozešli v nejlepším a nebyl jsem si úplně jistý, jak pokračovat. Měl jsem zvláštní pocit, že za mnou stojí už aspoň pět minut a snaží se přehlušit agresivní řev pily decentním odkašláváním. Letošní léto jsem se s ním vlastně ještě pořádně neviděl. Zhubl, ale moc mu to neprospělo. Což je s podivem, protože míval aspoň deset kilo nadváhu. Loni v listopadu mu zemřela manželka. Na rakovinu. Steffy se to dozvěděla od Aggie Bibberové. Aggie byla místní nekroložka. Nějaká taková se najde všude. Vzhledem k tomu, jak Norton svou ženu stíral a věčně ji ponižoval (s opovržlivou lehkostí zkušeného matadora, který zabodává banderilly do nemotorného těla starého býka), bych čekal, že se mu po její smrti uleví. Kdyby na to přišla řeč, možná bych i hádal, že se tu letos v létě objeví s nějakou o dvacet let mladší buchtou a s připitomělým úsměvem, ze kterého bude jasné, že si jeho pták připadá jako v ráji. Místo připitomělého úsměvu ale přibylo pár vrásek, nadváha se ztratila ze špatných míst a zanechala po sobě povislé záhyby a laloky, které hovořily samy za sebe. V první chvíli jsem měl chuť odvést Nortona na sluníčko, posadit ho s plechovkou piva v ruce vedle jednoho z padlých stromů a načrtnout si uhlem jeho portrét.

„Nazdar, Dave,“ odpověděl po dlouhé chvíli trapného ticha – ticha, které bylo po vypnutí uřvané motorovky o to hlasitější. Zarazil se a pak vyhrkl: „Ten strom. Čert aby to spral. Fakt mě to mrzí. Měl jsi pravdu.“

Pokrčil jsem rameny.

„A další mi spadl na auto,“ pokračoval.

„To mě mr –“ začal jsem, když vtom se ve mně probudilo hrozivé podezření. „Snad ne na toho thunderbirda.“

„Jo. Na něj.“

Norton měl naleštěného thunderbirda z roku 1960, najeto jen padesát tisíc kilometrů. Ten nejtmavší možný odstín modré zvenku i zevnitř. Jezdil v něm jen v létě, a to ještě velice zřídka. Miloval ten auťák stejně, jako jiní muži milují elektrické vláčky, modely lodí nebo sportovní pistole.

„To nasere,“ řekl jsem a myslel jsem to naprosto upřímně.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Málem jsem v něm nejel. Chtěl jsem přijet ve stejšnu. Pak si říkám – ale co. Přijel jsem v něm a spadla mi na něj ta pitomá stará borovice. Střecha je napadrť. Říkal jsem si, že ho rozřežu... ten strom, pochopitelně... ale nemůžu nahodit pilu... Přišla mě na dvě stě dolarů, mrcha... a... a...“

V krku mu naprázdno zacvakalo. Pusa se ještě chvíli hýbala, jako kdyby bezzubými dásněmi přežvykoval datle. Na okamžik jsem se zděsil, že se mi tady rozbrečí jako děcko na pískovišti. Ale pak se trochu ovládl, pokrčil rameny a napůl se odvrátil, jako by si chtěl prohlédnout ty špalky, které jsem odřezal.

„Na tu pilu se můžeme podívat,“ řekl jsem. „Auto jsi měl pojištěné?“

„Jo,“ trpce se usmál, „jako ty loděnici.“

Pochopil jsem, jak to myslí, a vzpomněl jsem si, co o pojištění říkala Steff.

„Poslyš, Dave, napadlo mě, jestli bych si od tebe nemohl půjčit saaba a sjet si do města. Potřeboval bych chleba, salám a pivo. Hodně piva.“

„Chystáme se tam s Billym ve scoutu,“ odpověděl jsem. „Pojeď s námi, jestli chceš. Teda, pokud mi pomůžeš odtáhnout zbytek toho stromu ke straně.“

„S radostí.“

Popadl jeden konec, ale nedokázal ho nadzvednout, takže většina práce stejně zůstala na mně. Ale společnými silami se nám ho přece jen podařilo svalit dolů do křoví. Norton funěl námahou a tváře měl skoro fialové. Po všem tom vztekání, které si užil se startovacím lankem motorové pily, jsem měl trochu obavy o jeho srdce.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se ho, a přestože ještě ztěžka oddechoval, přikývl. „Tak pojď k nám. Nějaké pivo tam pro tebe najdu.“

„Díky,“ řekl. „Jak se má Stephanie?“ Pomalu se mu začínala vracet někdejší uhlazená nafoukanost, která mě na něm vždycky tak štvala.

„Skvěle, díky za optání.“

„A kluk?“

„Taky dobře.“

„To rád slyším.“

Steff vyšla ven, a když poznala, koho jí vedu, na okamžik se překvapeně zarazila. Norton se usmál a přejel pohledem po jejím přiléhavém tričku. Vlastně se zas až tolik nezměnil.

„Ahoj, Brente,“ pozdravila opatrně. Pod rukou jí vystrčil hlavu Billy.

„Ahoj, Stephanie. Ahoj, Billy.“

„Brentův thunderbird to v bouřce pěkně schytal,“ vysvětlil jsem. „Prý má střechu napadrť.“

„Ale ne!“

Norton vyfasoval jedno naše pivo a převyprávěl to od začátku. Já už usrkával třetí, ale nijak opilý jsem se necítil; asi jsem ta dvě předešlá stačil vypotit stejně rychle, jako jsem je vypil.

„Sveze se do města s námi.“

„Možná se trochu projedete. Třeba budete muset až do Shop-and-Save v Norwayi.“

„Proč?“

„No, jestli je Bridgton taky bez proudu...“

„Mamka povídala, že všechny kasy a další věci taky potřebujou elektriku.“

V tom měla pravdu.

„Máš ještě ten seznam?“

Poplácal jsem si zadní kapsu.

Zadívala se na Nortona. „Moc mě mrzí, jak to dopadlo s Carlou, Brente. Všechny nás to mrzí.“

„Díky,“ pokýval hlavou. „Vážně díky.“

Rozhostilo se další trapné ticho, které po chvíli přerušil Billy. „Už pojedeme, tati?“ Byl převlečený do džínů a na nohou měl tenisky.

„Jo, už bychom mohli. Jak jsi na tom, Brente?“

„Dej mi ještě jedno na cestu a můžu vyrazit.“

Steffy se zamračila. S filozofií „jednoho na cestu“ nikdy nesouhlasila a neměla ráda ani chlapy, kteří jezdí s plechovkou budweiseru na klíně. Nepatrně jsem na ni kývl a ona pokrčila rameny. Neměl jsem chuť se teď s Brentem dohadovat. Přinesla mu pivo.

„Díky,“ řekl, ale v podstatě nikomu neděkoval, jen naprázdno pronesl to slovo. Řekl to podobně, jako děkujete servírce v restauraci. Obrátil se ke mně. „Veď nás, náčelníku.“

„Ještě moment,“ řekl jsem a zamířil do obýváku.

Norton mě následoval a zhrozil se nad břízou, ale mě v tu chvíli nezajímala ani bříza, ani náklady na nové okno. Zahleděl jsem se prosklenými šoupacími dveřmi na jezero. Zatímco jsem řezal stromy, asi o dva stupně se oteplilo a větřík byl teď o něco svěžejší. Předpokládal jsem, že ta zvláštní ranní mlha bude určitě pryč, ale nebyla. Naopak se ještě přiblížila. Už zakrývala polovinu jezera.

„Taky už jsem si toho všiml,“ ozval se za mnou důležitě Norton. „Podle mě je to nějaká teplotní inverze.“

Nelíbilo se mi to. Stoprocentně jsem věděl, že jsem podobnou mlhu ještě nikdy neviděl. Především mě znervózňoval ten její dokonale rovný okraj. Nic v přírodě není dokonale rovné; rovnou čáru vymyslel až člověk. A navíc ta čirá, oslnivá bělost, všude naprosto stejná a bez jediného záblesku vlhkosti. Ležela už jen nějakých osm set metrů daleko a ještě výrazněji kontrastovala s modrou vodní hladinou a nebem.

„Pojď už, tati!“ Billy mě tahal za kalhoty.

Všichni jsme se vrátili do kuchyně. Brent Norton se naposledy ohlédl na strom, který nám vrazil do obýváku.

„Škoda, že to nebyla jabloň, co?“ poznamenal bystře Billy. „To říkala máma. Celkem sranda, že jo?“

„Tvoje máma je vážně číslo, Billy,“ přikývl Norton. Zběžně prohrábl Billymu vlasy a znovu se zahleděl na předek Steffina trička. Ne, tohohle člověka si opravdu nikdy neoblíbím.

„A nechceš jet s námi, Steff?“ zeptal jsem se. Bůhvíproč jsem si najednou přál, aby se k nám přidala.

„Ne, radši zůstanu doma a půjdu plít zahrádku,“ odmítla. Krátce pohlédla na Nortona a pak zpátky na mě. „Mám pocit, že dneska dopoledne jsem tady to jediné, co se nepotřebuje ničím dobíjet.“

Norton se až příliš halasně rozesmál.

Chápal jsem, jak to myslí, ale přesto jsem to zkusil ještě jednou. „Vážně nechceš jet?“

„Vážně,“ odpověděla pevně. „Rozcvička na zahradě mi jenom prospěje.“

„Nebuď zbytečně dlouho na sluníčku.“

„Vezmu si slamák. Až se vrátíte, udělám obložené chleby.“

„Fajn.“

Nastavila tvář, abych jí dal pusu. „Jeď opatrně. Povalené stromy můžou být i na Kansas Road.“

„Pojedu.“

„A ty na sebe taky dávej pozor,“ řekla Billymu a dala mu pusu na tvář.

„Dobře, mami.“ Vyrazil ze dveří, jen za ním vrzla síť proti hmyzu.

My s Nortonem jsme vykročili za ním. „Co kdybychom nejdřív zajeli k tobě a odřízli ten strom, co ti spadl na birda?“ navrhl jsem. Najednou mě napadly tisíce důvodů, proč odjezd do města odložit.

„Já se na něj nedokážu ani podívat, dokud se nenajím a nedostanu do sebe dalších pár plechovek tohohle,“ odmítl Norton a zvedl pivo. „Stejně už ho nezachráníme, kamaráde.“

Nelíbilo se mi ani to, že mi říká kamaráde.

Usadili jsme se všichni na přední sedačce scoutu (vzadu v rohu garáže se jako duch příštích Vánoc žlutě leskly čepele mého sněžného pluhu značky Fisher) a já vycouval ven. Pod koly nám zapraskaly větrem nanesené větvičky. Steff stála na betonovém chodníčku k záhonům se zeleninou v západním rohu našeho pozemku. Měla rukavice, v jedné ruce držela zahradnické nůžky a v druhé hrabičky. Nasadila si starý slamák se zvlněnou krempou a do tváře jí dopadal pruh stínu. Dvakrát jsem zlehka zatroubil a ona na pozdrav zvedla ruku s nůžkami. Vyrazili jsme na cestu. Od té doby jsem svoji ženu neviděl.

* * *

Cestou ke Kansas Road jsme museli jednou zastavit. Od chvíle, kdy tudy projela dodávka Mainské energetiky, se na silnici zřítila poměrně vysoká borovice. Spolu s Nortonem jsme vystoupili a odsunuli ji natolik, abych se kolem protáhl se scoutem. Měli jsme ruce celé od smůly.

Billy nám chtěl pomáhat, ale odehnal jsem ho. Bál jsem se, aby mu nějaká větev nevypíchla oko. Staré stromy mi vždycky připomínaly enty z Tolkienovy úžasné ságy o Pánovi prstenů. Ale připadaly mi jako ti zlí enti. Staré stromy chtějí lidem ubližovat. Nesejde na tom, jestli jdete na sněžnicích, jedete na běžkách, nebo se jen procházíte po lese. Staré stromy vám chtějí ublížit a myslím si, že kdyby mohly, nejradši by vás zabily.

Jinak byla Kansas Road volná, jen jsme na několika dalších místech viděli spadlé vedení. Asi půl kilometru za kempem Vicki-Linn ležel v příkopu povalený celý elektrický sloup a těžké dráty měl zamotané kolem vršku jako rozcuchané vlasy.

„To teda byla bouřka,“ prohodil Norton medovým hlasem nacvičeným ze soudní síně; tentokrát se však nesnažil vypadat důležitě, jen vážně.

„Jo, to byla.“

„Koukej, tati!“

Billy ukazoval na trosky Ellitchovic stodoly. Dvanáct let se unaveně hrbila na zadním poli Thomase Ellitche, po pás zarostlá slunečnicemi a zlatobýlem. Každý podzim jsem si říkal, že další zimu už nevydrží. A každé jaro tam pořád stála. Dnes už ne. Zůstaly jen zubaté trosky a střecha, na které nezbyl téměř žádný šindel. Bylo po ní. A mě to bůhvíproč hluboko uvnitř velice silně, skoro zlověstně zasáhlo. Bouře přišla a nadobro ji rozdrtila.

Norton do sebe naklopil zbytek piva, zmačkal v pěsti plechovku a bez zájmu ji hodil na podlahu. Billy už otevřel pusu, že mu něco řekne, ale pak ji zase zavřel – hodný kluk. Norton byl z New Jersey, kde žádný zákon na vratné láhve a plechovky nemají; nezbývalo mi než mu ten pěticent odpustit, když i já jsem se každou chvíli málem zapomněl.

Billy si začal hrát s rádiem, tak jsem mu řekl, ať zkusí naladit VOXO. Dojel až na 92 FM, ale neozvalo se nic než prázdné šumění. Podíval se na mě a pokrčil rameny. Zamyslel jsem se. Které další stanice vysílají zpoza té podivné mlhy?

„Zkus WBLM,“ řekl jsem.

Přeladil na druhý konec stupnice. Přešel při tom přes WJBQ-FM a WIGY-FM, které vysílaly jako obyčejně... ale WBLM, nejvýznamnější mainská stanice hrající současný rock, mlčela.

„Zvláštní,“ řekl jsem.

„Co?“ zeptal se Norton.

„Nic. Jen přemýšlím nahlas.“

Billy přeladil zpátky na hudební guláš na WJBQ. Za chvíli jsme byli ve městě.

Prádelna Norge u nákupního střediska byla zavřená, protože mincovní pračky bez elektřiny pochopitelně nefungovaly, ale jak bridgtonská lékárna, tak supermarket Federal Foods měly otevřeno. Parkoviště bylo poměrně nacpané, jako uprostřed léta vždycky, a většina aut měla jinou než mainskou značku. Tu a tam postávaly na slunci hloučky lidí, chlapi pohromadě s chlapy, ženské se ženskými, a rozumovali o bouřce.

Zahlédl jsem paní Carmodyovou, obchodnici s vycpanými zvířaty a vodou z vykotlaných pařezů. Zaplula do supermarketu vymóděná v úžasném kanárkově žlutém kalhotovém kostýmu. Na jednom předloktí nesla zavěšenou kabelku velikosti menšího cestovního kufru. Pak kolem mě proburácel nějaký idiot na yamaze, přední nárazník minul jen o pár centimetrů. Měl džínovou bundu a zrcadlovky, ale jel bez helmy.

„Koukej na toho debila,“ zavrčel Norton.

Objel jsem celé parkoviště a hledal dobré místo. Žádné tu nebylo. Už jsem se začínal smiřovat s tím, že budeme muset jít až z druhého konce pěšky, když se na mě usmálo štěstí. Hned z první řady před vchodem couval světle zelený cadillac velikosti menší osobní jachty. Jakmile vyjel ven, vklouzl jsem na jeho místo.

Svěřil jsem Billymu Steffin seznam. Bylo mu sice teprve pět, ale nápisy na výrobcích přečíst uměl. „Vezmi si košík a začni. Já zatím cinknu mámě. Pan Norton ti pomůže. A já jsem za chvíli u vás.“

Vystoupili jsme a Billy okamžitě chytil pana Nortona za ruku. Když byl menší, učili jsme ho, že když jde přes parkoviště, vždycky se musí někoho držet za ruku, a zatím se toho zvyku nezbavil.

Norton se zatvářil překvapeně, ale pak se usmál. Skoro jsem mu i odpustil, jak osahával Steff pohledem. Společně vešli do supermarketu.

Já jsem zamířil k telefonnímu automatu, který visel na zdi mezi lékárnou a prádelnou. Nějaká zpocená žena v tmavočervených opalovačkách tam opakovaně mačkala tlačítko pro přerušení hovoru. S rukama v kapsách jsem se postavil za ní a zamyslel jsem se, proč si o Steff dělám takové starosti a proč by ty starosti měly souviset s tou bílou, ale nelesknoucí se mlhou, s rozhlasovými stanicemi, které přestaly vysílat... a s projektem Arrowhead.

Žena v tmavočervených opalovačkách měla spálená a pihovatá široká ramena. Vypadala jako přerostlé, zpocené, oranžové dítě. Praštila sluchátkem do vidlice, otočila se k lékárně a vtom si všimla mě.

„Ani tam nic nehažte,“ poradila mi. „Pořád jen tá-tá-tá.“ Naštvaně odešla.

Měl jsem nutkání plácnout se do čela. Pochopitelně, někde spadly telefonní dráty. Některé sice vedly pod zemí, ale rozhodně ne všechny. Přesto jsem telefon zkusil. Steff o zdejších telefonních automatech říká, že jsou paranoidní. Desetník se do nich nehází rovnou, nejdřív se vám ozve oznamovací tón a vy zkusíte zavolat. Když to někdo zvedne, spojení se automaticky přeruší a vy musíte vhodit desetník dřív, než člověk na druhé straně zavěsí. Je to otravný systém, ale tentokrát jsem díky němu ušetřil desetník. Neozval se mi oznamovací tón. Přesně jak povídala ta dáma, pořád jen tá-tá-tá.

Zavěsil jsem a pomalu zamířil k supermarketu, právě včas, abych se stal svědkem menšího komického výstupu. Postarší pár se v živém hovoru blížil ke vchodovým dveřím. A v tom živém hovoru narazili přímo do nich. Sklo se otřáslo a paní překvapeně vyjekla. Nechápavě se na sebe podívali. Pak se rozesmáli, stařík s jistou námahou své manželce dveře otevřel – tyhle automatické dveře na fotobuňku jsou docela těžké – a vešli dovnitř. Výpadek elektřiny vás zaskočí při nejrůznějších příležitostech.

Roztáhl jsem si dveře po nich a okamžitě jsem si uvědomil, že neběží klimatizace. V létě ji obyčejně mají zapnutou na takový výkon, že kdybyste v supermarketu zůstali přes hodinu, skončíte s omrzlinami.

Jako většina moderních obchodů byl i Federal Foods koncipován jako jakýsi Skinnerův box – moderní marketingové postupy vidí ve všech zákaznících laboratorní krysy. Věci, které opravdu potřebujete, základní potraviny jako chleba, mléko, maso, pivo a mražené obědy, se vždycky nacházejí v tom nejvzdálenějším koutě. Abyste se k nim dostali, musíte projít kolem všech druhů zboží, které moderního člověka lákají ke koupi – od zapalovačů až po gumové kosti pro psy.

Za vchodovými dveřmi byla ulička s ovocem a zeleninou. Nahlédl jsem do ní, ale Nortona ani svého syna jsem nikde neviděl. Postarší paní, která před chvíli narazila do dveří, si prohlížela grepy. Její manžel připravil síťovku, aby měli kam nákup ukládat.

Prošel jsem uličkou a odbočil doleva. Našel jsem je ve třetí uličce. Billy dumal nad řadami pytlíků s pudinky a instantními moučníky. Norton mu stál za zády a zíral do Steffina seznamu. Tvářil se tak zmateně, že jsem se musel usmát.

Propletl jsem se mezi napůl plnými vozíky (Steff zjevně nebyla jediná, koho popadla křečkovací mánie) a okounějícími zákazníky až k nim. Norton vzal z horního regálu dvě plechovky dortové náplně a postavil je do vozíku.

„Jak vám to jde?“ oslovil jsem je a Norton se ke mně s viditelnou úlevou otočil.

„Docela dobře, co, Billy?“

„Jasně,“ přikývl Billy, ale neodpustil si trochu povýšenou poznámku: „Pan Norton toho taky spoustu nedokáže přečíst, tati.“

„Ukaž,“ vzal jsem si seznam.

Norton si každou z položek, kterou už s Billym naložili – bylo jich asi deset, včetně mléka a šestibalení koly – úhledně, právnicky odfajfkoval. Dalších zhruba deset věcí ještě zbývalo.

„Musíme se vrátit k ovoci a zelenině,“ řekl jsem. „Chce rajčata a okurky.“

Billy začal otáčet košík a Norton poznamenal: „Měl by ses zajít podívat ke kasám, Dave.“

Došel jsem se tam podívat. Nic podobného jsem v životě neviděl. Snad jen v novinách, kde podobné fotky, vždycky s nějakým humorným titulkem, otiskují během okurkové sezony. Byly otevřené jen dvě kasy a obě fronty lidí, kteří čekali na odbavení nákupu, se táhly až za téměř vybrakované regály s chlebem, za nimi se stáčely doprava a u boxů s mraženými potravinami mizely z dohledu. Žádná z nových počítačových registračních pokladen nefungovala. V otevřených uličkách seděly dvě utrápené dívky a sčítaly nákupy na kapesních kalkulačkách. Asistovali jim oba vedoucí supermarketu, Bud Brown a Ollie Weeks. Ollie mi byl poměrně sympatický, ale Buda Browna jsem moc nemusel, protože se obyčejně choval jako nějaký Charles de Gaulle supermarketového světa.

Pokaždé, když dívky překontrolovaly součet, Bud nebo Ollie připnuli k zákazníkovu šeku nebo bankovkám účtenku a přihodili vše do krabice, kterou používali jako provizorní pokladnu. Všichni vypadali zpocení a unavení.

„Doufám, že sis vzal něco pěkného na čtení,“ podotkl Norton, když se vynořil vedle mě. „V té frontě si chvíli postojíme.“

Znovu jsem si vzpomněl na Steff, jak čeká sama doma, a projela mnou další vlna znepokojení. „Běž si zařídit svůj nákup,“ řekl jsem mu. „My už s Billym ten zbytek zvládneme.“

„Mám vzít pár piv i pro tebe?“

Zamyslel jsem se nad tím, ale ani přes obnovení přátelských vztahů jsem neměl chuť strávit odpoledne tím, že bych se s Brentem Nortonem opíjel. Rozhodně ne v době, kdy se kolem našeho domu dělo tolik podivností.

„Promiň, Brente,“ odpověděl jsem, „pivo budu muset nechat na později.“

Měl jsem pocit, že mu trochu ztuhl výraz ve tváři. „Dobře,“ odvětil krátce a odešel. Vtom mě za košili zatahal Billy.

„Mluvil jsi s mámou?“

„Ne. Telefon nefungoval. Asi spadly i tyhle dráty.“

„Máš o ni strach?“

„Ne,“ zalhal jsem. Měl jsem strach, přestože jsem sám netušil proč. „Samozřejmě že nemám. Ty jo?“

„Néééé...“ Ale měl. Vypadal dost nesvůj. Měli jsme se sebrat a vrátit se. Ale možná by už v tu chvíli bylo stejně pozdě.

III. Blíží se mlha.

K oddělení s ovocem a zeleninou jsme se propracovávali jako lososi táhnoucí proti proudu. Zahlédl jsem pár známých tváří – jednoho z našich radních, Mika Hatlena, paní Repplerovou ze základní školy (kde děsila bůhvíkolik generací třeťáků a teď se tu ušklíbala nad ananasovými melouny), paní Trumanovou, která občas hlídala Billyho, když jsme si se Steff chtěli někam vyrazit –, ale většinou to byli dovolenkáři, kteří se přišli zásobit konzervovanými potravinami a vtipkovali mezi sebou, jak teď žijí „v divočině“ se vším všudy. Pult s čerstvými uzeninami byl probraný stejně důkladně jako krabice se šestákovými romány na dobročinném bazaru; nezůstalo nic kromě pár balíčků boloňského salámu, trošky zapečených těstovin a jedné osamělé, falické klobásy.

Přidal jsem do košíku rajčata, okurky a skleničku majonézy. Chtěla slaninu, ale žádná tu nezbyla. Vzal jsem místo ní boloňský salám, ačkoli ten většinou pozřu jen s krajním sebezapřením, protože nedokážu vyhnat z hlavy tu zprávu Úřadu pro potraviny a léčiva, že každé balení obsahuje drobné množství hmyzích ostatků – takový bonus započtený v ceně.

„Hele,“ ozval se Billy, když jsme zabočili do čtvrté uličky. „Támhle jsou vojáci.“

Byli tam dva, jejich šedohnědé uniformy výrazně vystupovaly na mnohem jasnějším pozadí letního a sportovního oblečení. Vzhledem k tomu, že projekt Arrowhead sídlil jen asi padesát kilometrů daleko, byli jsme tu na občasné návštěvy nějakých těch pánů od armády zvyklí. Tihle dva bažanti se podle všeho ještě ani nemuseli holit.

Sklopil jsem oči ke Steffinu seznamu a zjistil jsem, že máme všechno... vlastně ne, ještě ne úplně. Úplně dolů, jako by ji to napadlo až na poslední chvíli, naškrábala: Láhev Lancers? To mi přišlo jako dobrý nápad. Dát si večer, až Billy odpadne do postele, pár skleniček vína a pak se před spaním pěkně dlouze a zvolna pomilovat.

Nechal jsem vozík stát, propracoval se uličkou k vínům a vzal jednu láhev. Když jsem se vracel, procházel jsem kolem velkých dvojitých dveří do skladu a zaslechl jsem odtud neochvějný řev slušně velkého generátoru.

Usoudil jsem, že bude nejspíš dost velký na to, aby dokázal udržet chlad v chladicích boxech, ale zase ne tak velký, aby mohl pohánět i vchodové dveře, pokladny a veškeré další elektrické vybavení. Znělo to, jako kdyby tam vzadu vrčela motorka.

Sotva jsme se zařadili do fronty, objevil se Norton. Nesl si dvě šestibalení piva Schlitz Light, bochník chleba a tu klobásu, které jsem si všiml před pár minutami. Postavil se do fronty za nás. Bez klimatizace bylo v supermarketu dost vedro a mně blesklo hlavou, proč někoho ze zaměstnanců nenapadne aspoň zapřít dveře, aby zůstaly otevřené. Před chvílí jsem si o dvě uličky vedle všiml Buddyho Eagletona v té červené zástěře, jen tam okouněl a nic pořádného nedělal. Generátor monotónně vrčel. Začínala mě z toho bolet hlava.

„Dej si ty věci k nám, než ti něco upadne,“ řekl jsem.

„Díky.“

Fronty se teď táhly až za mražené potraviny; lidé museli každou chvíli uhýbat někomu, kdo se chtěl dostat k boxům, takže bylo slyšet samé „s dovolením“ a „promiňte“. „To zas bude den na hovno,“ ozval se nevrle Norton a já se trochu zamračil. Tohle nebyla mluva vhodná pro Billyho uši.

Když se fronta pohnula kupředu, řev generátoru se trochu ztišil. Začali jsme se s Nortonem bavit chvíli o tom, chvíli o onom, bedlivě se vyhýbali veškerým zmínkám o tom nepříjemném pozemkovém sváru, který skončil až před obecním soudem, a drželi se spíš takových věcí jako baseballu a počasí. Nakonec jsme svoji skrovnou zásobu společenských témat vyčerpali a oba jsme zmlkli. Billy se ošíval vedle mě. Fronta se plazila. Teď jsme měli po pravici mražené obědy a po levici dražší vína a šampaňské. Když jsme postoupili k levnějším vínům, napadlo mě, že bych mohl vzít láhev ripplu, vína mého bouřlivého mládí. Nevzal jsem ji. Zase tak bouřlivé mládí to stejně nebylo.

„Proč sakra nemůžou pohnout kostrou, tati?“ zeptal se Billy. Pořád vypadal dost nesvůj a vtom, na okamžik, se ta mlha nepokoje, která se usadila uvnitř ve mně, trochu rozestoupila a na mě vykouklo cosi z druhé strany: oslnivá, kovová tvář strachu. Pak ten pocit přešel.

„Jen klid, indiáne,“ řekl jsem.

Už jsme se dostali až k regálům s chlebem – do místa, kde se obě fronty stáčely doleva. Viděli jsme na kasy, na ty dvě otevřené i na zbylé čtyři opuštěné, s malými cedulkami na nehybných posuvných pásech, na nichž stálo VYBERTE SI PROSÍM JINOU POKLADNU a WINSTON. Za kasami se nacházelo velké dělené okno se zrcadlovým sklem, s výhledem na parkoviště a křižovatku státních silnic č. 117 a č. 302 za ním. Výhled částečně zastiňovaly bílé zadní stěny billboardů inzerujících aktuální slevy a nejnovější dárek, jímž byla sada knih s názvem Encyklopedie Matky přírody. Stáli jsme ve frontě, která nás nakonec měla dovést k pokladně, nad níž měl dozor Bud Brown. Ale pořád jsme před sebou měli asi třicet lidí. Nejsnáze se mezi nimi dala rozpoznat paní Carmodyová v tom zářivě žlutém kalhotovém kostýmu. Vypadala jako reklama na žlutou zimnici.

Najednou se v dálce rozezněl pronikavý jekot. Rychle sílil a brzy přešel v divoké jódlování policejní sirény. Na křižovatce se ozvalo troubení, pak skřípění brzd a pneumatik. Neviděl jsem tam – měl jsem výhled na špatnou stranu –, ale díky siréně se dalo poznat, kdy se policejní vůz přiblížil k supermarketu, minul ho a začal se vzdalovat. Pár lidí opustilo frontu, ale moc jich nebylo. Čekali příliš dlouho, než aby riskovali, že přijdou o místo.

Norton se šel podívat; věci měl v našem košíku. Po chvíli se vrátil a zařadil se zpátky do fronty. „Místní poldové,“ řekl.

Pak začala ječet městská požární siréna, pozvolna vystoupala k pronikavému vřeštění, trochu zvolnila, pak začala znovu stoupat. Billy mě chytil za ruku – pevně ji sevřel. „Co je to, tati?“ zeptal se, a hned nato: „Nestalo se nic mamce?“

„Nejspíš požár někde na Kansas Road,“ podotkl Norton. „Ty spadlé dráty po bouřce. Za chvilku tudy pojedou hasiči.“

Tím získalo moje znepokojení jasný tvar. Spadlé dráty ležely i na naší zahradě.

Bud Brown řekl něco pokladní, na kterou dohlížel; natahovala krk, aby viděla, co se děje. Začervenala se a začala znovu ťukat čísla na kalkulačce.

Nechtěl jsem stát v téhle frontě. Najednou jsem v ní za nic na světě nechtěl stát. Jenže se znovu pohnula kupředu a byl bych blázen, kdybych ji teď opustil. Už jsme se dostali ke kartonům cigaret.

Někdo se protlačil vchodovými dveřmi, nějaký mladík. Myslím, že to byl ten kluk, kterého jsme málem porazili, když jsme přijížděli, ten bez helmy na yamaze. „Mlha!“ zařval na celý obchod. „Měli byste se jít podívat na tu mlhu! Valí se sem po Kansas Road!“ Lidé se po něm ohlíželi. Oddechoval, jako kdyby pěkný kus cesty běžel. Nikdo nic neřekl. „Měli byste to vidět, vážně,“ zopakoval, tentokrát spíš defenzivně. Lidé se na něj dívali a někteří přešlapovali, ale nikdo nechtěl přijít o místo ve frontě. Těch pár nakupujících, kteří se ještě do žádné fronty nezařadili, nechalo vozíky stát a prošlo mezi volnými kasami, aby zjistili, o čem to mluví. Vysoký chlap v letním klobouku s kašmírovou páskou (přesně takovém, jaký nevidíte téměř nikde jinde než v televizních reklamách na pivo zasazených na nějaké zahradní grilování) trhnutím otevřel dveře a několik lidí – deset, možná dvanáct – společně s ním vyšlo ven. Mladík se k nim přidal.

„Nevětrejte zbytečně, máme tu klimošku,“ zahlásil jeden z vojáků a pár lidí se zasmálo. Já ne. Já viděl, jak se mlha blíží po jezeře.

„Nechceš se tam taky zaběhnout podívat, Billy?“ ozval se Norton.

„Ne,“ odpověděl jsem bez váhání za něj.

Fronta opět postoupila o kus dopředu. Lidé natahovali krky a vyhlíželi mlhu, o které mluvil ten mladík, ale nebylo vidět nic než jasné modré nebe. Někdo prohodil, že si ten kluk určitě dělal srandu. Kdosi další odpověděl, že ani ne před hodinou viděl takovou divnou mlhu nad jezerem. Siréna pořád ještě ječela. Nelíbilo se mi to. Skoro jako by zvěstovala nějakou opravdu kolosální zkázu.

Další lidé se vyšli podívat ven. Několik jich dokonce opustilo frontu, což trochu urychlilo postup. Pak dovnitř strčil prošedivělou hlavu starý John Lee Frovin, který dělá automechanika u pumpy Texaco, a křikl: „Haló! Nemá tady někdo foťák?“ Rozhlédl se, pak hlavu zase vytáhl.

To zvedlo novou vlnu vzrušení. Jestli to stálo za vyfocení, pak to určitě stálo i za vidění.

Najednou se supermarketem rozlehl chraplavý, ale silný hlas paní Carmodyové: „Nechoďte tam!“

Všichni se k ní otočili. Uspořádaný dvojstup front se začínal rozpadat, jak se lidé odcházeli podívat na mlhu, odtahovali se od paní Carmodyové nebo se motali kolem a hledali své přátele. Jedna poměrně pěkná mladá dáma v brusinkové mikině a tmavozelených kalhotách si paní Carmodyovou zamyšleně měřila pohledem. Několik oportunistů využilo nastalé situace k tomu, aby si polepšili o pár míst. Pokladní vedle Buda Browna se znovu ohlédla a Brown jí dlouhým prstem poklepal na záda. „Věnujte se tomu, co děláte, Sally.“

„Nechoďte tam!“ zaječela znovu paní Carmodyová. „Je to smrt! Cítím, že tam venku je smrt!“

Bud a Ollie Weeks, kteří ji oba znali, se tvářili jen netrpělivě a podrážděně, ale dovolenkáři v jejím okolí se bez ohledu na svá místa ve frontě začali moudře rozestupovat. Podobně lidé ve velkých městech reagují na bezdomovce, odtahují se od nich, jako kdyby se od nich mohli něčím nakazit. A kdo ví? Možná by mohli.

Události se začínaly řítit čím dál rychleji a nesouvisleji. Do obchodu vklopýtal nějaký muž. Tekla mu krev z nosu. „Něco v tý mlze!“ vykřikl a Billy se mi přitiskl k noze – nevím, jestli ho víc vylekal mužův rozbitý nos, nebo jeho slova. „Něco v tý mlze! Něco v tý mlze odneslo Johna Lee! Něco...“ Dovrávoral k polici se zahradním hnojivem pod oknem a posadil se na ni. „Něco v tý mlze odneslo Johna Lee a já slyšel, jak řve!“

Situace se proměnila. Všeobecná nervozita vyvolaná bouří, policejní a pak i požární sirénou, výpadkem proudu, který americkou psychiku vykolejí v podstatě vždycky, a vytrvale bytnějící atmosférou neklidu z toho, že je něco... že je něco jinak (nenapadá mě, jak to lépe popsat), způsobila, že se celá masa lidí dala do pohybu.

Ne že by se všichni někam rozběhli. To ne, to byste získali úplně mylný dojem. Nešlo vyloženě o paniku. Nikdo nikam neběžel – nebo přinejmenším většina nikam neběžela. Ale šli. Někteří došli prostě jen k té velké výloze za pokladnami, aby se podívali ven. Jiní zamířili i s nezaplaceným nákupem v ruce ze dveří. Bud Brown je hned začal sekýrovat a důležitě na ně pokřikovat:

„Hej, pane! Ještě jste za to nezaplatil! Hej, vy! Vraťte se zpátky s těmi rohlíky!“

Někdo se mu začal smát. Doslova hýkal smíchy a působilo to tak komicky, že se i ostatní začali usmívat. Usmívali se, ale tvářili se zmateně, nejistě a nervózně. Pak se nahlas rozesmál další člověk a Brown celý zrudl. Právě se kolem něj tlačila nějaká paní, aby se podívala z výlohy – u skleněných tabulí už postávala řada zvědavců jako u děravého plotu kolem staveniště –, Bud jí vytrhl krabici hub a ona se na něj rozkřikla: „Vraťte mi moje houbičky!“ Tahle nezvyklá zdrobnělina ohromně rozesmála další dva muže, kteří stáli opodál – a v supermarketu to opravdu začínalo vypadat jako v blázinci. Paní Carmodyová znovu zahalekala, ať tam nikdo nechodí. Požární siréna bez ustání ječela, jako nějaká stará hysterka, která u sebe doma vyplašila vandráka. A Billy se rozbrečel.

„Tati, proč je ten pán od krve? Proč je ten pán od krve?“

„Je v pořádku, Bille, jen se mu spustila krev z nosu, nic se mu nestalo.“

„Co myslel tím, že je něco v mlze?“ zeptal se Norton. Mračil se, což mělo patrně znamenat, že neví, co si o tom má myslet.

„Tati, já mám strach,“ zafňukal Billy. „Můžeme jet domů?“

Někdo do mě vrazil tak hrubě, že jsem zavrávoral. Zvedl jsem Billyho do náruče. I já jsem měl strach. Zmatek rostl. Sally, pokladní vedle Buda Browna, se začala zvedat a on ji popadl za límec červené haleny. Halena se roztrhla. Sally zkřivila tvář, plácla ho přes ruku a zaryla do ní nehty. „Dejte ze mě ty pracky pryč!“ rozkřikla se.

„Co si na mě budeš otvírat hubu, ty náno,“ opáčil Brown, ale bylo vidět, že ho tím dost zaskočila.

Znovu se po ní natáhl, ale Ollie Weeks ho zostra okřikl: „Bude! Zklidni se!“

Někdo další vykřikl. Pořád to ještě nebyla vyložená panika, ale už se mezi nás začínala pomalu vkrádat. Oběma dveřmi proudili lidé ven. Ozval se řinkot skla a na podlaze zašuměla coca-cola.

„Co to sakra je?“ zvolal Norton.

Venku se totiž začínalo stmívat... vlastně ne, to není úplně přesné. V první chvíli mě nenapadlo, že se stmívá, ale že v obchodě zhasla světla. Čistě reflexivně jsem zvedl oči k zářivkám – a nebyl jsem sám. Na okamžik, než jsem si vzpomněl na výpadek proudu, jsem si myslel, že za tu proměnu světla můžou skutečně ony. Ale vzpomněl jsem si, že jsou zhasnuté celou dobu, co jsme v supermarketu, a dosud se mi tu tak šero nezdálo. Pak jsem to pochopil, ještě předtím, než lidé u oken začali pokřikovat a ukazovat.

Blížila se mlha.

* * *

Na parkoviště se vlila vjezdem z Kansas Road a i takhle zblízka vypadala úplně stejně, jako když jsme si jí prvně všimli na protějším břehu jezera. Byla bílá a jasná, ale vůbec neodrážela sluneční paprsky. Postupovala rychle a zastínila už většinu slunce. Místo něj teď visela na obloze jen stříbrná mince, jako zimní měsíc v úplňku schovaný za hodně řídkým mrakem.

Rozlévala se lenivým tempem. Bůhvíproč jsem si při pohledu na ni vzpomněl na tu včerejší průtrž mračen. V přírodě existují mocné síly, které málokdy poznáme na vlastní kůži – zemětřesení, hurikány, tornáda –, a ačkoli jsem rozhodně neviděl všechny, viděl jsem dost na to, abych tušil, že se všechny pohybují tímhle líným, hypnotickým tempem. Přikovají vás na místě, stejně jako Billyho a Steffy včera večer přikoval na místě ten pohled z našeho okna.

Mlha se bez zájmu přelila přes dvouproudou asfaltku a vymazala nám ji z dohledu. Pak pohltila celý domek McKeonových, pěkně rekonstruovaný v holandském koloniálním slohu. Ještě chvíli z té běloby vykukovalo první patro vedlejšího zanedbaného činžáku, ale pak zmizelo i to. Následně se ztratily značky při vjezdu na parkoviště – nejprve se rozplynulo špinavě bílé pozadí a černý nápis DRŽTE SE VPRAVO se ještě pár okamžiků vznášel v nicotě. Potom začala mizet auta.

„Co to sakra je?“ zeptal se znovu Norton a tentokrát se mu slyšitelně zadrhl hlas.

Mlha postupovala a se stejnou lehkostí požírala modré nebe i čerstvě položený černý asfalt. Ještě ve vzdálenosti deseti metrů byla demarkační čára zcela jasně zřetelná. Měl jsem nesmyslný pocit, že sleduju nějaký hodně vydařený vizuální efekt, nějaký vysněný trik z dílny Willyse O'Briana nebo Douglase Trumbulla. Všechno se to dělo tak rychle. Modré nebe se zúžilo na pouhý pruh, pak na proužek, pak na tenounkou linku. Pak zmizelo. Prázdná běloba se přitiskla až ke sklu široké výlohy. Dohlédl jsem skrz ni k odpadkovému koši asi metr daleko, ale o moc dál ne. Matně jsem rozeznával přední nárazník našeho scouta.

Nějaká žena se rozječela, velice hlasitě a dlouze. Billy se ke mně přitiskl ještě pevněji. Třásl se po celém těle jako uzlík volných drátů, kterými probíjí proud o vysokém napětí.

Jakýsi muž vykřikl a vyrazil jednou z opuštěných uliček ke dveřím. Právě tohle asi nakonec odstartovalo masový úprk. Lidé se jeden přes druhého hnali do mlhy.

„Hej!“ zařval Brown. Nevím, jestli měl vztek, strach, nebo oboje. Obličej mu skoro zfialověl. Na krku mu vystoupily žíly, tlusté skoro jako kabely k autobaterii. „Hej, lidi, to si nemůžete odnášet. Vraťte sem všechno to zboží, to je krádež!“

Lidé se dál hrnuli ven, zboží odhodili jen někteří. Pár se jich rozjařeně smálo, ale těch byla menšina. Vyšli ven do mlhy a nikdo z nás, kteří jsme zůstali uvnitř, je už nikdy neviděl. Otevřenými dveřmi pronikal do supermarketu nevýrazný, štiplavý pach. Přede dveřmi se pomalu hromadil dav. Lidé se tlačili a postrkovali. Začínala mě bolet ramena z toho, jak jsem držel Billyho. Byl už docela těžký; Steff o něm občas říkala, že je její macek.

Norton se od nás odtrhl a zvolna zamířil ke dveřím. Tvářil se zamyšleně a trochu pobaveně.

Přehodil jsem si Billyho do druhé ruky, abych Nortona stačil chytit, než se mi vzdálí z dosahu. „Já bych tam nechodil,“ řekl jsem.

Otočil se ke mně. „Cože?“

„Radši počkáme a uvidíme.“

„Co uvidíme?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Nemyslíš si snad –“ začal, když vtom se z mlhy ozval křik.

Norton zmlkl. Strkanice u dveří se zarazila, pak obrátila směr. Halas vzrušené konverzace, pokřikování a volání utichl. Tváře lidí u dveří najednou vypadaly prázdné, bledé a dvourozměrné.

Křik v mlze neutichal, konkuroval požární siréně. Nechápal jsem, jak mohly lidské plíce pojmout tolik vzduchu. „Proboha,“ vydechl Norton a projel si rukou vlasy.

Vtom křik náhle ustal. Ne že by pozvolna odumřel, něco ho rázně uťalo. Ještě jeden člověk vyšel ven, svalnatý chlap v keprových kalhotách. Myslím, že chtěl zachránit toho, kdo tam křičel. Ještě chvíli ho venku bylo vidět, sklem a mlhou, jako kdybyste někoho sledovali přes sklenici od mléka. Potom (pokud vím, byl jsem jediný, kdo si toho všiml) se něco objevilo za ním, šedý stín v moři běloby. A měl jsem pocit, že ten chlap v keprových kalhotách do mlhy ani tak nevběhl, jako že ho tam spíš něco strhlo, jen překvapením zamával rukama.

Na chvíli zavládlo v supermarketu dokonalé ticho.

Venku se zničehonic rozzářilo souhvězdí měsíců. Sodíkové lampy na parkovišti, nepochybně napájené podzemními elektrickými kabely, se probudily k životu.

„Nechoďte tam,“ pronesla paní Carmodyová ještě skřehotavějším hlasem. „Venku na vás čeká smrt.“

Najednou nikdo neměl chuť jí odporovat nebo se jí smát.

Zvenku se ozval další křik, tentokrát tlumený a poměrně vzdálený. Billy v mé náruči ztuhl.

„Co se to děje, Davide?“ zeptal se Ollie Weeks. Opustil svoje místo u pokladny. Na kulaté, hladce oholené tváři se mu perlily velké kapky potu. „Co to je?“

„Věř mi, nemám nejmenší představu,“ odpověděl jsem. Ollie vypadal dost vyděšeně. Byl to starý mládenec, žil v pěkném domku u Highland Lake a občas si rád přihnul v baru na Pleasant Mountain. Na baculatém malíčku levé ruky nosil prsten se safírem. Loni v únoru vyhrál něco ve státní loterii. Ten prsten si koupil za výhru. Vždycky jsem měl pocit, že se Ollie tak trochu bojí holek.

„Já to nechápu,“ řekl.

„Já taky ne. Billy, asi tě zase postavím na zem. Budu tě držet za ruku, ale už tě neunesu, jo?“

„Máma,“ zašeptal.

„Určitě je v pořádku,“ řekl jsem. Musel jsem ho nějak uklidnit.

Prošel kolem nás ten dědula, kterému patří sekáč vedle restaurace U Jona, zachumlaný do starého školního svetru s velkými písmeny na prsou, ve kterém chodí od jara do zimy. „Podle mě je to mračno zplodin z těch chemiček v Rumfordu a South Paris,“ pronesl nahlas a zahnul do uličky s volně prodejnými léky a toaletním papírem.

„Pojďme odsud vypadnout, Davide,“ navrhl Norton nepřesvědčivě. „Co kdybychom –“

Ozvala se rána. Zvláštní tupá rána, kterou jsem doslova cítil v chodidlech, jako kdyby se celá budova najednou o metr propadla. Několik lidí vyjeklo strachem a překvapením. Rozezněl se cinkot a břinkot lahví, které se nakláněly z regálů a padaly na dlaždičkovou podlahu. Z jednoho širokého okna přední výlohy vypadl kus skla ve tvaru dílku pizzy a všiml jsem si, že dřevěné rámy, ve kterých těžké skleněné tabule držely, se na několika místech prohnuly a popraskaly.

Požární siréna zničehonic utichla.

Rozhostilo se ticho – ticho, při kterém jen se zatajeným dechem čekáte, co se bude dít dál. Byl jsem omráčený a otupělý a v hlavě se mi bůhvíproč vynořila jedna vzpomínka z mládí. Když ještě Bridgton tvořilo pouhých pár chalup kolem křižovatky, brával mě sem táta s sebou na nákup. Vždycky se dlouho vybavoval u pultu a já si přes sklo prohlížel hromádky bonbonů a žvýkačky za dva centy. Tehdy přišla lednová obleva. Bylo slyšet jen kapání roztátého sněhu, který na obou rozích krámu stékal pozinkovanými okapy do sudů na dešťovou vodu. Prohlížel jsem si lízátka, špičky a větrníky. Tajemné žluté polokoule stropních světel promítaly na zem děsivé stíny posledního letního pluku mrtvých much. Prcek David Drayton se svým tátou, slavným malířem Andrewem Draytonem, jehož obraz Osamělá Christine visel v Bílém domě. Prcek David Drayton, který tu okukoval sladkosti a obrázky ze žvýkaček s Davym Crockettem a začínalo se mu chtít čurat. A venku tíživá, vzdouvající se nažloutlá mlha lednové oblevy.

Vzpomínka minula, ale velmi zvolna.

„Lidi!“ rozkřikl se Norton. „Poslouchejte mě všichni!“

Ohlédli se na něj. Norton zvedl obě ruce a roztáhl prsty jako politický kandidát, který právě přijímá veřejnou poctu.

„Chodit ven může být nebezpečné!“ křikl Norton.

„Proč?“ zavolala na něj jedna žena. „Já mám doma děti! Musím se k nim vrátit!“

„Venku čeká smrt!“ zopakovala důrazně paní Carmodyová. Stála u desetikilových pytlů s hnojivem vyskládaných pod oknem a vypadalo to, že se jí nafukuje obličej – jako kdyby otékala.

Jeden mladík do ní nečekaně tvrdě strčil a ona si s překvapeným zafuněním kecla na pytle. „Drž hubu, ty stará rašple! Nech si ty pitomý kecy pro sebe!“

„Prosím vás!“ rozkřikl se znovu Norton. „Když chvíli počkáme, až se to trochu rozežene a bude vidět –“

Zvedla se vlna protichůdných reakcí.

„Má pravdu,“ zvolal nějaký muž, aby ho bylo přes ten halas slyšet. „Musíme zůstat v klidu.“

„Podle mě to bylo zemětřesení,“ ozval se jeden muž v brýlích. Měl příjemný hlas. V jedné ruce nesl balení hamburgerů a pytlík housek, za druhou se ho držela holčička zhruba o rok mladší než Billy. „Podle mě to vážně bylo zemětřesení.“

„Před čtyřma lety bylo zemětřesení v Naples,“ přitakal jeden místní tlouštík.

„To bylo v Cascu,“ opravila ho okamžitě manželka. Z jejího tónu bylo zřejmé, že je zvyklá celý život někoho opravovat.

„V Naples,“ zopakoval místní tlouštík, ale už s menší jistotou.

„V Cascu,“ trvala na svém jeho žena a tlouštík kapituloval.

Kdesi opožděně spadla na zem konzerva, kterou ta rána, zemětřesení, nebo co to bylo, posunula až na samý kraj regálu. Billy se rozbrečel. „Já chci domů! Já chci za MÁMOU!“

„Nemůžeš tomu klukovi zavřít pusu?“ zeptal se Bud Brown. Bezcílně těkal pohledem z místa na místo.

„A jednu do zubů bys nechtěl, frajere?“ opáčil jsem.

„No tak, Dave, tím se nic nevyřeší,“ obrátil se ke mně nervózně Norton.

„Je mi líto,“ ozvala se ta žena, která se na něj prve rozkřikla. „Je mi líto, ale já tady zůstat nemůžu. Musím jít domů zkontrolovat děti.“

Rozhlédla se po nás, blondýnka s unavenou, hezkou tváří.

„Victora hlídá jenom naše Wanda. Je jí teprve osm a občas zapomene... zapomene, že má... prostě že ho má hlídat. A Victorek... rád zapíná hořáky na plotně, aby se rozsvítilo to červené světýlko... rád se na to světýlko dívá... a někdy vytahuje šňůry ze zásuvek... Victorek... a Wanda... Wandu za chvíli přestane hlídání bavit... je jí teprve osm...“ Zarazila se a jen se na nás dívala. Je mi jasné, že v tu chvíli jsme jí připadali jen jako řada nemilosrdných očí, ne jako lidé, jen oči. „To mi nikdo nepomůže?“ rozkřikla se. Roztřásly se jí rty. „To nikdo... nikdo nedoprovodí samotnou ženskou domů?“

Nikdo neodpověděl. Lidé přešlapovali na místě. Zničeným pohledem přeskakovala z jedné tváře na druhou. Místní tlouštík váhavě postoupil o krok dopředu, ale manželka ho hned drapla za zápěstí, sevřela ho prsty jako poutem a strhla ho zpátky.

„Vy?“ obrátila se blondýna k Olliemu. Zavrtěl hlavou. „Vy?“ zeptala se Buda. Položil ruku na kalkulačku značky Texas Instruments na pultu a neodpověděl. „Vy?“ otočila se k Nortonovi, který hned začal tím svým právnickým tónem vysvětlovat, že by nikdo neměl neuváženě nikam odcházet a... a ona se od něj odvrátila a Norton po pár slovech zmlkl.

„Vy?“ podívala se na mě a já znovu zvedl Billyho a vzal jsem ho do náruče, jako bych se jím chtěl zaštítit před jejím zničeným pohledem.

„Doufám, že všichni shnijete v pekle,“ řekla. Nekřičela. Pronesla to k smrti unaveným hlasem. Došla ke dveřím a oběma rukama je roztáhla. Chtěl jsem jí něco říct, zavolat ji zpátky, ale v puse jsem měl najednou hrozně vyprahlo.

„Počkejte, paní...“ spustil ten mladík, který prve okřikl paní Carmodyovou. Chytil ji za ruku. Ona jen sklopila oči k jeho dlani a on ji zahanbeně pustil. Vyklouzla ven do mlhy. Sledovali jsme, jak se za ní mlha zavírá, jak se z ní stává nehmotná bytost, už ne člověk, ale inkoustová skica člověka na tom nejbělejším papíře světa, a nikdo nepromluvil. Na chvíli se s ní stalo totéž, co s tím nápisem na dopravní značce, který se vznášel v nicotě; její ruce, nohy i blond vlasy zmizely, jen zamlžené pozůstatky červených letních šatů ještě pár okamžiků tančily v bílém prázdnu. Pak zmizely i šaty a nikdo stále nepromluvil.

IV. Sklad. Potíže s generátory. Co se stalo brigádníkovi.

Billy se začínal chovat hystericky, najednou jako by mu znovu byly dva roky a chraplavě, naléhavě brečel, že chce za mámou. Nad horním rtem se mu leskly nudle. Položil jsem mu ruku kolem ramen, odvedl ho stranou do jedné z prostředních uliček a snažil se ho ukonejšit. Došli jsme až dozadu k dlouhému bílému pultu s masem, který se táhl podél celé zadní stěny supermarketu. Řezník pan McVey pořád ještě stál na svém místě. Jen jsme na sebe kývli, protože víc se za daných okolností udělat nedalo.

Posadil jsem se na podlahu, vzal Billyho na klín, položil si jeho hlavu na prsa, choval ho a mluvil na něj. Vykládal jsem mu všechny ty lži, které mají rodiče pro podobné zlé chvíle v zásobě, lži, které dětem připadají naprosto rozumné, a vykládal jsem mu je tak, jako bych jim sám skutečně věřil.

„To není normální mlha,“ řekl Billy. Zvedl ke mně uslzené, zarudlé oči. „Viď že není, tati?“

„Ne, myslím, že není.“ V tomhle jsem mu lhát nechtěl.

Děti se nebrání šoku tak jako dospělí; rychle se s ním sžijí, nejspíš proto, že jsou zhruba do třinácti let napůl v šoku v podstatě neustále. Billy začal klímat. Držel jsem ho dál, protože jsem se bál, aby se neprobudil, ale za chvíli už pravidelně oddechoval a spal. Možná část předešlé noci probděl, protože všichni tři pohromadě jsme v jedné posteli spali naposledy, když byl ještě mimino. A možná – cítil jsem, jak mnou při té představě proběhlo zamrazení – možná už v noci tušil, že se něco blíží.

Jakmile jsem si byl jistý, že ho jen tak něco neprobudí, položil jsem ho na podlahu a šel se poohlédnout po něčem, čím bych ho přikryl. Většina lidí dosud postávala v přední části supermarketu a hleděla ven do husté mlhy. Norton k sobě přivábil hlouček posluchačů a snažil se udržet jejich pozornost. Bud Brown stál ztuhle na svém místě u kasy, ale Ollie Weeks už někam odešel.

V uličkách obcházelo pár postav jako duchové, tváře sinalé šokem. Prošel jsem velkými dvojitými dveřmi mezi masným pultem a chladicím boxem na pivo dozadu do skladu.

Za příčkou z překližky vytrvale vrčel generátor, ale něco mi tu nehrálo. Naftové výpary byly cítit o dost pronikavěji, než by měly být. Snažil jsem se moc nedýchat a zamířil jsem k příčce. Pak jsem si raději rozepnul košili a cípem si přikryl nos a pusu.

Sklad byl podlouhlý a úzký, osvětlovaly ho jen dvě řady slabých nouzových světel. Všude stály vyrovnané krabice – nalevo bělicí prostředky, vzadu bedny s limonádami, vedle lepenkové krabice s konzervami špaget s hovězím a kečupem. Jedna z nich spadla na zem a vypadalo to, že krvácí.

Odjistil jsem dveře v příčce a prošel dozadu ke generátoru. Stroj halilo mastné mračno modrého dýmu. Výfuk vedl do díry ve zdi. Něco zřejmě venku ucpalo konec roury. Na generátoru bylo prosté tlačítko zapnuto/vypnuto, tak jsem ho překlapl. Generátor se otřásl, zachrchlal a zastavil se. Pak to v něm ještě párkrát zapraskalo, podobně jako v Nortonově tvrdohlavé motorové pile.

Nouzová světla zvolna pohasla a já se ocitl ve tmě. Během chvíle jsem ztratil orientaci a dostal jsem strach. Moje oddechování znělo jako šustění větru ve slámě. Cestou ven jsem narazil nosem do tenkých překližkových dveří a na chvíli se mi zastavilo srdce. Ve dvojitých dveřích do skladu byla malá okénka, ale někdo je bůhvíproč zamaloval černou barvou, takže tu panovala téměř dokonalá tma. Ztratil jsem směr a vrazil do krabic s bělidlem. Hromada se rozkývala a krabice začaly padat na zem. Jedna mi proletěla těsně kolem hlavy, a když jsem uhnul dozadu, zakopl jsem o jinou, která dopadla za mě. Svalil jsem se na podlahu a dal si takovou ránu do hlavy, že jsem v té tmě uviděl hvězdičky. Pěkné věci tu předvádím.

Ležel jsem tam, nadával si, třel si hlavu a v duchu se přesvědčoval, že mi nic není, tak ať se koukám zvednout, vypadnout odsud a vrátit se k Billymu. Přesvědčoval jsem se, že mě v příštím okamžiku nic měkkého a slizkého nechytí za kotník ani do ničeho podobného nezabořím šátrající ruku. Přesvědčoval jsem se, že se musím ovládnout, jinak tu zpanikařím, začnu se motat dokola, porážet všechno možné a za chvíli bude ze skladiště slušná překážková dráha.

Opatrně jsem vstal a zapátral pohledem po tenké nitce světla mezi křídly dvojitých dveří. Našel jsem ji, nevýraznou, ale nezaměnitelnou prasklinu ve tmě. Vykročil jsem k ní, ale hned jsem se zarazil.

Cosi jsem zaslechl. Jako by něco tiše klouzalo po stěně. Zastavilo se to, pak to kradmo zaťukalo a pokračovalo to dál. Nadobro jsem se sesypal. Jako bych se rázem proměnil ve čtyřleté dítě. Ten zvuk se neozýval ze supermarketu. Ozýval se za mnou. Zvenku. Z mlhy. Něco se tam plazilo, klouzalo to a škrábalo po škvárobetonových tvárnicích. A možná to hledalo, kudy by se to dostalo dovnitř.

Anebo to možná už uvnitř bylo a hledalo to mě. Možná už v příštím okamžiku ucítím původce těch zvuků na botě. Nebo na krku.

Ozvalo se to znovu. Rozhodně to přicházelo zvenku. Ale to mě nijak zvlášť neuklidnilo. Poručil jsem nohám, ať se dají do pohybu, ale odmítly poslechnout. Pak se ten zvuk proměnil. Něco zaskřípalo tmou, mně vyskočilo srdce až do krku a vrhl jsem se k té tenké svislé lince světla. Předpaženýma rukama jsem rozrazil dveře a vletěl do supermarketu.

Hned za dveřmi stála skupinka tří nebo čtyř lidí – mezi nimi i Ollie Weeks – a všichni sebou trhli překvapením. Ollie se chytil rukou za prsa. „Davide!“ vyjekl přiškrceně. „Kristovy rány, právě jsi mě připravil o deset let –“ Pak uviděl můj obličej. „Co se ti stalo?“

„Slyšeli jste to?“ zeptal jsem se. Vlastní hlas mi zněl v uších nezvykle pisklavě a hystericky. „Slyšel to někdo z vás?“

Pochopitelně nic neslyšeli. Šli se podívat, proč se zastavil generátor. Než mi to Ollie stačil dopovědět, přiběhl jeden z mladých brigádníků s plnou náručí baterek. Zvědavě se podíval z Ollieho na mě.

„Generátor jsem vypnul já,“ řekl jsem a vysvětlil proč.

„Co jste tam slyšel?“ zeptal se mě jeden z mužů. Znal jsem ho od vidění, věděl jsem, že pracuje u správy silnic; křestním se jmenoval Jim.

„Nevím. Takové klouzavé škrábání. Rozhodně už to nechci slyšet znovu.“

„Nervy,“ prohodil další z mužů kolem Ollieho.

Ne. Nebyly to nervy.

„Slyšel jste to i předtím, než zhasla světla?“

„Ne, až potom. Ale...“ Ale nic. Viděl jsem, jak se na mě dívají. Nestáli o žádné další špatné zprávy, o nic děsivého ani nezvyklého. Toho už bylo víc než dost. Jen Ollie vypadal, že mi věří.

„Pojďte dovnitř a zase ho nahodíme,“ ozval se brigádník a začal rozdávat baterky. Ollie ji přijal váhavě. Mladík s lehce pohrdavým blýsknutím v očích nabídl jednu i mně. Mohlo mu být něco kolem osmnácti. Po chvilce rozmýšlení jsem baterku přijal. Pořád jsem potřeboval něco, čím bych přikryl Billyho.

Ollie otevřel dveře, zajistil je a pustil dovnitř trochu světla. Kolem pootevřených dvířek v překližkové příčce ležely krabice s bělidlem.

Jim zavětřil a prohlásil: „Teda cítit je to vážně dost. Udělal jste dobře, že jste ho vypnul.“

Kužely světla z baterek se roztančily po krabicích konzervovaných potravin, toaletního papíru, psího žrádla. Sklad byl plný kouře, který sem už kdovíjak dlouho unikal z ucpaného výfuku. Brigádník krátce posvítil úplně doprava na vrata pro zásobování.

Oba muži s Olliem prošli za příčku ke generátoru. Paprsky jejich svítilen neklidně poskakovaly z místa na místo a připomněly mi výjevy z klukovských dobrodružných románů – na vysoké jsem si přivydělával tím, že jsem jich celou řadu ilustroval. Piráti, kteří o půlnoci zakopávají své krvavé zlato, nebo možná šílený doktor, který se svým pomocníkem krade tělo z hrobu. Na stěnách poskakovaly stíny, zrůdně pokřivené neposednými, navzájem se protínajícími světelnými paprsky. V generátoru to nepravidelně cvakalo, jak postupně chladl.

Brigádník vykročil k vratům, baterku namířenou přímo před sebe. „Tam bych radši nechodil,“ zavolal jsem za ním.

„To já vím, že ne.“

„Zkus to, Ollie,“ ozval se jeden z mužů. Generátor zasípal, pak se rozeřval.

„Proboha! Vypni to! To je teda smrad!“

Generátor znovu ztichl.

Když vyšli ven, mladík už se vracel od vrat. „Vážně tam něco ucpalo výfuk,“ oznámil jeden z mužů.

„Tak víte co,“ navrhl mladík. Oči se mu ve světle baterek jen leskly a v obličeji mu pohrával stejný rozpustilý výraz, jaký jsem nesčetněkrát kreslil na obálky těch klukovských románů. „Nahoďte ho aspoň na tak dlouho, abych mohl zvednout támhlety vrata. Pak to oběhnu a zjistím, co tu rouru ucpalo.“

„To mi nepřijde jako nejlepší nápad, Norme,“ opáčil pochybovačně Ollie.

„Ta vrata jsou elektrická?“ zeptal se Jim.

„Jistě,“ přikývl Ollie. „Ale nepřipadá mi zrovna nejmoudřejší –“

„To je v pohodě,“ skočil mu do řeči ten druhý chlap. Obrátil si baseballovou čepici kšiltem dozadu. „Já to udělám.“

„Ne, vy mi nerozumíte,“ začal znovu Ollie. „Vážně si myslím, že by nikdo neměl –“

„Nemějte starosti,“ zarazil Ollieho shovívavým tónem a odvrátil se od něj.

„Počkat,“ ozval se naštvaně brigádník Norm. „To byl můj nápad.“

Najednou nějakým kouzlem úplně přeskočili otázku, jestli by se to vůbec mělo provést, a začali se dohadovat, kdo půjde ven. Jenže nikdo z nich neslyšel to děsivé škrábání. „Ticho!“ okřikl jsem je.

Otočili se ke mně.

„Mám pocit, že to pořád nechápete. Nebo děláte všechno pro to, abyste to nepochopili. Tohle není obyčejná mlha. Od chvíle, kdy se na nás snesla, do supermarketu nikdo nepřišel. Jestli otevřete ty vrata a něco vleze dovnitř –“

„Jako co?“ skočil mi do řeči Norm s typickým opovržením drsného osmnáctiletého frajera.

„To, co vydávalo ty zvuky, které jsem slyšel.“

„Pane Draytone,“ oslovil mě Jim. „Promiňte, ale já moc nevěřím, že jste opravdu něco slyšel. Vím, že jste uznávaný umělec a máte konexe v New Yorku i v Hollywoodu, ale to pro mě neznamená, že jste něco extra. Myslím, že jste tady zůstal potmě a prostě jste trochu... trochu zpanikařil.“

„Možná, že jo,“ opáčil jsem. „A možná, když jste takoví hrdinové, tak jste se nejdřív měli postarat, aby se tamta dáma dostala v bezpečí domů k dětem.“ Jeho přístup – i přístup jeho kamaráda a brigádníka Norma – mě hrozně štval a čím dál tím víc mě děsil. Oči se jim leskly podobně jako některým chlapům, když jdou střílet krysy na městskou skládku.

„Heleďte,“ ozval se Jimyho parťák. „Až někdo z nás bude potřebovat vaši radu, tak si o ni řekne.“

Ollie váhavě prohlásil: „On vlastně ten generátor není zas až tolik potřeba. Potraviny v chladicích boxech vydrží přes dvanáct hodin bez –“

„Fajn,“ skočil mu honem do řeči Jim a obrátil se k mladíkovi, „tak teda půjdeš ty. My nahodíme motor a ty zvedneš vrata, aby to tady tak nesmrdělo. S Myronem budeme čekat u roury. Křikni na nás, až bude volná.“

„Jasně,“ přikývl Norm a vzrušeně odběhl.

„Chováte se jako cvoci,“ řekl jsem. „Tu ženskou jste nechali jít samotnou –“

„No vy jste se taky zrovna nepřetrhl, abyste ji doprovodil,“ ozval se Jimyho parťák Myron. Zpod límce mu do tváří stoupala světlá, cihlová červeň.

„– ale budete riskovat život toho kluka kvůli generátoru, na kterém stejně nezáleží?“

„Co kdybyste radši zavřel hubu!“ křikl na mě Norm.

„Podívejte, pane Draytone,“ chladně se na mě usmál Jim. „Jestli máte ještě něco na srdci, tak vám radím, abyste si radši přepočítal zuby, protože už mi ty vaše kecy vážně lezou krkem.“

Ollie ke mně vyplašeně otočil hlavu. Pokrčil jsem rameny. Prostě se zbláznili. Nedokázali posoudit, co je a co není vhodné dělat. Tam v supermarketu byli zmatení a vystrašení. Tady před sebou měli prostý mechanický problém: jankovitý generátor. Ten problém se dal vyřešit. Pokud ho vyřeší, budou se cítit méně zmatení a bezmocní. Proto se rozhodli, že ho vyřeší.

Jim se svým parťákem Myronem dospěli k závěru, že už mě náležitě usadili, a vešli ke generátoru. „Můžeš, Norme?“ zeptal se Jim.

Norm přikývl, pak si uvědomil, že přikývnutí nemůžou slyšet, a tak zavolal: „Jo, můžu.“

„Norme, nebuď blázen,“ naposledy jsem se ho pokusil odradit.

„Děláš chybu,“ přidal se Ollie.

Podíval se na nás a najednou vypadal mnohem mladší než na těch osmnáct let. Vypadal jako malý kluk. Ohryzek mu nervózně poskakoval a celý obličej začínal zelenat strachy. Otevřel pusu a chtěl něco říct – myslím, že to chtěl celé odvolat –, jenže v tu chvíli se znovu rozeřval generátor, a jakmile hladce běžel, Norm stiskl tlačítko po pravé straně vrat a vrata začala po ocelových kolejnicích stoupat vzhůru. Když generátor naskočil, rozsvítilo se nouzové osvětlení, ale teď se trochu ztlumilo, protože mu motor vrat ubíral šťávu.

Stíny přeběhly na druhou stranu a rozpustily se. Sklad se začal plnit měkkým bílým světlem zataženého zimního dne. Znovu jsem si všiml toho zvláštního štiplavého zápachu.

Vrata vystoupala půl metru nad zem, pak metr. Za nimi jsem viděl rovné betonové nakládací molo, jehož obrysy zvýrazňoval žlutý pruh na okrajích. Žlutá barva zhruba v metrové vzdálenosti bledla a mizela. Mlha byla neuvěřitelně hustá.

„Jdu na to!“ křikl Norm.

Dovnitř se začaly natahovat mlžné jazyky, bílé a jemné jako vlající krajka. Vzduch byl studený. Celé dopoledne bylo poměrně chladno, zejména ve srovnání s tím parným vedrem posledních tří týdnů, ale byl to letní chlad. Tohle byla vyložená zima. Jako v březnu. Otřásl jsem se. A vzpomněl jsem si na Steff.

Generátor ztichl. Jim vyšel ven právě ve chvíli, kdy se Norm protáhl pod vraty. Viděl to. Stejně jako já. Stejně jako Ollie.

Přes okraj betonového nakládacího mola se vynořilo chapadlo a popadlo Norma za lýtko. Spadla mi brada. Ollie krátce zachroptěl překvapením. Chapadlo se rozšiřovalo z tloušťky zhruba pěti centimetrů – tloušťka běžné užovky – v místě, kde se omotalo kolem Normovy nohy, až do tloušťky zhruba třiceti nebo čtyřiceti centimetrů v místě, kde se ztrácelo v mlze. Shora bylo břidlicově šedé a na spodku přecházelo do růžova. Navíc se vespodu nacházely řady přísavek. Hýbaly se a svíjely jako stovky maličkých našpulených úst.

Norm se podíval na nohu. Spatřil, co ho drží. Vyvalil oči. „Sundejte to ze mě! Sundejte to ze mě! Kurva, dejte ze mě tu věc pryč!“

„Prokrista,“ zakňučel Jim.

Norm se chytil spodního okraje vrat z vlnitého plechu a vklouzl zpátky dovnitř. Chapadlo se vyboulilo, podobně jako se vám vyboulí ruka, když ji ohnete, a strhlo Norma na vrata – praštil se o ně hlavou. Chapadlo se vyboulilo ještě víc a Normovy nohy a trup začaly ujíždět ven. Spodek vrat mu vyhrnul košili z kalhot. Zoufale zabral a vtáhl se zpátky dovnitř, jako kdyby dělal shyb vleže.

„Pomozte mi,“ vzlykal. „Pomozte mi, lidi, prosím vás. Prosím.“

„Ježišmarjá,“ vydechl Myron. Vyšel od generátoru, aby se podíval, co se děje.

Stál jsem nejblíž, tak jsem popadl Norma kolem pasu, zapřel se patami a vší silou zabral. Chvíli se mi dařilo postupovat, ale jen chvíli. Jako bych natahoval žvýkačku nebo karamel. Chapadlo trochu povolilo, ale kořisti se v žádném případě nevzdalo. Pak se k němu z mlhy připojila další tři. Jedno se obtočilo kolem Normovy svěšené červené zástěry Federal Foods a strhlo ji z něj. Pak i s tou červenou zástěrou zmizelo zpátky v mlze a mně se vybavilo, co naše máma vždycky říkala, když jsme s bráchou škemrali o něco, co nám nechtěla dát – bonbony, komiks, nějakou hračku. „To potřebujete asi jako slepice mávátko.“ Tohle se mi vybavilo a vzápětí jsem si vzpomněl, jak to chapadlo mávalo Normovou červenou zástěrou, a rozesmál jsem se. Rozesmál jsem se, ale mezi mým smíchem a Normovým křikem nebyl vůbec žádný rozdíl. Dost možná kromě mě samotného nikdo ani nevěděl, že se směju.

Zbylá dvě chapadla chvíli bezcílně šmejdila po nakládacím molu a vydávala totéž škrábání, které jsem slyšel prve. Pak jedno z nich narazilo do Normova levého boku a obtočilo se mu kolem pasu. Dotklo se mojí ruky. Bylo teplé, hladké a pulzovalo. Myslím si, že kdyby mě chytilo těmi přísavkami, byl bych v mlze skončil taky. Ale nechytilo. Chytilo Norma. A třetí chapadlo se mu omotalo kolem druhého kotníku.

Teď už jsem ho nedokázal udržet. „Pomozte mi!“ vykřikl jsem. „Ollie! Nebo někdo! Pojďte mi pomoct!“

Ale nešli. Nevím, co dělali, ale nepřišel ani jeden.

Sklopil jsem oči a viděl jsem, jak se chapadlo kolem Normova pasu noří do kůže. V místě, kde se mu vyhrnula košile z kalhot, ho přísavky užíraly zaživa. Z rány vyhloubené chapadlem začala prosakovat krev, stejně červená jako ztracená zástěra.

Narazil jsem hlavou do okraje povytažených vrat.

Normovy nohy už byly znovu venku. Vyzul se mu jeden mokasín. Z mlhy se vynořilo nové chapadlo, pevně se omotalo kolem boty a zmizelo s ní. Norm zatínal prsty do spodního okraje vrat. Tohle sevření bylo to poslední, co ho pojilo se životem. Prsty měl úplně bledé. Už nekřičel, jen neustále odmítavě vrtěl hlavou ze strany na stranu, až mu dlouhé černé vlasy vlály.

Hodil jsem pohled přes rameno a viděl jsem, že se blíží další chapadla, desítky, celý les. Většina byla malá, ale pár jich bylo vyloženě obřích, tlustých jako ten mechem obrostlý kmen, který nám ráno ležel přes cestu. Tihle obři měli přísavky růžové jako žužu a velké jako víka od kanálu. Jedno z chapadel s hlasitým, táhlým trrrrrap! udeřilo do betonového nakládacího mola a jako nějaká obří slepá žížala se začalo líně sunout k nám. Mocně jsem zabral a chapadlo kolem Normova pravého lýtka o kousek sklouzlo. To bylo všechno. Než jsem ho stačil znovu pořádně popadnout, viděl jsem, že ho ta věc žere zaživa.

Jedno z chapadel se mi zlehka otřelo o tvář a zarazilo se ve vzduchu, jako kdyby přemýšlelo. V té chvíli jsem si vzpomněl na Billyho. Na Billyho, který spal v supermarketu u dlouhého bílého pultu pana McVeyho. Přišel jsem jen pro něco, čím bych ho přikryl. Jestli mě jedna z těch věcí chytí, nebude ho mít kdo hlídat – leda snad Norton.

A tak jsem pustil Norma a klesl na všechny čtyři.

Byl jsem polovinou těla uvnitř a polovinou venku, přesně pod zdviženými vraty. Nalevo ode mě prošlo chapadlo, skutečně, vypadalo to, jako kdyby kráčelo po přísavkách. Přichytilo se na jedné z Normových svalnatých paží, na vteřinu se zarazilo, pak se kolem ní omotalo.

Norm teď vypadal, jako by se tu vynořil z nějakého šíleného snu o zaříkávání hadů. Chapadla už se mu neposedně ovíjela kolem celého těla... a byla i všude kolem mě. Neohrabaně jsem odskočil dovnitř, dopadl jsem na rameno a překulil se. Jim, Ollie a Myron tam pořád ještě trčeli. Jako skupina voskových figurín v muzeu Madame Tussaud, bledé tváře, nepřirozeně jasné oči. Jim a Myron stáli po stranách dveří ke generátoru.

„Pusťte generátor!“ křikl jsem na ně.

Ani jeden se nepohnul. S necitlivou, mrtvolnou úporností zírali na nakládací molo.

Zašátral jsem po zemi, popadl první věc, která mi přišla pod ruku – krabici bělidla – a hodil ji po Jimovi. Trefila ho do břicha, těsně nad pásek. Vyhekl a chytil se za břicho. Zamžikal a do očí se mu vrátil aspoň trochu normální výraz.

„Jdi sakra pustit ten generátor!“ zařval jsem tak, až mě z toho zabolelo v krku.

Nehýbal se; místo toho se začal omlouvat, protože nejspíš dospěl k závěru, že když teď Norma zaživa sežrala nějaká děsivá stvůra z mlhy, bude se on muset zpovídat z toho, že ho tam poslal.

„Mě to mrzí,“ zakňoural. „Nevěděl jsem, jak jsem to proboha měl vědět? Povídal jste, že jste něco slyšel, ale já netušil co, měl jste říct jasně, co přesně jste slyšel. Myslel jsem si, já nevím, že jste slyšel třeba ptáka nebo tak něco –“

A tak se pohnul Ollie, odstrčil ho ramenem a vklopýtal ke generátoru. Jim zakopl o krabici s bělidlem a upadl stejně jako já předtím ve tmě. „Mě to mrzí,“ řekl ještě jednou. Zrzavé vlasy mu spadly do čela. Tváře měl bílé jako tvaroh. Oči vyděšené jako malý kluk. Pak se po chvilce ozvalo kuckání startujícího generátoru.

Otočil jsem se zpátky k vratům. Norm už mlel z posledního, ale pořád se jednou rukou pevně držel. Kolem celého těla se mu svíjela chapadla, na beton pleskaly kapky krve a vytvářely tam červená kolečka velká jako desetníky. Trhal hlavou a vyvalené oči s hrůzou upíral do mlhy.

Další chapadla už se plazila po podlaze uvnitř. V okolí tlačítka, jímž se ovládala vrata, jich bylo tolik, že by byla sebevražda se k němu přibližovat. Jedno z chapadel se sevřelo kolem půllitrové láhve pepsi a odneslo si ji. Další se obtočilo kolem lepenkové krabice a zmáčklo ji. Krabice se protrhla, spodem i horem se z ní začala valit záplava toaletních papírů a kutálet se všude po podlaze. Chapadla je lačně chytala.

Vtom dovnitř vklouzlo jedno z těch velkých. Špička se zvedla ze země a jako by větřila ve vzduchu. Začala se blížit k Myronovi, který před ní po maličkých krůčcích ustupoval a koulel při tom očima. Z ochablých rtů mu uniklo pisklavé zasténání.

Rozhlédl jsem po něčem, po čemkoli, čím bych dosáhl přes šátrající chapadla a mohl stisknout knoflík na stěně. Uviděl jsem koště opřené o basy s pivem a natáhl jsem se pro ně.

Normova volná ruka se pustila vrat. Chapadla ho hned začala táhnout po nakládacím molu a on zoufale zatínal prsty do betonu. Naše pohledy se na krátkou chvíli setkaly. Měl děsivě jasné oči a bylo na nich vidět, že si pořád uvědomuje, co se s ním děje. Nevybíravě, hrubě ho to táhlo do mlhy. Ozval se další výkřik, ale záhy umlkl. Norm zmizel.

Zatlačil jsem koncem koštěte na tlačítko a rozeznělo se kvílení motoru. Vrata začala klouzat zpátky dolů. Nejdřív se dotkla nejtlustšího chapadla, toho, které se vydalo na průzkum k Myronovi. Vrata začala tlačit na kůži – byla-li to kůže –, pak ji prořízla. Z chapadla vytryskla černá tekutina. Zběsile se svíjelo, švihalo po betonové podlaze skladu jako hrůzný bič a pak jako by se zploštilo. Za chvíli bylo pryč. Ostatní se začala stahovat za ním.

Jedno z nich drželo dvoukilový pytel psích granulí a odmítalo ho pustit. Klesající vrata chapadlo přeřízla a zapadla do vyhloubené drážky. Uťatý konec chapadla se křečovitě sevřel a protrhl pytel, takže se granule rozsypaly všude kolem. Pak sebou začalo na podlaze mrskat jako ryba vytažená z vody, stáčelo se a roztáčelo, ale čím dál pomaleji, až nakonec zůstalo nehybně ležet. Dloubl jsem do něj koncem koštěte. Asi metr dlouhé chapadlo se kolem něj na okamžik křečovitě sevřelo, ale pak ho pustilo a zůstalo nehybně ležet ve změti toaletního papíru, psích granulí a krabic s bělidlem.

Bylo slyšet jen řev generátoru a Ollieho, jak za překližkovou příčkou brečí. Viděl jsem, že tam sedí na židli s tváří zabořenou do dlaní.

Pak jsem si uvědomil, že je slyšet ještě něco. Tytéž tiché, smýkavé zvuky, které jsem prve slyšel ve tmě. Jen jich tentokrát bylo desetkrát tolik. To se chapadla hemžila venku po nakládacím molu a hledala cestu dovnitř.

Myron popošel pár kroků ke mně. „Podívejte,“ řekl. „Musíte pochopit –“

Natáhl jsem mu jednu pěstí. Tak ho to překvapilo, že se ani nepokusil uhnout. Trefil jsem se těsně pod nos a rozrazil jsem mu horní ret o zuby. Krev mu stékala rovnou do úst.

„Poslali jste ho na smrt!“ křikl jsem na něj. „Doufám, že jste se na to celé dobře díval. Že jste si dobře prohlídl, co jste udělali!“

Začal jsem do něj bušit, střídal levou pravou, ne tak, jak mě to učili na vysoké na boxu, prostě jsem ho jen zasypával ranami. Ustupoval přede mnou, některé údery se mu dařilo odrážet, zbytek přijímal s otupělostí, která neměla daleko k jisté odevzdanosti či pokání. To mě ještě víc rozzuřilo. Rozbil jsem mu nos. Pod jedním okem jsem mu udělal monokl, který brzy nádherně zčerná. Další ranou jsem ho tvrdě zasáhl do brady. Poté se mu zamžil a rozostřil pohled.

„Podívejte,“ opakoval pořád dokola, „podívejte, podívejte,“ a pak jsem mu dal jednu do břicha, vyrazil jsem mu dech a tím to jeho „podívejte, podívejte“ skončilo. Nevím, jak dlouho bych do něj vydržel bušit, kdyby mě někdo nechytil za ruce.

Vytrhl jsem se a otočil se. Doufal jsem, že je to Jim. Toužil jsem vrazit jednu i Jimovi.

Ale nebyl to Jim. Byl to Ollie, v celém kulatém obličeji smrtelně bledý, kromě černých kruhů pod očima – očima lesklýma od pláče. „Dost, Davide,“ řekl mi. „Už ho nemlať. Tím se nic nevyřeší.“

Jim stál se zmateným, prázdným výrazem opodál. Odkopl jsem k němu jednu krabici. Zasáhla ho do vysokých kovbojských bot a odrazila se stranou.

„Vy jste dvojka absolutních idiotů,“ řekl jsem.

„No tak, Davide,“ mírnil mě Ollie. „Už toho nech.“

„Vy dva idioti můžete za smrt toho kluka.“

Jim sklopil zrak ke kovbojským botám. Myron seděl na podlaze a držel se za pivní pupek. Ztěžka jsem oddechoval. V uších mi hučela krev a třásl jsem se po celém těle. Posadil jsem se na pár krabic, předklonil hlavu mezi kolena a chytil se za kotníky. Seděl jsem tak poměrně dlouho, s vlasy shrnutými do tváře, a čekal, jestli omdlím, začnu zvracet nebo co vlastně.

Po chvíli mě nevolnost začala přecházet a zvedl jsem hlavu k Olliemu. Jeho růžový prsten planul ve světle nouzových světel vlastním tlumeným ohněm.

„Dobře,“ řekl jsem. „Už jsem se sebral.“

„Fajn,“ přikývl Ollie. „Musíme promyslet, co teď uděláme.“

Ve skladu to znovu začínalo smrdět výfukovými plyny. „Vypneme generátor. To v první řadě.“

„Jo, pojďme odsud,“ ozval se Myron. Prosebně se na mě zadíval. „Toho kluka je mi líto. Ale musíte chápat –“

„Nic nemusím chápat. Vy dva jděte zpátky do obchodu, ale počkejte hned tady u chladicího boxu s pivem. A nikomu nic neříkejte. Zatím.“

Poměrně ochotně zamířili k dvojitým dveřím, a když jimi procházeli, přitiskli se jeden k druhému. Ollie vypnul generátor, a než začala pohasínat světla, všiml jsem si prošívaného koberce – podobného, jaký používají stěhováci k obložení rozbitných věcí – přehozeného přes hromadu vratných lahví od minerálky. Sebral jsem ho pro Billyho.

Bylo slyšet unavené šoupání nohama, jak se Ollie vrací od generátoru. Jako většina lidí s nadváhou měl těžký a trochu sípavý dech.

„Davide?“ Hlas se mu nepatrně zachvěl. „Jsi tu ještě?“

„Tady jsem, Ollie. Pozor na ty krabice s bělidlem.“

„Jo.“

Naváděl jsem ho hlasem a asi po půl minutě natáhl ze tmy ruku a chytil mě za rameno. Dlouze, rozechvěle si povzdechl.

„Proboha, pojďme pryč.“ Ucítil jsem rolaidsky, které vždycky žvýkal, aby mu nepáchlo z pusy. „Ta tma je... hrozná.“

„To je,“ přisvědčil jsem. „Ale ještě chvíli počkej, Ollie. Chtěl jsem si s tebou promluvit a nechci, aby nás ti dva blbci slyšeli.“

„Dave... Norma nikdo k ničemu nenutil. Na to bys neměl zapomínat.“

„Norm byl ještě děcko, a oni děcka nejsou. Ale to je jedno, to už nespravíme. Jenže jim to budeme muset říct, Ollie. Lidem v supermarketu.“

„Jestli začnou panikařit –“ namítl pochybovačně Ollie.

„Možná začnou a možná nezačnou. Ale rozhodně si dobře rozmyslí, jestli půjdou ven, což většina z nich právě teď chce udělat. A není divu. Většina nechala někoho doma. Já taky. Musíme jim vysvětlit, co riskují, když vylezou do mlhy.“

Zatínal mi prsty do ruky. „Dobře,“ řekl. „Jo, jenom mi pořád vrtá hlavou... ta chapadla... jako z chobotnice nebo z čeho... Co to tam bylo, Davide? Co tam v té mlze bylo?“

„Nevím. Ale nechci, aby to ti dva vykládali lidem sami. Pak by totiž panika vypukla stoprocentně. Pojďme.“

Rozhlédl jsem se a za chviličku jsem rozeznal tu tenkou svislou linku světla mezi křídly dveří. Začali jsme se tam šourat a dávali si pozor na popadané krabice. Masité Ollieho prsty mi pevně svíraly předloktí. Uvědomil jsem si, že jsme všichni někde zapomněli baterky.

Těsně přede dveřmi Ollie prázdným hlasem pronesl: „Je to všechno nesmysl, Davide. To přece musíš chápat. I kdyby sem přijel tirák z oceanária v Bostonu a vyklopil tady jednu z těch obřích olihní, jako byly ve Dvaceti tisících mil pod mořem, tak by chcípla. Prostě by chcípla.“

„Jo,“ řekl jsem. „To je pravda.“

„Tak co to bylo? No? Co to tam bylo? Co to sakra v té mlze je?“

„Nevím, Ollie.“

Vyšli jsme ven.

V. Hádka s Nortonem. Debata u chladicího boxu. Potvrzení.

Jim a jeho parťák Myron stáli hned za dveřmi, oba s budweiserem v ruce. Došel jsem k Billymu, ujistil se, že spí, a přikryl ho stěhováckým koberečkem. Pohnul se, něco zamumlal, ale pak zůstal v klidu ležet. Podíval jsem se na hodinky. Bylo 12.15. Napadlo mě, jestli se nezastavily; připadalo mi, že od chvíle, kdy jsem se vydal najít Billymu něco na přikrytí, uplynulo aspoň pět hodin. Ve skutečnosti to bylo pouhých pětatřicet minut.

Vrátil jsem se k Olliemu, Jimovi a Myronovi. Ollie už si taky vytáhl pivo a jedno nabídl i mně. Vzal jsem si ho a naklopil do sebe naráz půlku plechovky, stejně jako ráno při řezání stromů. Trochu mě to nakoplo.

Jim byl celým jménem Jim Grondin. Myronovo příjmení znělo LaFleur – což bylo celkem trefné, protože byl vážně pěkné kvítko. Na rtech, na bradě a na tvářích mu zasychala krev. Oko, pod kterým jsem mu udělal monokl, už začínalo otékat. Bezcílně kolem nás prošla ta mladá dáma v brusinkové mikině a obezřetně si Myrona prohlédla. Mohl jsem jí říct, že Myron je nebezpečný jen mladým klukům, kteří si potřebují dokazovat, jakou mají odvahu, ale nechal jsem si to pro sebe. Ollie měl koneckonců pravdu – vážně dělali jen to, co v tu chvíli pokládali za nejlepší, třebaže zaslepeně a bázlivě a bez ohledů na zájmy většiny. A teď jsem je potřeboval k tomu, co jsem za nejlepší pokládal já. Předpokládal jsem, že s nimi chvíli nebudou problémy. Oba zkrotli jako beránci. Bylo jasné, že si ani jeden z nich – zejména kvítko Myron – teď nějakou dobu nic netroufne. Ta jiskra, která jim zářila z očí, když posílali Norma ven vyčistit výfukovou rouru, nadobro pohasla. Stáhli ocas mezi nohy.

„Budeme těm lidem muset něco říct,“ prohlásil jsem.

Jim otevřel pusu a chtěl něco namítnout.

„Pokud nás podpoříte, necháme si s Olliem pro sebe, že jste to byli vy dva, kdo poslal Norma ven... ale musíme jim říct, co ho dostalo.“

„Jistě,“ přikývl Jim s trapnou dychtivostí. „To musíme, protože jinak by mohli jít ven... jako ta ženská... jako ta ženská, co...“ Otřel si hřbetem ruky ústa a honem si znovu přihnul z plechovky. „Bože, to je děs.“

„Davide?“ obrátil se ke mně Ollie. „Co když –“ Zarazil se, ale pak se přiměl pokračovat. „Co když se dostanou dovnitř? Ta chapadla?“

„Kudy?“ opáčil Jim. „Vrata jste přece zavřeli.“

„To jo,“ přikývl Ollie. „Ale celá přední stěna tohohle baráku je prosklená.“

Žaludek jako by mi sletěl výtahem o dvacet pater níž. Samozřejmě jsem to věděl, ale až do té chvíle se mi tuhle skutečnost dařilo úspěšně pomíjet. Ohlédl jsem se na spícího Billyho. Vybavil jsem si chapadla, která se ovíjela kolem Norma. Představil jsem si, že by se totéž mohlo stát Billymu.

„Prosklená stěna,“ zašeptal Myron LaFleur. „U Krista Ježíše s vrtulí na břiše.“

Nechal jsem je všechny tři stát u chladicího boxu a popíjet už druhou plechovku piva a vypravil jsem se hledat Brenta Nortona. Našel jsem ho u pokladny číslo dvě zabraného do vážného rozhovoru s Budem Brownem. Jak tam takhle stáli – pohledný postarší elegán Norton s módně ostříhanými prošedivělými vlasy a Brown s výrazem zarputilého Novoangličana –, vypadali jako dvojička vystřižená z nějakého komiksu v New Yorkeru.

V prostoru mezi kasami a dlouhou prosklenou stěnou neklidně přecházelo asi dvacet lidí. Spousta jich postávala u výlohy a hleděla ven do mlhy. Znovu mi připomněli řadu lidí, kteří nakukují plotem na staveniště.

Paní Carmodyová seděla na nehybném posuvném pásu jedné z pokladen a kouřila parliamentku s filtrem pro odvykající kuřáky. Přejela po mně pohledem, ale asi jsem ji nezaujal, protože se zadívala jinam. Vypadala, jako by snila s otevřenýma očima.

„Brente,“ zavolal jsem.

„Davide! Kam jsi zmizel?“

„O tom si s tebou chci promluvit.“

„Někdo tam vzadu u chladicích boxů pije pivo,“ pronesl Brown stejně pochmurně, jako kdyby oznamoval, že se na večírku u pastora pouštěly pornofilmy. „Vidím je odsud v zrcadle. Tohle musí okamžitě přestat.“

„Brente?“

„Omluvíte mě na okamžik, že, pane Browne?“

„Jistě.“ Založil si ruce na prsou a zamračeně se zahleděl do vydutého zrcadla. „A taky to přestane, o to se postarám.“

Vykročili jsme s Nortonem kolem domácích potřeb a galanterie k chladicímu boxu v zadním rohu supermarketu. Ohlédl jsem se a s nemalým znepokojením jsem si všiml, jak se dřevěné trámy, do nichž byly zasazeny vysoké, obdélníkové tabule skla, prohnuly, zkroutily a popraskaly. A připomněl jsem si, že jedno z oken už je částečně rozbité. Při tom podivném nárazu se z něj v horním rohu odlomil trojúhelníkový kus skla. Možná bychom ho mohli něčím zacpat – třeba těmi dámskými tričky za tři a půl dolaru, kterých jsem si všiml u vína –

Vtom se řetězec mých myšlenek náhle přetrhl a musel jsem si dát ruku před pusu, jako bych potlačoval říhnutí. Ve skutečnosti jsem potlačoval výtrysk nezdravého smíchu, který se mi dral z hrdla při představě, jak pěchujeme do díry dámská trička, abychom zastavili ta chapadla, která odnesla Norma. Na vlastní oči jsem viděl, jak jedno z nich – jedno z těch menších – zmáčklo pytel psích granulí takovou silou, že se rozletěly po okolí.

„Davide? Není ti nic?“

„Cože?“

„Zatvářil ses, jako kdybys právě dostal buď nějaký hodně dobrý, nebo úplně stupidní nápad.“

Vtom mě vážně něco napadlo. „Brente, co se stalo s tím chlapem, který prve přiběhl dovnitř a vyřvával, že něco v mlze dostalo Johna Lee Frovina?“

„S tím, jak mu tekla krev z nosu?“

„Jo, s tím.“

„Omdlel. Pan Brown přinesl z lékárničky čichací soli a ty ho zase přivedly k sobě. Proč?“

„Říkal pak ještě něco, když se probral?“

„Zase začal s tou halucinací. Pan Brown ho odvedl k sobě do kanceláře, protože tady děsil ženské. Šel s ním docela ochotně. Nechtěl zůstávat tady u výlohy. Když mu pan Brown řekl, že v kanceláři je jen jedno okýnko, a to ještě zpevněné drátěným pletivem, celkem bez protestů ho následoval. Předpokládám, že tam ještě pořád sedí.“

„To, o čem mluvil, nebyla žádná halucinace.“

„Jistěže nebyla.“

„A ten otřes, co jsme cítili...“

„Taky ne, ale Davide –“

Má strach, opakoval jsem si v duchu. Nesmíš na něj vyletět, dneska dopoledne už ses přestal ovládat jednou a to úplně stačí. Nesmíš na něj vyletět jen proto, že se chová úplně stejně jako během toho pitomého pozemkového sporu... nejdřív povýšeně, pak sarkasticky, a nakonec, když už bylo jasné, že prohraje, vyloženě sprostě. Nesmíš na něj vyletět, protože ho budeš potřebovat. Možná neumí ani nastartovat vlastní motorovou pilu, ale vypadá jako prototyp moudrého otce, a když on řekne lidem, aby nepanikařili, tak nebudou. Nesmíš na něj vyletět.

„Vidíš ty dvojité dveře vzadu za tím chladicím boxem s pivem?“

Podíval se tam a zamračil se. „Nepopíjí tam s těmi chlapy ten druhý vedoucí? Weeks? Jestli ho uvidí Brown, můžeš se vsadit, že si bude hodně brzo hledat novou práci.“

„Brente, můžeš mě prosím tě poslouchat?“

Nesoustředěně se na mě ohlédl. „Co jsi říkal, Davide? Mrzí mě to, nezlob se.“

Za chvíli tě to bude mrzet mnohem víc. „Vidíš ty dveře?“

„Samozřejmě že je vidím. Co je s nimi?“

„Vedou do skladu, který se táhne podél celé západní stěny budovy. Billy usnul a já se tam zašel podívat, jestli tam třeba nenajdu něco, čím bych ho mohl přikrýt...“

Pověděl jsem mu všechno, vynechal jsem jen naši hádku o to, jestli by Norm vůbec měl jít ven, nebo ne. Řekl jsem mu, co vlezlo dovnitř... a co nakonec s křikem zmizelo v mlze. Brent Norton mi odmítl uvěřit. Vlastně o tom odmítl byť jen uvažovat. Odvedl jsem ho k Jimovi, Olliemu a Myronovi. Všichni tři mu moje vyprávění potvrdili, přestože Jim i kvítko Myron už byli napůl opilí.

Norton opět odmítl uvěřit nebo o tom byť jen na chvíli zauvažovat. Prostě nás ignoroval. „Ne,“ opakoval. „Ne, ne, ne. Odpusťte, pánové, ale to je naprosto absurdní. Buď si ze mě děláte legraci,“ zahleděl se na nás s povýšeneckým úsměvem, aby ukázal, že povedený vtip dokáže samozřejmě ocenit, „nebo jste se stali obětí davové hypnózy.“

Znovu ve mně začal vřít vztek, ale ovládl jsem ho – s obtížemi. Myslím si, že běžně nejsem nijak zvlášť prchlivý, ale tohle nebyla běžná situace. Musel jsem myslet na Billyho a na to, co se děje – nebo co se už stalo – se Steff. A tyhle myšlenky mě v podvědomí neustále užíraly.

„Dobře,“ řekl jsem. „Tak se tam pojď podívat. Kus chapadla tam zůstal na podlaze. Skřípla ho vrata, když jsme je spouštěli dolů. A poslechneš si je na vlastní uši. Lezou tam po nakládacím molu. Šustí to jako listí ve větru.“

„Ne,“ odpověděl pevně.

„Cože?“ Vážně jsem si myslel, že jsem se přeslechl. „Co jsi říkal?“

„Řekl jsem ne, nikam s tebou nejdu. Už to přestává být vtipné.“

„Brente, já ti přísahám, že to není vtip.“

„Samozřejmě že je,“ vyštěkl na mě. Přejel pohledem po Jimovi, po Myronovi, na okamžik se zastavil u Ollieho – který jeho pohled s klidnou odevzdaností opětoval – a nakonec se obrátil zpátky ke mně. „Je to kameňák jako stehno, vážně k popukání. Co, Davide?“

„Brente... poslouchej –“

„Ne, ty poslouchej!“ Začínal zvedat hlas, jak byl zvyklý ze soudní síně. Ve ztichlém supermarketu se hlas velice, velice dobře nesl a několik lidí, kteří se nervózně a bezcílně potulovali kolem, se hned ohlédlo, co se to děje. Norton na mě namířil ukazováček. „Je to vtip. Je to slupka od banánu a já na ní mám uklouznout. Nikdo z vás místních cizáky moc nemusí, co? Vždycky držíte pohromadě, co? Přesně jako když jsem tě dotáhl před soud, abych dostal, co mi právem patří. Tehdy jsi to vyhrál, fajn. Proč by taky ne, že jo? Tvůj otec byl slavný malíř a je to tvoje město. Já jenom platím daně a utrácím tady svoje peníze!“

Už se jen nepředváděl, nezastrašoval nás svým nacvičeným výstupem ze soudní síně; už ječel z plných plic a vypadalo to, že se každou chvíli přestane ovládat. Ollie Weeks se odvrátil a s plechovkou piva v ruce odešel. Myron a jeho parťák Jim zírali na Nortona s nehraným údivem.

„Mám lézt někam do skladu, abych se podíval na gumovou atrapu z hračkářství za osmadevadesát centů, a tihle dva křupani se mi budou za zády válet po zemi smíchy?“

„Hele, opatrně s tím křupanem,“ ozval se Myron.

„Jestli chceš slyšet pravdu, tak jsem rád, že ti ten strom spadl na loděnici. Rád.“ Norton se na mě šklebil jako blázen. „Rozmašíroval ji pěkně, co? Paráda. A teď mi uhni z cesty.“

Pokusil se kolem mě protáhnout. Popadl jsem ho za ruku a praštil jsem s ním o chladicí box. Nějaká žena vyjekla překvapením. Dvě šestibalení budweiseru vypadla na zem.

„Pročisti si uši a poslouchej, Brente. Je tady v sázce spousta životů. Mezi nimi i život mého kluka. Poslouchej mě, nebo přísahám, že ti rozbiju hubu.“

„No jen do toho,“ vybídl mě Norton, dosud s tím idiotským úsměvem, který měl zřejmě působit statečně. Krví podlité, vyvalené oči mu skoro vylézaly z důlků. „Předveď všem, jakou máš sílu a kuráž. Předveď, jak dokážeš zmlátit člověka se slabým srdcem a navíc tak starého, že by mohl být tvůj táta.“

„Vraž mu jednu!“ neudržel se Jim. „Na srdce kašli. Taková newyorská právnická krysa stejně ani srdce mít nemůže.“

„Ty se do toho nepleť,“ okřikl jsem ho a sklonil se k Nortonovi. Byli jsme u sebe tak blízko, že kdybych chtěl, mohl jsem mu klidně dát pusu. Chladicí box byl sice vypnutý, ale pořád z něj šla trochu zima. „Přestaň dělat vlny. Zatraceně dobře víš, že mluvím pravdu.“

„To teda... rozhodně... nevím,“ vypravil ze sebe.

„Kdyby to bylo jindy a jinde, nechal bych tě, ať si myslíš, co chceš. Nezajímá mě, že máš strach, a nechci se na tebe vyvyšovat. Já ho mám taky. Ale potřebuju tě, sakra! Copak ti to nedochází? Potřebuju tě!“

„Pusť mě!“

Chytil jsem ho za košili a zatřásl s ním. „Copak tobě nic nedochází? Lidi začnou odcházet a vlezou rovnou do náruče té potvoře tam venku! Prokrista, copak ty to nechápeš?“

„Pusť mě!“

„Teprve až se mnou zajdeš do skladu a přesvědčíš se na vlastní oči.“

„Řekl jsem, že tam nepůjdu! Je to vtip, nachystali jste to na mě a já tu ze sebe nebudu dělat idiota –“

„Tak tě tam dotáhnu silou.“

Popadl jsem ho za rameno a za zátylek. S tichým rupnutím se mu rozpáral šev v podpaží. Vlekl jsem ho k dvojitým dveřím. Norton nešťastně zasténal. Shromáždil se kolem nás hlouček patnácti až osmnácti lidí, ale udržovali si odstup. Nikdo se netvářil, že by měl chuť se do toho plést.

„Pomóc!“ zaječel Norton. Koulel očima pod brýlemi. Úhledně sestřižené vlasy se mu rozcuchaly a nad ušima se mu vytvořily dva rozčepýřené chomáčky. Lidé přešlapovali na místě a dívali se.

„Proč tak ječíš?“ zašeptal jsem mu do ucha. „Je to přece jen vtip, ne? Proto jsem tě vzal s sebou do města, když jsi mě o to požádal, a proto jsem ti svěřil Billyho, abys ho převedl přes parkoviště – protože jsem měl přichystanou tuhle šikovnou mlhu, půjčil jsem si mlhovač z Hollywoodu, stál mě patnáct tisíc dolarů a dalších osm za dopravu, všechno proto, abych si z tebe mohl vystřelit. Přestaň si namlouvat tyhle kraviny a otevři oči!“

„Pusť... mě!“ zakňoural Norton. Už jsme byli skoro u dveří.

„No tak, no tak! Co se to tady děje? Co to vyvádíte?“

To byl Brown. Oháněl se lokty a razil si cestu hloučkem diváků.

„Ať mě pustí,“ zachraptěl Norton. „Zbláznil se.“

„Ne. Nezbláznil. Byl bych radši, kdyby ano, ale nezbláznil.“ To se ozval Ollie a já mu v duchu poděkoval. Vyšel z uličky za našimi zády a postavil se před Browna.

Brown sklopil oči k pivu, které držel Ollie v ruce. „Ty piješ!“ zvolal překvapeně, ale ne bez jistého potěšení. „To tě bude stát místo.“

„Ale no tak, Bude,“ otočil jsem se a pustil Nortona. „Tohle je přece výjimečná situace.“

„Tím se pravidla nemění,“ namítl samolibě Brown. „Postarám se, aby se o tom dozvěděli na ústředí. Je to moje povinnost.“

Norton se mezitím odbelhal stranou, postavil se do bezpečné vzdálenosti ode mě a začal si urovnávat košili a uhlazovat vlasy. Nervózně těkal očima ze mě na Browna a zpět.

„Haló!“ rozkřikl se najednou Ollie. Zvedl hlas a zahřímal tak hluboce, jak bych to od člověka sice mohutného, ale tak nenápadného a neprůbojného nikdy nečekal. „Haló! Všichni, kdo jste tady! Pojďte si sem dozadu něco poslechnout! Týká se to vás všech!“ Zpříma na mě pohlédl, Browna si vůbec nevšímal. „Dělám to dobře?“

„Jo.“

Lidé se začali scházet. Původní hlouček diváků, kteří sledovali moji hádku s Nortonem, se zdvojnásobil, pak ztrojnásobil.

„Asi byste všichni měli vědět –“ začal Ollie.

„Okamžitě odlož to pivo,“ skočil mu do řeči Brown.

„A vy okamžitě sklapněte,“ otočil jsem se a vykročil k němu.

Brown hned o krok ustoupil, aby mezi námi zůstala stejná vzdálenost. „Nechápu, o co se tu snažíte,“ prohlásil, „ale můžete se spolehnout, že to nahlásím na ústředí Federal Foods. Všechno! A uvědomte si – může se to dostat až k soudu!“ Nervózně vycenil zažloutlé zuby a já ho v tu chvíli snad i chápal. Jen se snažil zvládnout situaci, nic víc. Podobně jako Norton, který sám na sebe v duchu uvalil zákaz jakékoli spolupráce. Myron s Jimem se to pokoušeli řešit jako chlapský technický problém – pokud se podaří opravit generátor, mlha se rozptýlí. Brown na to šel jinak... On chránil supermarket.

„Tak jen do toho, začněte si psát jména,“ vybídl jsem ho. „Ale hlavně mlčte.“

„Napíšu si spoustu jmen,“ odpověděl. „A vaše bude na tom seznamu úplně první, vy... vy bohéme.“

„Pan David Drayton by vám rád něco řekl,“ ujal se znovu slova Ollie, „a pokud se chystáte odejít domů, rozhodně byste si ho měli nejdřív poslechnout.“

A tak jsem jim popsal, co se stalo, víceméně týmiž slovy jako Nortonovi. Zpočátku se tu a tam ozýval smích, ale když jsem končil, byla na všech vidět už jen nervozita.

„Všechno je to lež,“ ozval se Norton. Snažil se do těch slov vložit důraz, ale trochu přestřelil a vyznělo to spíš hystericky. Tohle byl člověk, kterému jsem to všechno řekl jako prvnímu, protože jsem doufal, že mi jeho důvěryhodnost pomůže přesvědčit ostatní. Taková blbost.

„Pochopitelně že je to lež,“ přidal se Brown. „Je to blábol. Odkud se tam podle vás ta chapadla asi vzala, pane Draytone?“

„To nevím a v tuhle chvíli to ani není nijak zvlášť důležité. Jsou tam venku. Je tam –“

„Podle mě se totiž vylíhla z pár vypitých plechovek piva. Tak bych to viděl já.“ To vyvolalo vděčný smích, jenže ten záhy přehlušil mocný, skřípavý hlas paní Carmodyové.

„Smrt!“ zavřeštěla a ti, kteří se smáli, rychle vystřízlivěli.

Vpochodovala doprostřed nepravidelného kruhu, který se kolem nás vytvořil. Kanárkově žluté kalhoty doslova svítily a obří kabelka se jí pohupovala vedle sloního stehna. Černé oči se povýšeně rozhlédly po divácích, ostře a zlověstně jako oči straky. Dvě hezké, asi šestnáctileté holky v bílých tričkách z umělého hedvábí s nápisem CAMP WOODLANDS na zádech se od ní odtáhly.

„Posloucháte, ale neslyšíte! Slyšíte, ale nevěříte! Kdo z vás se chce vypravit ven a přesvědčit se na vlastní oči?“ Přejela po nich pohledem, pak ho zabodla do mě. „A co tedy navrhujete dělat, pane Davide Draytone? Co s tím vším asi tak zmůžete?“

Usmála se, umrlčí hlava nad kanárkovým oblečením.

„Je to konec, tak je to. Konec všeho. Je to Konec všehomíra. Prst Boží sečetl dny a součet nepodtrhl ohněm, ale mlhou. Země se otevřela a vyvrhla hrůzy pekel –“

„Nemůžete jí někdo říct, ať zmlkne?“ vykřikla jedna z dívek. Začínala natahovat. „Mám z ní strach!“

„Máš strach, beruško?“ obrátila se k ní paní Carmodyová. „Kdepak, teď ještě strach nemáš. Ale až si pro tebe přijdou ti zplozenci zla, které Ďábel vypustil na povrch zemský –“

„To by stačilo, paní Carmodyová,“ přerušil ji Ollie a vzal ji za ruku. „To bude v pořádku.“

„Nesahejte na mě! Říkám vám, že tohle je konec! Je to smrt! Smrt!“

„Bože, to jsou kecy,“ ulevil si znechuceně brýlatý muž v rybářském klobouku.

„Ne, pane,“ ozval se Myron. „Já vím, že to zní jako nějaká feťácká halucinace, ale je to čistá pravda. Viděl jsem to na vlastní oči.“

„Já taky,“ připojil se Jim.

„I já,“ přispěl Ollie. Podařilo se mu umlčet paní Carmodyovou, přinejmenším dočasně. Ale stála vedle, držela svou obří kabelku a usmívala se jako praštěná. Nikdo nechtěl stát v její blízkosti – všichni si něco mumlali, to trojí potvrzení mých slov se nikomu nelíbilo. Několik lidí se nervózně, zamyšleně ohlíželo na prosklenou přední stěnu supermarketu. To mě potěšilo.

„Lži,“ zopakoval Norton. „Jenom se navzájem podporujete ve lžích, to je všechno.“

„Tvrdíte věci, kterým se prostě nedá věřit,“ prohlásil Brown.

„Ale vždyť tu nemusíme postávat a hloubat nad tím,“ opáčil jsem. „Pojďte se mnou dozadu do skladu. Podíváte se sami. A poslechnete si to.“

„Zákazníci v žádném případě nesmějí –“

„Bude,“ zarazil ho Ollie, „jdi s ním sám. Ať se to vyřeší.“

„Dobře,“ přikývl Brown. „Pane Draytone? Ať je ta pitomost za námi.“

Prošli jsme dvojitými dveřmi do tmy.

Ten zvuk byl nepříjemný – vyloženě zlý.

Brown to vycítil taky, i přes tu svoji tvrdohlavost; okamžitě mě chytil za paži, chvíli lapal po dechu a pak začal oddechovat mnohem namáhavěji.

Byl to tichý, šeptavý zvuk, který se ozýval od nakládacího mola – zvuk, který téměř hladil. Chvíli jsem zlehka jezdil nohou po podlaze, až jsem konečně narazil na jednu baterku. Sehnul jsem se pro ni a rozsvítil ji. Brown měl tvář staženou strachy, a to je ani neviděl – jen je slyšel. Jenže já je viděl a teď jsem si mohl představovat, jak se tam kroutí a plazí po vlnitém plechu vrat jako živé liány.

„Co si myslíte teď? Ještě se tomu nedá věřit?“

Brown si olízl rty a rozhlédl se po té spoušti rozházených beden a krabic.

„To je od těch chapadel?“

„Něco z toho. Většina. Pojďte sem.“

Šel, neochotně, ale šel. Namířil jsem baterku na svinuté, zkroucené chapadlo, které dosud leželo vedle koštěte. Brown se k němu sehnul.

„Nedotýkejte se toho,“ varoval jsem ho. „Třeba je to ještě živé.“

Rychle se narovnal. Zvedl jsem koště za štětiny a šťouchl do chapadla. Při třetím nebo čtvrtém šťouchnutí se líně rozevřelo a odhalilo dvě celé přísavky a nepravidelný okraj třetí. Pak se rychlostí staženého svalu opět svinulo a zůstalo nehybně ležet. Brown si znechuceně, dávivě odkašlal.

„Tak co, viděl jste dost?“

„Jo,“ řekl. „Pojďme odsud.“

Následovali jsme poskakující světlo zpátky k dvojitým dveřím a prošli jsme jimi ven. Okamžitě se k nám obrátily všechny tváře a hukot konverzace utichl. Norton byl bílý jako kus starého tvarohu. Černé oči paní Carmodyové se leskly. Ollie popíjel pivo; po tváři mu dosud stékaly čúrky potu, přestože se v obchodě poměrně ochladilo. Ty dvě dívky v tričkách s nápisem CAMP WOODLANDS se k sobě tiskly jako hříbata před bouřkou. Oči. Tolik očí. Mohl bych je namalovat, napadlo mě a nepříjemně mě zamrazilo. Bez tváří, jen oči v šeru. Mohl bych je namalovat, ale nikdo by nevěřil, že je ten obraz podle skutečnosti.

Bud Brown si škrobeně složil ruce s dlouhými prsty na prsou.

„Přátelé,“ řekl. „Vypadá to, že tu opravdu máme dost zásadní problém.“

VI. Další debata. Paní Carmodyová. Opevnění. Jak dopadl Spolek zpátečníků.

Následující čtyři hodiny jsem si připadal jako ve snu. Poté, co Brown potvrdil naše slova, se rozhořela dlouhá, polohysterická debata. Ačkoli debata sama o sobě možná až tak dlouhá nebyla, spíš lidem poměrně dlouho trvalo, než si náležitě srovnali v hlavě předkládané informace, než je probrali ze všech možných stran a propracovali se k jejich jádru stejně, jako si pes pohrává s kostí a propracovává se k morku. Jen pomalu se smiřovali s realitou. Podobným stylem probíhají březnové schůze ve všech městech v Nové Anglii.

Vykrystalizoval mezi námi Spolek zpátečníků, vedený Nortonem. Patřila k němu výřečná menšina asi deseti lidí, kteří ničemu z toho nevěřili. Norton stále dokola poukazoval na to, že pouze čtyři svědci viděli, jak brigádníka odnesla Chapadla z Planety X (když tenhle termín použil poprvé, byl to docela dobrý vtip, který se však opakováním velice rychle ohrál – čehož si Norton ve svém rostoucím zápalu patrně nevšiml). Dodával, že on osobně nikomu z nás čtyř příliš nedůvěřuje. A dále podotýkal, že padesát procent zmíněných svědků je nyní beznadějně opilých. To se nedalo vyvrátit. Jim a Myron LaFleur plně využili toho, že mají k dispozici celý chladicí box s pivem i regály vína, a nehorázně se zlískali. Vzhledem k tomu, co se stalo s Normem, a vzhledem k roli, kterou v tom oni sami sehráli, jsem se jim příliš nedivil. Vystřízlivění mělo přijít nepříjemně brzy.

Také Ollie i přes Brownovy protesty nadále popíjel. Brown se po chvíli přestal snažit a spokojil se s tím, že občas zlověstně pohrozil ústředím. Zjevně si neuvědomoval, že společnost Federal Foods s obchody v Bridgtonu, North Windhamu a Portlandu dost možná už ani neexistuje. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby už neexistovalo celé východní pobřeží Spojených států. Ollie sice nadále popíjel, ale opilý nevypadal. Vypotil všechno stejně rychle, jak to stačil polykat.

Když se debata se Zpátečníky začala přiostřovat, Ollie konečně promluvil. „Pokud tomu nechcete věřit, pane Nortone, v pořádku. Mám pro vás návrh. Vyjděte předními dveřmi ven a obejděte budovu dozadu. Je tam velká hromada vratných lahví od piva a od limonády. Dneska ráno jsme je tam s Normem a s Buddym vynosili. Přineste pár těch lahví, aby všichni viděli, že jste tam opravdu byl. Když to uděláte, přísahám, že si tady svleču košili a na posezení ji sním.“

Norton začal prskat.

Ollie ho uťal týmž tichým, vyrovnaným hlasem. „Tyhle vaše řeči tady můžou nadělat akorát škodu, pane Nortone. Je tu spousta lidí, kteří by rádi šli domů a ujistili se, že jsou jejich rodiny v pořádku. Já mám třeba v Naples sestru s ročním dítětem. Samozřejmě že bych se na ně rád dojel podívat. Jenže když lidi začnou věřit vám a zkusí se dostat domů, dopadnou stejně jako Norm.“

Nortona se mu přesvědčit nepodařilo, ale přesvědčil aspoň několik váhavých a nerozhodných – ani ne tak slovy, jako spíš očima, tím pohledem plným strachu. Myslím, že Norton nechtěl uvěřit, protože by se pak zbláznil – nebo byl přinejmenším přesvědčený, že by se zbláznil. Na Ollieho návrh, ať zezadu přinese pár vratných lahví, však nepřistoupil. Ani on ani nikdo jiný. Nebyli připravení vydat se ven, aspoň zatím ne. Norton se svojí skupinkou Zpátečníků (která se mezitím o dva nebo tři členy zmenšila) odešel co nejdál od ostatních, to znamená k prázdnému pultu s uzeninami. Jeden z nich cestou kopl do nohy mého spícího syna a probudil ho.

Došel jsem k němu a Billy se mi pověsil kolem krku. Když jsem se ho pokusil postavit na zem, chytil se ještě pevněji a řekl: „Ne, tati. Prosím.“

Našel jsem prázdný nákupní vozík a posadil ho na dětské sedátko. Vypadal na něm hrozně velký. A snad by vypadal i směšně, nebýt té bledé tváře, černých vlasů rozcuchaných na čele těsně nad obočím a toho žalostného pohledu v očích. Na dětském sedátku v nákupním vozíku už neseděl dobře dva roky. Tyhle drobnosti člověku zpočátku unikají, a když si nakonec uvědomí, kolik se toho změnilo, vždycky ho to nemile překvapí.

Po odchodu Zpátečníků si debata našla nový hromosvod – tentokrát se jím stala paní Carmodyová, která, celkem pochopitelně, stála sama proti všem.

V tom tísnivém šeru vypadala jako čarodějnice: kanárkově žluté kalhoty, svítivá halena z umělého hedvábí, obě předloktí ověšená levnou cinkající bižuterií – měď, želvovina, adamant – a k tomu ta příšerná kabelka. Pleť na tváři, podobnou pergamenu, jí brázdily výrazné svislé vrásky. Kudrnaté vlasy měla připlácnuté k hlavě třemi rohovinovými hřebínky a vzadu stočené do drdolu. Rty působily jako zauzlovaný provaz.

„Proti vůli Boží není obrany. Věděla jsem, že se dnešní den blíží. Viděla jsem znamení. Jsou tu mezi námi tací, s nimiž jsem o tom hovořila, není však člověka slepějšího nad toho, který vidět nechce.“

„A co teda tvrdíte? Co navrhujete?“ pustil se do ní netrpělivě Mike Hatlen. Byl sice členem městské rady, ale v té jachtařské čepici a bermudách s vytahaným zadkem na to příliš nevypadal. Usrkával pivo – jako v tu chvíli už spousta chlapů. Bud Brown přestal protestovat, ale skutečně si začal zapisovat jména – vedl si účet u každého, u koho to šlo.

„Co navrhuji?“ zopakovala paní Carmodyová a otočila se k Hatlenovi. „Co navrhuji? Inu, navrhuji, abyste se začal připravovat na to, že už brzy stanete před Bohem, Michaeli Hatlene.“ Rozhlédla se po ostatních. „Už brzy stanete před Bohem!“

„Stanete leda před velkým hovnem,“ zadrmolil opile Myron LaFleur od chladicího boxu. „Ta bába musí mít snad dva jazyky, že s nima dovede takhle mrskat.“

Dav souhlasně zamručel. Billy se nervózně rozhlédl a položil mi ruku kolem ramen.

„Dojde na moje slova!“ zaječela. Ohrnula horní ret a vycenila uražené zuby, zažloutlé od nikotinu. Vybavila se mi zaprášená vycpaná zvířata z jejího vetešnictví, kde navěky upíjela ze zrcadla, které jim sloužilo za potok. „Pochybovači budou pochybovat až do samého konce! Přesto jakási stvůra odtáhla toho nebohého chlapce ven! Tvorové v mlze! Zplozenci pekel jako ze zlého snu! Netvoři bez očí! Sinalé běsy! Pochybujete? Tak vyjděte ven! Vyjděte ven a pozdravte je!“

„Paní Carmodyová, budete s tím muset skončit,“ ozval jsem se. „Děsíte mi kluka.“

Ten pán s malou holčičkou mě podpořil přikývnutím. Holčička s baculatýma nohama a odřenými koleny schovávala tvář tatínkovi na břiše a tiskla si dlaně na uši. Bill sice nebrečel, ale měl na krajíčku.

„Existuje jediná spása,“ prohlásila paní Carmodyová.

„A jaká, paní Carmodyová?“ zeptal se zdvořile Mike Hatlen.

„Oběť,“ odpověděla paní Carmodyová – a v tom šeru se mi zdálo, že se usmála. „Krvavá oběť.“

Krvavá oběť – ta slova zůstala viset ve vzduchu a pomalu se otáčela. I teď, když už dobře vím, o čem mluvila, si namlouvám, že v tu chvíli měla na mysli třeba jen oběť něčího psa – pár se jich po supermarketu potulovalo, přestože bylo zakázáno brát je dovnitř. Ještě i teď si to namlouvám. Vypadala v tom šeru jako nějaké vyšinuté ztělesnění novoanglického puritánství... obávám se však, že ji pohánělo něco hlubšího a temnějšího než jen puritánství. Puritánství mělo odjakživa temného praotce, starého Adama s rukama od krve.

Otevřela pusu a chtěla pokračovat, když vtom jí jeden drobný, pěkně upravený muž v červených kalhotách a elegantní sportovní košili vlepil facku. Vlasy měl na levé straně rozdělené pěšinkou rovnou jako podle pravítka. Měl brýle. A v tváři ten nezaměnitelný výraz klasického dovolenkáře.

„Nechte si to rouhání pro sebe,“ pronesl tiše a bezvýrazně.

Paní Carmodyová si přikryla ústa dlaní a pak ji s němou výčitkou zvedla proti nám. Na dlani byla krev. Ale černé oči jako by jí tančily bláznivým rozjařením.

„Koledovala jste si o to!“ zavolala nějaká žena. „Už jsem vám ji chtěla vlepit sama.“

„Dostanou vás,“ řekla paní Carmodyová a ukazovala nám krev na dlani. Tenký pramínek už jí stékal i jednou z vrásek od úst na bradu jako dešťová kapka po okapu. „Možná ne teď. V noci. V noci, až se setmí. Přijdou ve tmě a vezmou si někoho dalšího. Přijdou ve tmě. Uslyšíte je, jak se blíží, plazí a plíží. A až přijdou, budete prosit matku Carmodyovou, aby vám ukázala, co dělat.“

Muž v červených kalhotách pomalu zvedl ruku.

„Jen pojď a udeř,“ zašeptala a krvavé rty se stáhly do úsměvu. Zdvižená ruka se zachvěla. „Udeř, pokud se odvážíš.“ Ruka klesla. Paní Carmodyová se otočila a odešla. Pak se Billy rozbrečel, zabořil mi tvář do břicha jako ta malá holčička svému tátovi.

„Já chci domů,“ vzlykal. „Já chci za mámou.“

Utěšoval jsem ho, jak nejlépe jsem uměl. Ale moc dobře jsem to nejspíš neuměl.

* * *

Hovor se konečně stočil k méně děsivým a zhoubným tématům. Padla zmínka o prosklené přední stěně, zjevně největší slabině supermarketu. Mike Hatlen se zeptal, jaké další vstupy tu jsou, a Ollie s Brownem je hned vyjmenovali. Kromě těch vrat, která ve skladu otevřel Norm, tam byla ještě dvoje další. Hlavní vchod a východ. Okno v kanceláři vedoucího (z tlustého, vyztuženého skla, bezpečně zamčené).

Debata o těchto věcech měla paradoxní účinky. Nebezpečí díky ní působilo reálněji, ale zároveň jsme se cítili trochu líp. I Billymu bylo líp. Zeptal se mě, jestli si může dojít pro tyčinku. Odpověděl jsem, že klidně může, jen nesmí chodit k výloze.

Když byl z doslechu, muž vedle Mika Hatlena se zeptal: „Fajn, co s tou výlohou teda provedeme? Ta bába je sice zralá do cvokhausu, ale s tou tmou měla asi pravdu.“

„Možná se mlha do té doby rozežene,“ ozvala se nějaká žena.

„Možná,“ odpověděl ten muž. „A možná ne.“

„Nějaké nápady?“ obrátil jsem se k Olliemu a Budovi.

„Počkejte moment,“ pokračoval ten muž vedle Hatlena. „Jsem Dan Miller. Z Lynn v Massachusetts. Nejspíš mě neznáte, není důvod, proč byste měli, ale koupil jsem chatu u Highland Lake. Letos na jaře. Teda spíš jsem se kvůli ní zruinoval, ale musel jsem ji mít.“ Pár lidí se zasmálo. „Nicméně, viděl jsem tu někde celou hromadu pytlů se zahradním hnojivem. Většinou desetikilových. Mohli bychom je naskládat na sebe jako pytle s pískem. Nechat mezi nimi otvory jako pozorovatelny...“

To už přikyvovali další a začali o tom vzrušeně diskutovat. Chtěl jsem něco říct, ale nakonec jsem si to nechal pro sebe. Miller měl pravdu. Když z těch pytlů postavíme barikádu, nic se tím nezkazí a mohlo by to trochu pomoct. Znovu jsem si však vybavil, jak to chapadlo rozmáčklo pytel psích granulí. Napadlo mě, že některé z těch větších by nepochybně zvládlo totéž s desetikilovým pytlem hnojiva Green Acres nebo Vigoro. Ale kázání o chapadlech nás stejně nemohlo zachránit a náladu by nikomu taky nezlepšilo.

Dav se pomalu rozpadal do menších skupinek, které začaly rozebírat, jak se to provede, a Miller na všechny zavolal: „Počkejte! Počkejte! Pojďte se domluvit, dokud jsme všichni pohromadě!“

Vrátili se a všech padesát až šedesát se nás srotilo v rohu mezi chladicím boxem, dveřmi do skladu a pultem, na němž pan McVey vždycky vystavuje věci, které snad nikdo normální nemůže chtít, jako brzlíky, karbanátky plněné natvrdo uvařeným vejcem, ovčí mozky nebo vepřovou huspeninu. Billy se mezi nimi propletl s přirozenou mrštností pětiletého kluka ve světě obrů a podal mi tyčinku Hershey's. „Chceš, tati?“

„Díky.“ Vzal jsem si ji. Byla sladká a chutnala mi.

„Možná je to hloupá otázka,“ pokračoval Miller, „ale měli bychom si v tom udělat jasno. Nemá tu někdo střelnou zbraň?“

Rozhostilo se ticho. Lidé se rozhlíželi jeden po druhém a krčili rameny. Jeden postarší pán s šedobílými vlasy, který se představil jako Ambrose Cornell, prohlásil, že má v autě v kufru brokovnici. „Můžu se pro ni zkusit dostat, jestli chcete.“

„Myslím, že to by teď nebyl úplně nejlepší nápad, pane Cornelle,“ odmítl Ollie.

Cornell zamručel.

„To já si myslím taky, že nebyl, synku. Ale říkal jsem si, že bych vám to měl nabídnout.“

„No, ani jsem nečekal, že by tu někdo něco měl,“ ujal se opět slova Dan Miller. „Ale napadlo mě –“

„Moment,“ skočila mu do řeči jedna žena. Byla to ta dáma v brusinkové mikině a tmavozelených kalhotách. Měla pískové vlasy a pěknou postavu. Moc hezká mladá ženská. Otevřela kabelku a vytáhla z ní středně velký revolver. Dav obdivně vydechl, jako kdyby před nimi právě kouzelník provedl opravdu povedený kousek. Žena, která se už v té chvíli trochu červenala, zrudla ještě víc. Znovu zalovila v kabelce a vytáhla krabičku nábojů Smith & Wesson.

„Jsem Amanda Dumfriesová,“ představila se Millerovi. „Tenhle revolver... přišel s tím můj manžel. Prý bych ho měla nosit kvůli sebeobraně. Už ho s sebou tahám nenabitý dva roky.“

„Váš manžel je tady, paní?“

„Ne, je v New Yorku. Na služební cestě. Každou chvíli je někde na služební cestě. Proto chtěl, abych nosila revolver.“

„Dobře,“ přikývl Miller, „pokud s ním umíte zacházet, měla byste si ho nechat u sebe. Co je to, osmatřicítka?“

„Ano. V životě jsem z něj nestřílela, jen jednou na střelnici.“

Miller si od ní vzal revolver, chvíli ho převracel v ruce, až se mu podařilo vyklopit bubínek. Přesvědčil se, že není nabitý. „Fajn,“ řekl. „Máme revolver. Kdo tu umí dobře střílet? Já totiž rozhodně ne.“

Lidé se po sobě rozhlédli. Chvíli nikdo nic neříkal. Pak se neochotně ozval Ollie: „Já chodím celkem často na střelnici. Mám kolt pětačtyřicítku a llamu pětadvacítku.“

„Ty?“ opáčil Brown. „Hm. Ty se budeš večer sotva motat, natož střílet.“

Ollie velice zřetelně odpověděl: „Co kdybys držel hubu a psal si ten svůj seznam?“

Brown na něj vyvalil oči. Otevřel pusu. Pak si to, podle mě moudře, rozmyslel a zase ji zavřel.

Miller na ty dva chvíli udiveně koukal. „Je váš,“ řekl potom Olliemu a podal mu revolver. Ollie ho znovu zkontroloval, zkušeněji. Zasunul si revolver do pravé přední kapsy kalhot a krabičku nábojů si dal do náprsní kapsy, kde vytvořila bouli jako krabička cigaret. Pak se opřel o chladicí box, kulatou tvář dosud celou upocenou, a otevřel si další pivo. Stále ve mně přetrvával dojem, že před sebou mám úplně nového Ollieho Weekse.

„Díky, paní Dumfriesová,“ řekl Miller.

„Není zač,“ odvětila a mně prolétlo hlavou, že kdybych já byl jejím manželem a vlastníkem těch zelených očí a té plné postavy, tak bych rozhodně tolik necestoval. Věnovat manželce revolver, to se dá brát jako absurdně symbolický čin.

„Tohle možná taky bude znít hloupě,“ obrátil se Miller k Brownovi, který si něco zapisoval, a k Olliemu, který popíjel pivo, „ale žádné plamenomety tu asi nemáte, že?“

„Do prdele!“ zvolal Buddy Eagleton a pak zčervenal stejně jako před okamžikem Amanda Dumfriesová.

„Copak?“ zeptal se Mike Hatlen.

„No... až do minulýho týdne jsme tady měli krabici takovejch těch malejch letlamp. Jak si s nima můžete zaletovat trubku, když vám z ní teče, nebo opravit vejfuk a tak. Vzpomínáte si na ně, pane Browne?“

Brown zatrpkle přikývl.

„Vyprodaly se?“ zeptal se Miller.

„Naopak, nikdo je nekupoval. Prodali jsme asi tři nebo čtyři a zbytek bedny jsme poslali zpátky. Taková posraná... teda, blbá smůla.“ Poté se Buddy Eagleton, v obličeji skoro fialový, opět ztratil v davu.

Pochopitelně jsme měli sirky a taky sůl (někdo nejistě zmínil, že sůl prý zabírá proti pijavicím a podobným věcem); a všechny druhy mopů a košťat značky O'Cedar. Většina lidí se nadále tvářila poměrně optimisticky a Jim s Myronem už byli zlití tak, že neměli sílu vystoupit s odlišným názorem, ale když jsem pohlédl do očí Olliemu, spatřil jsem v nich vyrovnanou beznaděj, která byla horší než strach. My dva jsme ta chapadla viděli. Představa, jak na ně někdo sype sůl nebo se je snaží odrážet mopem, byla prostě směšná.

„Miku,“ navrhl Miller, „co kdybyste si to vzal celé na starost? Rád bych si na chvíli promluvil tuhle s Davem a Olliem.“

„S potěšením.“ Hatlen poplácal Dana Millera po rameni. „Někdo tomu musí velet, a vy jste se toho ujal dobře. Vítejte u nás.“

„Znamená to, že dostanu slevu na daních?“ usmál se Miller. Byl to nevysoký chlap s ustupujícími zrzavými vlasy. Přesně ten typ člověka, který vám na první pohled musí být sympatický, a – možná – přesně ten typ člověka, který vám po nějaké době nevyhnutelně začne lézt na nervy. Ten typ člověka, který vždycky všechno ví líp než vy.

„V žádném případě,“ zasmál se Hatlen.

Pak odešel. Miller se zadíval na mého syna.

„O Billa nemějte strach,“ řekl jsem.

„Teda, musím říct, že takový strach jako teď jsem snad v životě neměl,“ přiznal Miller.

„To já taky ne,“ pokýval hlavou Ollie a odhodil prázdnou plechovku do chladicího boxu. Vytáhl si novou a otevřel ji. Ozvalo se tiché pšouknutí unikajícího plynu.

„Všiml jsem si, jak se vy dva na sebe díváte,“ podotkl Miller.

Dojedl jsem tyčinku a vytáhl si pivo, abych ji zapil.

„Něco mě napadlo,“ pokračoval Miller. „Měli bychom říct tak pěti lidem, ať držadla těch mopů omotají nějakým hadrem a upevní provázkem. Pak bychom si měli připravit pár kanystrů s tekutým podpalovačem. Když odřízneme celý vršek kanystru, tak máme během chvilky hotové pochodně.“

Přikývl jsem. Nebyl to špatný nápad. Sice nepostačuje – rozhodně ne člověku, který viděl, co Norma odtáhlo do mlhy –, ale bylo to lepší než sůl.

„No, aspoň se lidi něčím zabaví,“ prohodil Ollie.

Miller stiskl rty. „To je to až tak zlé?“

„Jo, to je,“ přikývl Ollie a přihnul si z plechovky.

* * *

V půl páté odpoledne už barikády z pytlů hnojiva stály a výlohy bylo vidět jen skrz úzké pozorovatelny. U každé z nich stála hlídka a vedle každé hlídky byl kanystr tekutého podpalovače s odříznutým vrškem a zásoba pochodní z mopů. Pozorovatelen bylo celkem pět a Dan Miller zorganizoval střídání hlídek u každé z nich. S úderem půl páté jsem se usadil na hromadu pytlů u jedné pozorovatelny a Billy si sedl vedle mě. Dívali jsme se do mlhy.

Přímo před výlohou stála červená lavička, na níž lidé s nákupem občas čekali, až pro ně někdo přijede. Za ní se rozkládalo parkoviště. Hustá, těžká mlha pomalu vířila. Byla v ní určitá vlhkost, ale i tak působila hrozně mdle a nevýrazně. Už jen při pohledu na ni jsem ztrácel veškerou odvahu a naději.

„Tati, ty víš, co se stalo?“ zeptal se Billy.

„Ne, cvrčku,“ odpověděl jsem.

Na chvíli zmlkl a díval se na ruce, které měl volně složené v klíně džínů. „Proč nikdo nepřijde a nezachrání nás?“ zeptal se nakonec. „Policie nebo FBI nebo tak?“

„To nevím.“

„Myslíš, že je máma v pořádku?“

„Já opravdu nevím, Billy,“ řekl jsem a položil mu ruku kolem ramen.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mlha.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.