Copyright © 2014 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Mr Mercedes

Translation © Linda Bartošková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-681-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-680-2 (mobi)

Se vzpomínkou na Jamese M. Caina

Kolem poledne mě vyhodili z valníku se senem…

Obsah

Šedý mercedes

Det. – v. v.

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

Pod Debiiným modrým deštníkem

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Jedovatá návnada

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Návštěva u mrtvých

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Polibky v lunaparku

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

Veřejné oznámení

Modrý mercedes

1

2

Autorova poznámka

Šedý mercedes

Noc z 9. na 10. dubna 2009

Augie Odenkirk jezdil s datsunem model 1997, který pořád dobře sloužil, přestože měl hodně najeto, jenže benzín byl drahý, zvlášť pro člověka bez práce, a Městské centrum bylo na opačné straně města, takže se Augie rozhodl, že pojede posledním večerním autobusem. Na místě vystoupil v jedenáct dvacet s batohem na zádech a srolovaným spacákem pod paží. Ve tři ráno bude určitě rád, že spacák plněný prachovým peřím má. Noc byla chladná a padla mlha.

„Hodně štěstí, chlape,“ řekl řidič, když vystupoval. „Měl byste něco dostat už jenom za to, že tam budete první.“

Jenže nebyl. Když Augie došel k široké, příkré cestě vedoucí k velké hale, uviděl, že před řadou dveří čekají v hloučku nejméně dva tucty lidí, někteří postávali, většinou seděli. Byly tam připravené sloupky s nataženými žlutými páskami hlásajícími ZÁKAZ VSTUPU, které tvořily složitý průchod klikatící se sem a tam jako bludiště. Augie znal podobné pásky z kina a banky, kde měl momentálně přečerpaný účet, a účelu rozuměl: nacpat do co nejmenšího prostoru co nejvíc lidí.

Když se blížil ke konci útvaru, který se brzo promění v dlouhatánskou frontu žadatelů o práci, Augieho udivilo i vyděsilo, když jako poslední v řadě uviděl ženu se spícím děckem v klokance. Dítě mělo tvářičky zarudlé zimou, při každém výdechu se ozvalo slabé zachrastění.

Žena slyšela, jak se Augie trochu zadýchaně blíží, a otočila se. Byla mladá a docela hezká, i přes ty tmavé kruhy pod očima. U nohou měla malý prošívaný kufřík. Augie si domyslel, že v něm budou potřeby pro dítě.

„Zdravím,“ řekla. „Vítejte v klubu ranních ptáčat.“

„Doufejme, že doskáčeme co nejdál.“ Chvilku se rozmýšlel, pak si řekl ale co, a podal jí ruku. „August Odenkirk. Augie. Nedávno jsem ztratil práci kvůli snižování stavů. Tak se v jedenadvacátém století říká vyhazovu.“

Potřásla mu rukou. Měla dobrý, pevný stisk, nijak bázlivý. „Jsem Janice Crayová. A tady ten můj uzlíček radosti je Patti. U nás asi taky snižovali stavy. Dělala jsem hospodyni u jedné milé rodiny v Sugar Heights. Pán dělá, hm, prodává auta.“

Augie sykl.

Janice přikývla. „Já vím. Říkal, že je mu líto, že mě propouští, ale prý si musejí utáhnout opasky.“

„Je toho teď spousta,“ řekl Augie a pomyslel si To jsi nenašla nikoho na hlídání? Vůbec nikoho?

„Musela jsem ji vzít s sebou.“ Janice Crayová zřejmě nemusela umět číst myšlenky, aby věděla, co si Augie myslí. „Nikdo jiný není. Doslova nikdo. Dívka od nás z ulice neměla čas zůstat celou noc, i kdybych jí mohla zaplatit, a to stejně nemůžu. Jestli nedostanu nějakou práci, nevím, co budeme dělat.“

„Nemohli by si ji vzít vaši rodiče?“ zeptal se Augie.

„Ti bydlí ve Vermontu. Kdybych měla rozum, vzala bych Patti a jela tam. Je tam hezky. Jenže oni mají svoje problémy. Táta říká, že jejich dům jde pod vodu. Ne doslova, nejsou u řeky nebo tak, myslel to finančně.“

Augie přikývl. Takových případů byla spousta i tady.

Do prudkého kopce od Marlborough Street, kde Augie vystoupil z autobusu, přijíždělo několik aut. Zabočila vlevo, na rozlehlou pláň parkoviště, které bude do rozbřesku určitě plné… a to hodiny předtím, než se otevřou brány Prvního výročního městského veletrhu práce. Žádné z těch aut nevypadalo nové. Jejich řidiči zaparkovali, většinou se z nich vynořili tři nebo čtyři uchazeči o práci a zamířili ke dveřím haly. Augie už nebyl na konci fronty. Ta se protáhla k prvnímu ohybu.

„Jestli dostanu práci, budu si moct dovolit chůvu,“ řekla Janice. „Ale pro dnešek to s Patti prostě musíme vydržet.“

Dítě zakašlalo, štěkavě jako při záškrtu, Augiemu se ten kašel moc nelíbil, ale dítě se v klokance zavrtělo a pak se zase uklidnilo. Aspoň že bylo pořádně zabalené, na rukou mělo dokonce maličké rukavice.

Děcka přežijou i horší věci, řekl si Augie nervózně. Vzpomněl si na prachové bouře ve třicátých letech a velkou hospodářskou krizi. No, pro něj byla takhle krize velká dost. Před dvěma lety bylo všechno v pořádku. Ne že by si žil na vysoké noze, ale dokázal vyjít a většinou mu na konci měsíce něco zbylo. Teď šlo všechno do hajzlu. Něco provedli s penězi. Nerozuměl tomu. Dělal v kanceláři v dopravním oddělení společnosti Transport Velká jezera, vyznal se ve fakturách a na počítači zařizoval přepravu zboží lodí, vlakem a letadlem.

„Když mě lidi vidí s dítětem, hned si myslí, že jsem nezodpovědná,“ bručela Janice Crayová. „Vím to, vidím jim to na očích, viděla jsem to i u vás. Ale co jiného jsem mohla dělat? I kdyby to děvče od nás z ulice mohlo zůstat celou noc, stálo by to osmačtyřicet dolarů. Osmačtyřicet! Mám odložené peníze na nájemné na příští měsíc a pak už jsem švorc.“ Usmála se a ve světle sodíkových zářivek z parkoviště Augie viděl, že má na řasách slzy. „Moc mi to mluví.“

„Nemusíte se omlouvat, jestli to teda myslíte takhle.“ Fronta už zabočila za první roh a konec se ocitl v místech, kde stál Augie. A to děvče mělo pravdu. Viděl, že spousta lidí významně hledí na spící dítě v klokance.

„No jo, ale je to tak. Jsem svobodná matka bez práce. Omlouvám se všem a za všecko.“ Otočila se a podívala se na transparent vyvěšený nad řadou vchodů. ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! hlásal. A pod ním: „Stojíme při lidech z našeho města!“ – STAROSTA RALPH KINSLER.

„Někdy se chci omlouvat za Columbine a jedenácté září a za to, že Berry Bonds bral steroidy.“ Trochu hystericky se uchechtla. „Nebo mám nutkání se omlouvat i za to, že vybuchl raketoplán, a to jsem byla teprve batole, když se to stalo.“

„Nebojte se,“ řekl jí Augie. „Dopadnete dobře.“ Takové věty se prostě říkají.

„Jenom kdyby nebylo tak vlhko. Pořádně jsem ji nabalila, kdyby se hodně ochladilo, ale to vlhko…“ zavrtěla hlavou. „Ale my to zvládneme, viď, Patti?“ Beznadějně se na Augieho usmála. „Hlavně aby nepršelo.“

Nepršelo, ale vlhkost se zvýšila natolik, že ve světle ze sodíkových pouličních lamp viděli viset ve vzduchu jemné kapky. V jednu chvíli si Augie uvědomil, že Janice Crayová usnula vestoje. Boky vystrčené dopředu, svěšená ramena, vlasy jako mokrá křídla visící kolem tváře a bradu skoro na hrudní kosti. Augie se podíval na hodinky a viděl, že je tři čtvrtě na tři.

Za deset minut se probudila Patti Crayová a rozplakala se. Její matka (taky dítě, pomyslel si Augie) sebou škubla, odfrkla si jako kůň, zvedla hlavu a pokusila se holčičku vytáhnout z klokanky. Nejdřív to nešlo, dítěti uvízly nohy. Augie pomohl, přidržel klokanku po stranách. Když se Patti, už s kvílením, vynořila, uviděl po celém jejím růžovém kabátku a růžové čepičce třpyt kapek vody.

„Má hlad,“ řekla Janice. „Mohla bych ji nakojit, ale je taky počuraná. Cítím to přes dupačky. Panebože, v tomhle ji přece nemůžu přebalovat – podívejte se, jak ta mlha zhoustla!“

Augie uvažoval, které potměšilé božstvo se postaralo, že se za Janice ocitl zrovna on. Také uvažoval, jak tahle ženská sakra zvládne zbytek života – celý život, ne jen příštích osmnáct let, kdy bude zodpovědná za dítě. Jít ven v takovou noc jenom s pytlem plínek! Musela být zatraceně zoufalá!

Vedle Patti a pytle s plenami ležel jeho spacák. Augie si dřepl, rozvázal šňůrky, spacák rozložil a rozepjal zip. „Vlezte si tam. Zahřejte se a zahřejte i ji. Pak vám podám všechny ty potřebné serepetičky.“

Zahleděla se na něj, v náručí se jí vrtělo a plakalo dítě. „Jste ženatý, Augie?“

„Rozvedený.“

„Máte děti?“

Zavrtěl hlavou.

„Proč jste na nás tak hodný?“

„Protože jsme tu,“ pokrčil rameny.

Ještě chvíli se na něj dívala a rozhodovala se, pak mu dítě podala. Augie držel malou v natažených pažích, fascinovaný tím rudým rozčileným obličejíkem s nudlí u malého ohrnutého nosu, rozkmitanýma nožkama ve flanelových dupačkách. Janice se nasoukala do spacáku a zdvihla ruce. „Podejte mi ji, prosím.“

Augie poslechl a žena se zanořila do spacáku hlouběji. Vedle nich, tam, kde fronta poprvé zahýbala, stáli dva mladí muži a nepokrytě na ně zírali.

„Hleďte si svýho, mládenci,“ řekl Augie, a oni se zadívali jinam.

„Podal byste mi plenu?“ ozvala se Janice. „Měla bych ji přebalit, než ji nakrmím.“

Klekl si na mokrý chodník a rozepnul prošívanou kabelu. Na okamžik ho překvapilo, že našel látkové pleny místo pampersek, ale pak pochopil. Látkové se dají používat pořád dokola. Možná že ta žena přece jenom není úplně beznadějný případ.

„Vidím tu taky lahvičku dětskýho mazání. Chcete ho?“

Ze spacáku, z něhož vyčuhovala jenom čupřina jejích hnědých vlasů, se ozvalo: „Ano, prosím.“

Podal jí plenu a tělové mléko. Spacák se začal vrtět a nadouvat. Pláč nejdřív zesílil. Z další zatáčky ve frontě kus od nich, už ztracené v houstnoucí mlze, zaznělo: „Zavřete tomu děcku hubu.“ Další hlas dodal: „Někdo by měl zavolat sociálku.“

Augie čekal a pozoroval spacák. Nakonec se přestal pohybovat a vynořila se ruka s plenou. „Mohl byste ji strčit do kabely? Je v ní igelitka na špinavé plíny.“ Vykoukla na něj jako krtek z díry. „Nebojte, není pokakaná, jenom mokrá.“

Augie vzal plenu, strčil ji do igelitového pytle (na boku měl nápis COSTCO) a pak zavřel kabelu na zip. Pláč uvnitř spacího pytle (tolik pytlů, pomyslel si) pokračoval asi ještě minutu a pak najednou ustal, protože Janice, na parkovišti u Městského centra, začala kojit. Transparent nad řadou dveří, které se otevřou až za šest hodin, lhostejně pleskl. ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST!

Jasně, pomyslel si Augie. Taky nemůžete chytit AIDS, když se cpete vitamínem C.

Uplynulo dvacet minut. Od Marlborough Street přijížděla další auta. Další lidé se stavěli do fronty. Augie odhadoval, že už tam čeká určitě čtyři sta lidí. Takovým tempem tu budou dvě tisícovky, než v devět otevřou, a to byl ještě mírný odhad.

Jestli mi někdo nabídne smažit hranolky u McDonalda, vezmu to?

Nejspíš ano.

Co takhle vítač ve Walmartu?

Jo, toho určitě. Široký úsměv a Jak se dneska máte? Augie si pomyslel, že by na takové místo mohl z fleku nastoupit.

Umím to s lidma, pomyslel si. A zasmál se.

Ze spacáku se ozvalo: „Čemu se smějete?“

„Ale ničemu,“ řekl. „Pěkně tu malou pochovejte.“

„To chovám.“ V hlase měla úsměv.

V půl čtvrté si klekl, nadzvedl cíp spacáku a nakoukl dovnitř. Janice Crayová ležela schoulená a tvrdě spala s dítětem u prsu. Připomnělo mu to Hrozny hněvu. Jak se jmenovala ta holka, co v knížce byla? Ta, která nakonec kojila toho chlapa? Bylo to nějaké květinové jméno. Lily? Ne. Pansy? Rozhodně ne. Měl chuť přiložit si ruce k ústům a zařvat do davu: KDO TADY ČETL HROZNY HNĚVU?

Když vstával (a usmíval se té absurdnosti), jméno se mu vybavilo. Rose. Tak se jmenovalo to děvče v Hroznech hněvu. Ale nebyla to jenom Rose, byla to Róza Sáronská. Znělo to biblicky, ale to už nedokázal s jistotou posoudit, bibli si pořádně nikdy nepřečetl.

Podíval se dolů na spacák, v němž původně zamýšlel strávit hodiny nad ránem, a vzpomněl si, jak se Janice Crayová omlouvala za Columbine a jedenácté září a Barryho Bondse. Nejspíš by na sebe vzala i globální oteplování. Možná, až budou tohle mít za sebou a budou mít jisté zaměstnání – nebo taky ne, pravděpodobnost byla stejná –, ji pozve na snídani. Žádné rande, nic takového, jenom míchaná vajíčka a slanina. Pak už se nikdy neuvidí.

Přicházeli další lidé. Fronta už dospěla ke konci vykolíkovaného koridoru s přísnou páskou ZÁKAZ VSTUPU. Pak už se řada lidí začala prodlužovat na parkoviště. Augieho překvapilo – a zneklidnilo –, že všichni jsou potichu. Jako by věděli, že tahle mise je zbytečná a že jen čekají na úřední potvrzení.

Transparent znovu lhostejně pleskl.

Mlha dál houstla.

Těsně před pátou ranní se Augie probral z klimbání, zadupal nohama, aby je probudil k životu, a uvědomil si, že do ovzduší se vplížilo nepříjemné šedé světlo. Ani vzdáleně se nepodobalo růžovým prstíkům svítání z básniček a starých technicolorových filmů. Tohle byl antiúsvit, mokrý a bledý jako tvář den staré mrtvoly.

Viděl, jak se Městské centrum pomalu vynořuje v celé své nevkusné slávě architektury sedmdesátých let. Viděl dva tucty serpentin trpělivě čekajících lidí a pak ocas fronty mizící v mlze. Teď už byl slyšet tichý hovor, a když halou za dveřmi prošel správce v šedé uniformě, na chvilku se zvedl posměšný jásot.

„Jiné planety jeví známky života!“ zakřičel jeden z mladíků, kteří předtím civěli na Janice Crayovou – jmenoval se Keith Frias a jeho levá paže bude brzy odtržená od těla.

Pár lidí odměnilo jeho vtípek smíchem a začalo si povídat. Noc byla pryč. Prosakující světlo nebylo zvlášť povzbudivé, ale bylo o něco lepší než dlouhé hodiny nad ránem, které právě minuly.

Augie si znovu klekl vedle spacáku a zaposlouchal se. Tiché, pravidelné chrupání mu vyloudilo na tváři úsměv. Možná si o ni dělal zbytečné starosti. Asi existují lidé, kteří životem procházejí – a snad i docela blahobytně – díky laskavosti cizích lidí. Ta mladá žena, která právě se svým dítětem spala v jeho spacáku, možná byla jedna z nich.

Napadlo ho, že by se s Janice Crayovou mohli představit u různých stolků pro žadatele jako pár. Kdyby to udělali, přítomnost dítěte by nemusela vypadat jako nezodpovědnost, ale spíš jako společné úsilí. Nevěděl to jistě, lidská povaha pro něj byla tajemstvím, ale podle něj to bylo možné. Rozhodl se, že se pokusí ten nápad Janice nabídnout, až se probudí. Uvidí, co si o tom myslí. Nemohli by tvrdit, že jsou manželé, Janice neměla snubní prsten a on ten svůj sundal dobře před třemi lety, ale mohli by tvrdit, že jsou… jak se to dneska říká? Partneři.

Od Marlborough Street stále vyjížděla do příkrého kopce auta v pravidelných intervalech jako odtikávání hodin. Brzy se objeví i chodci, které vyklopí první ranní autobus. Augie si byl docela jistý, že začínají jezdit v šest. Přijíždějící auta vypadala kvůli husté mlze jenom jako světlomety s neurčitými stíny za čelním sklem. Několika řidičům stačil pohled na ten obrovský zástup lidí, vzdali to a otočili se zpět, ale většina pokračovala dál na těch několik zbývajících parkovacích míst, takže se ukázala blikající koncová světla.

Pak si Augie všiml, že jeden obrys auta se ani neotočil, ani nepokračoval dál do hlubin parkoviště. Jeho nezvykle pronikavé světlomety ještě posilovaly žluté mlhovky.

Má hádéčka, pomyslel si Augie. To je Mercedes-Benz. Co dělá mercedes na burze práce?

Napadlo ho, že to bude starosta Kinsler, který chce ke klubu ranních ptáčat pronést řeč. Pogratulovat jim k takové iniciativě, starému dobrému americkému přístupu „komu se nelení, tomu se zelení“. Jestli to tak bylo, pak přijet v mercedesu – i když tenhle byl starý – byl podle Augieho vyložený nevkus.

Starší chlapík ve frontě před Augiem (Wayne Welland, prožívající poslední chvíle své pozemské existence) řekl: „Je to mercedes? Vypadá jako mercedes.“

Augie se chystal říct, že samozřejmě je, že si nemůže splést světlomety mercedesu, a potom řidič v tom nezřetelném obrysu auta nalehl na klakson – dlouze, netrpělivě zatroubil. Světla zazářila ještě pronikavěji, vyřízla ve vznášejících se mlžných kapkách oslnivě bílé kužely, a auto poskočilo, jako by ho ten netrpělivý klakson popohnal.

„Hej!“ vyjekl Wayne Welland překvapeně. Bylo to jeho poslední slovo.

Auto zrychlovalo a mířilo přímo do míst, kde byl zástup žadatelů o práci nejhustší a obehnaný páskami ZÁKAZ VSTUPU. Někteří se pokusili utéct, ale uvolnit se dokázali jenom ti na zadním konci. Kdo byl blíž ke dveřím – skutečná ranní ptáčata –, neměl šanci. Narazili na sloupky a převalili je, zamotali se do pásky, odráželi se od sebe navzájem. Houf se zhoupl sem a tam v několika rozbouřených vlnách. Kdo byl starší a menší, upadl na zem a ostatní po něm šlapali.

Augieho to prudce postrčilo vlevo, zakopl, ale udržel rovnováhu, a pak ho vlna zatlačila dopředu. Čísi loket ho zasáhl do lícní kosti těsně pod pravé oko, takže na té straně uviděl jiskry jak o Čtvrtém červenci. Druhým okem zahlédl, že mercedes se nejenže vynořuje z mlhy, ale jako by se z té mlhy zhmotňoval. Byl to velký šedý sedan, možná SL500, typ s dvanácti válci, a ty v tuto chvíli řvaly na plný plyn.

Augieho strhl dav na kolena vedle spacáku a jak se snažil zase vstát, schytal spoustu kopanců: do paže, do ramene, do krku. Lidi křičeli. Uslyšel nějakou ženu ječet: „Pozor, pozor, on nezastavuje!“

Viděl, jak Janice Crayová vystrčila hlavu ze spacího pytle a užasle zamžourala. Znovu mu připomněla plachého krtka, který vykukuje z díry. Paní krtkovou s hodně neposlušnými vlasy.

Po všech čtyřech se prodral dopředu a zalehl spacák s ženou a dítětem uvnitř, jako by je tím mohl úspěšně ochránit před dvoutunovým produktem německého strojírenství. Slyšel jekot lidí, ale i ten se skoro ztrácel pod blížícím se rachotem motoru velkého sedanu. Někdo mu uštědřil strašnou ránu do zátylku, ale on to sotva cítil.

Měl čas si pomyslet: Chtěl jsem vzít Rózu Sáronskou na snídani.

Měl čas si pomyslet: Možná to ještě stočí.

Zdálo se, že je to jejich nejlepší šance, možná jediná. Chystal se zdvihnout hlavu, aby zjistil, co se děje, a zorné pole mu pohltila obrovská černá pneumatika. Cítil, jak mu předloktí sevřela ženská ruka. Měl čas zadoufat, že dítě stále spí. Potom čas vypršel.

Det. – v. v.

1

Hodges vychází z kuchyně s plechovkou piva v ruce, sedá si do křesla a pokládá plechovku na stolek nalevo, vedle pistole. Je to revolver ráže .38 Smith & Wesson M&P, přičemž M a P znamená vojenský a policejní. Nepřítomně ho pohladí, jako hladíte starého psa, pak zvedne dálkové ovládání a pustí sedmý kanál. Má trochu zpoždění, takže publikum ve studiu už tleská.

Vzpomíná na jednu módu, krátkou a zhoubnou, která koncem osmdesátých let ovládla město. Nebo je možná to pravé slovo nakazila, protože to bylo jako prudká horečka. Troje místní noviny o tom psaly úvodníky celé jedno léto. Teď jsou dvoje z těch novin pryč a třetí sotva přežívají.

Moderátor v elegantním obleku vychází rázně na jeviště a mává publiku. Hodges, od té doby, co odešel od policie do důchodu, sleduje tenhle pořad skoro každý všední den a podle jeho názoru je ten chlapík na tuhle práci příliš chytrý, něco jako hlubinný potápěč bez neoprénu ve stoce. Myslí si, že moderátor je typem člověka, který časem spáchá sebevraždu, a všichni jeho přátelé a blízcí příbuzní si pak říkají, že vůbec netušili, že se dělo něco špatného. Mluví o tom, jak byl veselý, když ho viděli naposled.

Při té myšlence Hodges znovu nepřítomně pohladí revolver. Je to model Victory. Starý, ale dobrý. Jeho vlastní pistole, když byl v aktivní službě, byl glock ráže .40. Koupil ho – od policistů v tomhle městě se čeká, že si svou služební zbraň odkoupí – a teď leží v sejfu v ložnici. Bezpečně v sejfu. Vysypal z něj náboje, uložil ho tam po slavnostním odchodu do penze a od té doby se na něj nepodíval. Neměl zájem. Ale ta osmatřicítka se mu líbila. Měl k ní sentimentální vztah, ale bylo v tom něco víc. Revolver se nikdy nezasekne.

A už je tu první host, mladá žena v krátkých modrých šatech. Tvářičku má spíš prázdnou, ale tělo skvostné. Hodges ví, že někde pod těmi šaty bude malé tetování, kterému se dnes říká kurví cejch. Možná i dva nebo tři. Muži v publiku hvízdají a dupou. Ženy v publiku tleskají vlažněji. Některé kroutí očima. Je to přesně ten typ ženské, na který se manželé rádi kouknou a manželky se z toho můžou zbřídit.

Žena je pořádně nakrknutá hned od začátku. Moderátorovi řekne, že její přítel má dítě s jinou a že v jednom kuse chodí tu druhou navštěvovat. Stále ho miluje, ale nenávidí tu…

Několik dalších slov je vypípáno, ale Hodges jí odečte ze rtů zasranou děvku. Publikum zajásá. Hodges se napije piva. Ví, co přijde dál. Tenhle pořad je předvídatelný jako telenovela o pátečním odpoledni.

Moderátor ji nechá chvíli vypovídat a pak jí představí… TU DRUHOU ŽENU! Také má skvělé tělo a několik metrů hustých blond vlasů. Na kotníku má kurví cejch. Přistoupí k první ženě a řekne: „Chápu, jak se cítíš, ale já ho taky miluju.“

Má toho na srdci ještě víc, ale dál se nedostane, protože Skvělé tělo Jedna se vrhne do akce. Někdo mimo pódium zazvoní na zvonec, jako by začal souboj o velkou cenu. Hodges se domnívá, že to tak je, protože všichni hosté v pořadu si musejí přijít na své. Proč by to jinak dělali? Ty dvě ženy se několik vteřin škrábou a buší do sebe pěstmi, a pak je oddělí dva ramenáči s nápisem OSTRAHA na tričku, kteří je dosud pozorovali ze zákulisí.

Ženy na sebe chvíli křičí, naplno a od srdce si vyměňují názory (většinou jsou vypípané), zatímco moderátor dobrotivě přihlíží, a tentokrát zahájí boj Skvělé tělo Dvě, a to rozmáchlou fackou, při které Skvělému tělu Jedna málem odletí hlava. Znovu zazvoní zvonec. Ženy upadnou na pódium, šaty se jim zmuchlají, škrábou se a mlátí a fackují. Publikum šílí. Ramenáči z ostrahy je znovu oddělí a moderátor vstoupí mezi ně, mluví hlasem, který je na povrchu konejší, ale v hloubi je popichuje. Obě ženy se hlásí k hluboké lásce a plivou si navzájem do tváře. Moderátor říká, že za chvíli budou zpět, a vzápětí nějaká třetiřadá herečka propaguje prášky na hubnutí.

Hodges se znovu napije piva a ví, že nevypije ani půlku plechovky. Je to divné, protože když byl u policie, měl zatraceně nakročeno k alkoholismu. Když mu pití rozbilo manželství, došel k závěru, že alkoholik je. Sebral veškerou vůli, zapřáhl ji a slíbil si, že se napije co hrdlo ráčí, až u sboru odslouží čtyřicet let – ohromující číslo vzhledem k tomu, že padesát procent městských policistů odcházelo do penze po pětadvaceti letech a sedmdesát procent po třiceti. Jenže teď, když si tu čtyřicítku odsloužil, ho už alkohol tolik nezajímal. Několikrát se donutil opít, jen aby zjistil, jestli to stále dokáže, a dokázal, ale ukázalo se, že být opilý není o nic lepší než být střízlivý. Vlastně to bylo trochu horší.

A pořad už zase pokračuje. Moderátor říká, že má dalšího hosta, a Hodges ví, kdo to bude. Publikum to také ví. Šumí očekáváním. Hodges zvedne otcovu pistoli, podívá se do hlavně a pak ji položí na televizní program.

Zprava vyjde na pódium muž, kvůli kterému Skvělé tělo Jedna a Skvělé tělo Dvě tak urputně bojují. Bylo jasné, jak bude vypadat, ještě než hrdě přikráčí, a jo, je to on: obsluha u benzínky nebo skladník u Targetu nebo možná takový ten chlapík, který vám v bazaru popisuje (mizerně) vyhlédnuté auto. Je hubený a bledý, s chumlem černých vlasů do čela. Má na sobě pláťáky a bláznivou zelenožlutou kravatu, která má utažený uzel na krku těsně pod vystouplým ohryzkem. Pod lemem kalhot vykukují špičky semišových bot. Věděli jste, že ty ženy mají kurví cejchy, a víte, že on má klacek jako kůň a střílí sperma silnější než lokomotiva a rychlejší než vystřelená kulka. Panna, která si sedne na prkýnko poté, co se na něm udělal tenhle chlapík, otěhotní. A nejspíš bude mít dvojčata. On má na obličeji povznesený úsměšek velkého frajera v uvolněné náladě. Práce snů: doživotní práceneschopnost. Za chvíli zazvoní zvon a ženy se do sebe znovu pustí. Později, až si vyslechnou dost jeho žvástů, se na sebe podívají, lehce přikývnou a společně se pustí do něj. Tentokrát ostraha počká trochu déle, protože tahle poslední bitva je to, co publikum jak ve studiu, tak doma, doopravdy chce vidět: jak se slepice pustí do kohouta.

Ta krátká a zhoubná móda z konce osmdesátých let – ta infekce – se jmenovala „souboj bezdomáčů“. Nápad vzešel od nějakého kanálového génia, a když začal vynášet, přiskočili tři nebo čtyři další podnikatelé, aby ideu vybrousili. Stačilo zaplatit párku bezdomovců po třiceti dolarech, aby se do sebe pustili ve stanovenou dobu na stanoveném místě. Hodges si nejlépe vzpomínal na servisní areál za jednou pěstírnou filcek, jinak striptýzovým klubem, který se jmenoval Bam Ba Lam a byl na East Side. Jakmile byl zápas zařízený, rozběhli jste reklamu (tehdy jen ústní, protože dostupný internet byl ještě hudbou budoucnosti) a diváky zkasírovali po dvaceti dolarech za hlavu. Na jednom zápase, který Hodges a Pete Huntley rozháněli, byly víc než dvě stovky lidí, kteří většinou mezi sebou uzavírali sázky a fandili jako diví. Byly tam také ženy, některé ve večerních šatech a ověšené šperky, které sledovaly, jak ti dva vychlastaní mozci jdou po sobě, mlátí se a kopou a padají a vstávají a hulákají nesmysly. Diváci se chechtali a jásali a povzbuzovali bojovníky, aby pokračovali.

Tenhle pořad je taky takový, akorát že spád tu narušují prášky na hubnutí a pojišťovny, takže Hodges předpokládá, že soutěžící (to přece jsou, i když jim moderátor říká „hosté“) odcházejí s něčím víc než třiceti dolary a láhví Nočního vlaku v kapse. A žádní policajti tomu neudělají přítrž, protože je to legální jako výherní losy.

Když tohle představení skončí, objeví se nelítostná soudkyně proslavená tím, že se s ničím nemaže, a se stěží potlačovaným vztekem poslouchá jakési znesvářené strany, co k ní přišly s nějakou pitomostí. Potom přijde na řadu tlustý rodinný psycholog, který hosty pokaždé rozpláče (říká tomu „proražení zdi popření“) a vyzývá je k odchodu, pokud se některý z nich odváží zpochybňovat jeho metody. Hodges si myslí, že tlustý rodinný psycholog se možná naučil svoje metody ze starých výcvikových videí KGB.

Hodges se krmí těmi barevnými sračkami každý všední den odpoledne a sedí při tom v křesle s otcovou pistolí – tou, kterou nosil táta jako utahaný policajt – na stolku vedle sebe. Každou chvíli ji zvedne a nahlédne do hlavně. Zkoumá tu kulatou tmu. Několikrát si ji vsunul mezi rty, jen aby zjistil, jaké to je, mít nabitou pistoli položenou na jazyku a namířenou na patro. Usoudil, že si na to zvyká.

Kdybych uměl úspěšně pít, mohl bych to odložit, myslí si. Mohl bych to odložit aspoň o rok. A kdybych to mohl odložit o dva, to nutkání by třeba pominulo. Mohlo by mě zaujmout zahradničení nebo pozorování ptactva, nebo dokonce malování. Tim Quigley se pustil do malování, když odjel na Floridu. Do komunity důchodců, která byla přecpaná starými policisty. Quigley si to podle všeho opravdu užíval a dokonce prodal některé svoje práce na uměleckém festivalu ve Venice. Tedy až do mrtvice. Po mrtvici strávil osm nebo devět měsíců v posteli, ochrnutý na celou pravou stranu. S malováním měl utrum. A pak šel. A máš to.

Zvoní k dalšímu kolu zápasu, a samozřejmě se obě ženy sápou po hubeném chlapíkovi v bláznivé vázance, nalakované nehty blýskají, dlouhé vlasy létají. Hodges znovu sáhne po pistoli, ale sotva se jí dotkne, zaslechne cvaknutí ve škvíře na poštu v předních dveřích a plesknutí pošty na podlahu v předsíni.

V době e-mailu a facebooku už nechodí škvírou na poštu nic důležitého, ale on stejně vstane. Prohlédne si poštu a nechá otcovu osmatřicítku na jindy.

2

Když se Hodges vrátí s hromádkou pošty ke křeslu, moderátor rvačkového pořadu se právě loučí a slibuje svému televiznímu publiku, že zítra tu budou trpaslíci. Jestli to myslel ve fyzickém nebo mentálním smyslu, už neupřesní.

Vedle pohodlného křesla má Hodges dva malé plastové koše na odpadky, jeden na vratné láhve a plechovky, druhý na smetí. Do smetí putuje leták z Walmartu slibující ZÁVRATNÉ SLEVY, dále nabídka na pojištění pohřbu adresovaná NAŠEMU OBLÍBENÉMU SOUSEDOVI, také oznámení, že v Diskontu Electronix budou na jeden týden všechna DVD za poloviční ceny, a kartička velká jako pohlednice s prosbou o „váš důležitý hlas“ OD CHLAPÍKA, KTERÝ KANDIDUJE NA UPRÁZDNĚNÉ KŘESLO V MĚSTSKÉ RADĚ. Je na ní fotografie kandidáta a Hodgesovi připadá jako doktor Oberlin, zubař, kterého se v dětství strašně bál. Taky je tu leták ze supermarketu Albertsons. Ten si Hodges odloží stranou (na chvíli tak zakryje otcovu pistoli), protože je plný kuponů.

Poslední zásilka vypadá jako skutečný dopis – na omak docela tlustý – ve velké obálce. Adresa zní Det. K. William Hodges (V.V.), 63 Harper Road. Žádná zpáteční adresa. V levém horním rohu, kde je obvykle odesilatel, se skví druhý smajlík z dnešní pošty. Jenže tenhle není mrkací smajlík z walmartových slev, ale smajlík, který má tmavé brýle a cení zuby.

Při tom se mu vybaví jedna vzpomínka, a nijak dobrá.

Ne, pomyslí si. Ne.

Ale otevře dopis tak rychle a překotně, že se obálka roztrhne celá a ven se vysypou čtyři stránky psané na stroji – ne na skutečném psacím stroji, ale počítačovým fontem, který tak vypadá.

Milý detektive Hodgesi, stojí v záhlaví.

Poslepu natáhne ruku, shodí leták z Albertsonsu na podlahu, prsty přejede po revolveru, aniž si toho všimne, a popadne televizní ovladač. Stiskne vypínač, utne horlení nelítostné soudkyně, a soustředí se na dopis.

3

Milý detektive Hodgesi,

doufám, že vám nevadí, že používám Váš titul, i když jste už 6 měsíců v penzi. Mám pocit, že když si mohou svůj titul po odchodu do důchodu ponechat neschopní soudci, zkorumpovaní politici a pitomí vojenští velitelé, totéž by mělo platit pro jednoho z nejoceňovanějších policistů v historii města.

Takže to bude detektiv Hodges!

Sire (další titul, který si zasloužíte, protože jste skutečným Rytířem Odznaku a Pistole), píšu z mnoha důvodů, ale musím začít blahopřáním k tolika letům služby, 27 jako detektiv a 40 celkem. Viděl jsem kousek slavnostního odchodu do výslužby v televizi (Kanál 2 je veřejně přístupný, tento zdroj mnoho lidí přehlíží) a náhodou vím, že večer jste pak měli párty v restauraci Raintree Inn u letiště.

Vsadím se, že to byla ta opravdová oslava!

Rozhodně jsem na žádném takovém „mejdanu“ nikdy nebyl, ale sleduji hodně televizních pořadů o policii, a i když jsem si jistý, že spousta z nich ukazuje vymyšlený obraz „ze života policisty“, několik jich takové rozlučkové večírky ukázalo (seriál Policie New York Blue, Homicide, The Wire, atd. atd.), a podle mě je to PŘESNÉ zobrazení toho, jak se Rytíři Odznaku a Pistole loučí s jedním ze svého středu. Myslím, že to tak může být, protože jsem rovněž četl popisy „večírků na rozloučenou“ v nejméně dvou knihách Josepha Wambaugha, a je to tam podobné. On by to měl vědět, protože stejně jako vy je „Det. v. v.“.

Představuji si balonky visící ze stropu, spoustu pití, spoustu oplzlé konverzace a spoustu vzpomínek na Staré časy a staré případy. Pravděpodobně tam zní hlasitá a veselá hudba a možná tam „natřásá vnady“ nějaká ta striptérka. Proslovy na této oslavě jsou pravděpodobně mnohem zábavnější a mnohem pravdivější než na té „sucharské slavnosti“.

Jak mi to jde?

Není to špatné, pomyslí si Hodges. To vůbec není špatné.

Podle mého průzkumu jste ve službě jako detektiv vyřešil doslova stovky případů, z nichž spoustu tisk (který Ted Williams nazývá Rytíři Klávesnice) označuje výrazem „prioritní“. Chytil jste Vrahy a Loupežné gangy a Žháře a Násilníky. V jednom článku (vyšel tak, aby se shodoval se slavnostním odchodem do důchodu) Vás dlouhodobý parťák (det. 1. třídy Peter Huntley) popsal jako „kombinaci postupu podle předpisů a intuitivní geniality“.

Hezká poklona!

Jestli je to pravda, a podle mě je, pak už jste si touto dobou musel domyslet, že já jsem z toho mála, které jste nechytil. Vlastně jsem ten muž, kterému se tisk rozhodl udělit titul

a.) Šprýmař

b.) Klaun

nebo

c.) Mercedesový vrah.

Nejradši mám ten poslední!

Jsem si jist, že jste se snažil o „svou nejlepší ránu“, ale bohužel (pro Vás, ne pro mě), jste selhal. Představuji si, že pokud jste někdy chtěl chytit nějakého „bachatele“, detektive Hodgesi, pak to byl člověk, který loni úmyslně vjel do davu lidí čekajících u Městského centra na otevření Veletrhu pracovních příležitostí, osm jich zabil a mnohem víc zranil. (Musím říct, že jsem překonal svá nejsmělejší očekávání.) Zdalipak jste na mě myslel, když vám při slavnostním odchodu do důchodu udělovali tu medaili? Zdalipak jste na mě myslel, když ostatní Rytíři Odznaku a Pistole vyprávěli příběhy o (tady jen hádám) zločincích, které jste chytili doslova se staženými kalhotami, nebo o kanadských žertících, které jste si prováděli na staré dobré služebně?

Vsadím se, že ano!

Musím vám povědět, jak velice zábavné to bylo. (Zde jsem upřímný.) Když jsem „na to šlápl“ a vjel s mercedesem ubohé paní Olivie Trelawneyové do toho zástupu lidí, měl jsem „ho nejtvrdšího“ v celém životě! A jestlipak mi srdce tlouklo 200 za minutu? „To až ústně!“

Tady byl další smajlík ve slunečních brýlích.

Povím vám něco, co je „tajná informace“, a jestli se budete chtít smát, tak klidně, protože je to trochu směšné (i když podle mě to také ukazuje, jak jsem byl opatrný). Měl jsem nasazený kondom! „Gumu“! Protože jsem se obával Spontánní Ejakulace a tím pádem DNA! No, to se nestalo, ale od té doby jsem už mnohokrát masturboval při vzpomínkách na to, jak se snažili utéct a nemohli (byli tam namačkaní jako sardinky), a jak všichni vypadali vyděšení (to bylo tak zábavné), a jak to se mnou trhlo dopředu, když se do nich auto „zabořilo“. Tak prudce, až se zasekl bezpečnostní pás. Páni, to bylo tak vzrušující.

Abych řekl pravdu, nevěděl jsem, co se může stát. Myslel jsem si, že je šance tak 50 na 50, že mě chytí. Ale jsem „nezřízený optimista“ a vždy počítám spíš s Úspěchem než Selháním. Ten kondom je „tajná informace“, ale vsadím se, že vaše forenzní oddělení (sleduji také CSI) bylo zatraceně zklamané, když zevnitř klaunské masky nezískalo žádnou DNA. Určitě říkali: „Zatraceně! Ten mazaný bachatel si určitě nejdřív nasadil síťku na vlasy!“

A taky že ano! A navíc jsem ji vymyl CHLOREM!

Stále si v duchu přehrávám dunění, které následovalo poté, co jsem do nich narazil, a to křupání a jak auto pérovalo, když přejíždělo ta těla. Moc a sílu, tu mi vždy dodá 12válcový mercedes! Když jsem v novinách viděl, že jednou z mých obětí bylo i mimino, byl jsem celý blažený! Zhasnout tak mladý život! Jen si pomyslete, co všechno mohla prožít, co? Patricia Crayová, RIP! Dostal jsem taky její mámu! Jahodový džem ve spacím pytli! To je nádhera, ne? Taky mi dělalo moc dobře pomyšlení na toho muže, který přišel o paži, a ještě víc se mi líbili ti dva, kteří zůstali ochrnutí. Ten muž jenom od pasu dolů, ale Martine Stoverová je teď v podstatě jenom „hlava na klacku“! Nezemřeli, ale pravděpodobně si to PŘEJÍ! Co na to říkáte, detektive Hodgesi?

Teď si pravděpodobně myslíte „co to tu máme za nemocného a zvráceného Úchyla?“ To vám doopravdy nemohu vyčítat, ale mohli bychom o tom diskutovat! Myslím, že velké spoustě lidí by se líbilo udělat totéž co já, a proto se jim líbí knihy a filmy (a v dnešní době dokonce i televizní pořady), které ukazují Mučení a Čtvrcení, atd. atd. atd. Jediný rozdíl je v tom, že já to skutečně udělal. Ne však proto, že jsem šílený (v každém smyslu toho slova). Ale jen proto, že jsem nevěděl přesně, jaký ten zážitek bude, jen že bude vrcholně vzrušující a zůstanou mi „vzpomínky na celý život“, jak se říká. Většina lidí, už když jsou malí, dostane do výbavy Olověné Boty a musí je nosit celý život. Těm Olověným Botám se říká SVĚDOMÍ. Já žádné nemám, takže mohu létat vysoko nad hlavami Normálního Davu. A kdyby mě chytili? No, kdyby to bylo přímo na místě, kdyby se mercedes paní Trelawneyové zasekl nebo něco podobného (velmi malá možnost, protože vypadal velmi dobře udržovaný), zřejmě by mě ten dav roztrhal, s tou možností jsem byl srozuměný a tím silnější bylo vzrušení. Ale nemyslím, že by to opravdu udělali, protože lidé jsou většinou jako ovce a ovce nežerou maso. (Možná by mě trochu zmlátili, ale výprask unesu.) Pravděpodobně bych byl zatčen a šel před soud, kde bych tvrdil, že jsem nepříčetný. Možná dokonce jsem nepříčetný (ta myšlenka mi rozhodně bleskla hlavou), ale je to zvláštní druh nepříčetnosti. Každopádně mi štěstěna přála a já unikl.

Ta mlha pomohla!

Teď tu mám ještě něco, co jsem viděl, tentokrát ve filmu. (Název si nepamatuji.) Byl v něm Sériový Vrah, který byl velmi chytrý, a policisté (jeden z nich byl Bruce Willis, tehdy měl ještě trochu vlasů) ho nemohli chytit. Takže Bruce Willis řekl: „Udělá to znovu, protože si nemůže pomoct, a dřív nebo později udělá chybu a my ho chytíme.“

A taky chytili!

V mém případě to neplatí, Detektive Hodgesi, protože já nemám absolutně žádné nutkání to udělat znovu. V mém případě jednou stačilo. Mám své vzpomínky a ty jsou křišťálově jasné. A samozřejmě taky to, jak se lidé potom báli, protože byli přesvědčení, že to udělám zas. Pamatujete se, jak se hromadně rušila veřejná shromáždění? To sice nebylo příliš vzrušující, ale přece jen to bylo „velmi zábavné“.

Takže vidíte, oba jsme v. v.

Když už o tom mluvím, lituji jen jedné věci, totiž že jsem nemohl navštívit váš večírek na rozloučenou v Raintree Inn a připít vám, můj dobrý Sire Detektive. Vy jste tomu rozhodně věnoval své nejlepší síly. Detektiv Huntley samozřejmě také, ale pokud noviny a internetové zprávy o vašich kariérách mluví pravdu, pak vy jste byl vždycky První Liga a on byl a vždycky bude Okresní Přebor. Jsem si jistý, že případ je stále v živých složkách a že on každou chvíli stará hlášení vytáhne, aby si je prostudoval, ale nikam se nedostane. Myslím, že to víme my oba.

Smím na závěr učinit Starostlivou Poznámku?

V některých těch televizních pořadech (a myslím, že i v jedné Wambaughově knize, ale možná to byl James Patterson) po velké párty s balonky a pitím a hudbou následuje smutná závěrečná scéna. Detektiv jde domů a zjistí, že bez své Pistole a Odznaku nemá jeho život smysl. Čemuž rozumím. Když se nad tím zamyslíte, co je smutnějšího než Starý Penzionovaný Rytíř? Každopádně se ten Detektiv nakonec zastřelí (Služebním Revolverem). Vyhledal jsem si to na internetu a zjistil, že něco takového není vymyšlené. Opravdu se to děje!

Mezi policisty v důchodu je mimořádně vysoký počet sebevražd!!

Ve většině případů je to tím, že policisté, kteří to udělají, nemají žádné blízké příbuzné, kteří by si všimli Varovných Příznaků. Spousta je jich, jako vy, rozvedená. Spousta jich má dospělé děti, které žijí daleko od domova. Myslím na vás, jak jste úplně sám ve svém domě na Harper Road, Detektive Hodgesi, a mám stále větší starost. Co máte teď za život, když „vzrušení z lovu“ máte za sebou? Díváte se hodně na televizi? Pravděpodobně. Pijete víc? Možná. Plynou hodiny pomaleji, protože je váš život teď tak prázdný? Trpíte nespavostí? Páni, to doufám ne.

Ale obávám se, že byste mohl být ten případ!

Pravděpodobně potřebujete Koníčka, abyste měl o čem přemýšlet, místo abyste myslel na „toho, kdo utekl“ a že už mě nikdy nechytíte. Bylo by moc zlé, kdybyste si začal myslet, že celá vaše kariéra byla ztráta času díky chlapíkovi, který zabil všechny ty Nevinné Lidi a vám „proklouzl mezi prsty“.

Nechtěl bych, abyste začal přemýšlet o své pistoli.

Ale vy na ni myslíte, že?

Nakonec bych rád uvedl závěrečnou myšlenku „toho, komu to prošlo“. Ta myšlenka je:

NASER SI, CHUDÁKU.

Jen žertuji!

S upřímným pozdravem

MERCEDESOVÝ VRAH

Pod tím ještě jeden smajlík. A ještě níž:

PS! S paní Trelawneyovou je mi to líto, ale až předáte tento dopis det. Huntleymu, řekněte mu, ať se neobtěžuje prohlížet fotografie, které policie nepochybně na jejím pohřbu pořizovala. Byl jsem tam, ale pouze ve své fantazii. (Moje fantazie je velmi bujná.)

PPS: Chcete se se mnou spojit? Poskytnout mi svou „zpětnou vazbu?“ Zkuste to Pod Debiiným modrým deštníkem. Dokonce jsem vám už založil jméno uživatele: „kermitfrog19“. Možná neodpovím, ale „hele, člověk nikdy neví“.

PPPS: Doufám, že vás tento dopis povzbudil!

4

Hodges sedí dvě minuty, čtyři minuty, šest, osm. Ani se nepohne. Drží dopis v ruce a dívá se na tisk od Andrewa Wyetha na zdi. Nakonec listy dopisu odloží na stolek vedle křesla a zvedne obálku. Razítko je místní, což ho nepřekvapuje. Jeho dopisovatel chce, aby věděl, že je nablízku. Patří to k jeho výsměchu. Jeho dopisovatel by řekl, že to…

Patří k legraci!

Nové chemikálie a počítačové skenování dokáže získat z papíru skvělé otisky prstů, ale Hodges ví, že jestli ten dopis předá forenznímu, nenajdou na něm žádné otisky kromě jeho. Ten chlap je blázen, ale jeho sebehodnocení – mazaný pachatel – bylo naprosto správné. Akorát že napsal bachatel, ne pachatel, a napsal to dvakrát. A taky…

Počkat, počkat chvilku.

Jak jsi to myslel, až to předáte?

Hodges vstane, přejde s dopisem v ruce k oknu a podívá se ven na Harper Road. Kolem projíždí malá Harrisonová na mopedu. Je opravdu ještě moc mladá na to, aby takovou věc měla, ať si zákon říká, co chce, ale aspoň že má přilbu. Procinká tudy dodávka zmrzlináře Mr. Tastey, v teplém počasí objíždí po East Side od konce vyučování až do setmění. Pomalu tudy projede malé černé elegantní auto. Prošedivělé vlasy má žena za volantem namotané na natáčkách. Je to vůbec žena? Mohl by to být muž v paruce a šatech. Natáčky by byly dokonalá třešinka na dortu, ne?

Přesně to chce, aby sis myslel.

Ale ne. Tak to není.

Nejde o to, co si má myslet, jde o to, jak si ten samozvaný Mercedesový vrah (jenže měl pravdu, takhle ho noviny a televizní zprávy nazvaly) přeje, aby Hodges uvažoval.

Je to ten zmrzlinář!

Ne, je to ten muž převlečený za ženu v tom elegantním autě!

Ne ne, je to ten chlap v náklaďáku s plynovými bombami nebo odečítač parkovacích hodin!

Jak se probudí taková paranoia? Pomůže jen tak mimochodem prohodit, že znáte víc než jen adresu bývalého detektiva. Poznamenat, že je rozvedený, a aspoň naznačit, že má někde dítě nebo děti.

Dívá se teď ven na trávník a uvědomí si, že potřebuje posekat. Jestli se brzo neobjeví Jerome, budu mu muset zavolat, pomyslí si Hodges.

Dítě nebo děti? Teď si sám děláš srandu. Ví, že moje bejvalka je Corinne a máme jednu dceru, už dospělou, a jmenuje se Alison. Ví, že Allie je třicet a bydlí v San Francisku. Nejspíš ví, že měří sto šedesát pět a hraje tenis. To všechno je běžně dostupné na internetu. V dnešní době je tam všechno.

Jeho dalším tahem by mělo být předat tento dopis Peteovi a jeho novému parťákovi, Isabelle Jaynesové. Zdědili případ Mercedes ještě s několika dalšími pomníčky, když to Hodges zapíchl. Některé případy jsou jako nečinné počítače – usnou. Tento dopis probudí případ Mercedes hezky fofrem.

V duchu si probírá cestu toho dopisu.

Ze škvíry na poštu ve dveřích na podlahu předsíně. Z podlahy v předsíni ke křeslu. Z křesla sem k oknu, odkud teď může pozorovat poštovní dodávku, která se vrací stejnou cestou, jakou přijela – Andy Fenster má pro dnešek padla. Odsud do kuchyně, kde dopis poputuje do naprosto zbytečného igelitového sáčku s uzavíracím zipem, protože zvyk je jako železná košile. Potom k Peteovi a Isabelle. Od Peta na forenzní ke kompletnímu roztažení a kyretáži, kde se zbytečnost igelitového sáčku s konečnou platností prokáže: žádné otisky, žádné vlasy, žádná DNA, papír běžného druhu k dostání v každém papírnictví ve městě a v neposlední řadě standardní laserový tisk. Možná dokážou určit, jaký druh počítače byl při psaní dopisu použitý (tím si nebyl jist, ví o počítačích málo, a když má s tím svým potíže, obrací se na Jeroma, který bydlí naštěstí poblíž), a jestli ano, ukáže se, že to byl nějaký Mac nebo PC. Takže nic moc.

Z forenzního poputuje dopis zpátky k Peteovi a Isabelle, kteří nepochybně svolají idiotskou policejní schůzi, jaké vídáte v kriminálních seriálech na BBC jako Luther a Hlavní podezřelý (které jeho psychopatický dopisovatel pravděpodobně miluje). Schůze bude doplněna bílou tabulí a fotozvětšeninami dopisu, možná i laserovým ukazovátkem. Hodges sleduje i některé britské krimiseriály a je přesvědčený, že Scotland Yardu nějak uniklo staré přísloví o tom, že příliš mnoho kuchařů zkazí vývar.

Policejní schůze dosáhne jenom jedné věci a Hodges je přesvědčený, že přesně to ten psychopat chce: jelikož bude o dopisu vědět deset nebo dvanáct detektivů, jeho existence nepochybně prosákne do tisku. Psychopat nejspíš neříká pravdu, když tvrdí, že nemá puzení si zločin zopakovat, ale jednou věcí si je Hodges naprosto jistý: stýská se mu po pozornosti médií.

Na trávníku raší pampelišky. Nejvyšší čas zavolat Jeroma. Trávník netrávník, Hodges byl zvyklý ho tu vídat. Je to prima kluk.

Ještě něco. I kdyby ten magor mluvil pravdu a žádné nutkání spáchat další masovou vraždu necítil (nepravděpodobné, ale nedá se to vyloučit), stále ho extrémně zajímá smrt. Podtext dopisu byl naprosto jasný. Odpráskni se. Stejně na to už myslíš, tak udělej další krok. Což bude zároveň krok poslední.

Viděl mě, jak si hraju s tátovou osmatřicítkou?

Viděl mě strkat si ji do úst?

Hodges musí přiznat, že je to možné. Nikdy ho ani nenapadlo stahovat žaluzie. Připadal si ve svém obývacím pokoji pitomě bezpečný, a přitom kdokoli může mít dalekohled. Nebo ho mohl vidět Jerome. Jerome houpavě si vykračující po chodníku a poptávající se, zda někdo stojí o domácí práce; rád jim říká prácičky pro ručičky.

Jenže kdyby ho Jerome viděl hrát si s tím starým revolverem, vyděsil by se k smrti. Něco by řekl.

Opravdu pan Mercedes masturbuje, když přemýšlí o lidech, které přejel?

Za ty roky u policie viděl Hodges věci, o kterých by nikdy nemluvil s nikým, kdo je také neviděl. Takové jedovaté vzpomínky ho vedou k závěru, že jeho dopisovatel možná o té masturbaci říká pravdu, stejně jako jistě říká pravdu o tom, že nemá žádné svědomí. Hodges četl, že na Islandu jsou studny tak hluboké, že do nich můžete hodit kámen a nikdy nezaslechnete šplouchnutí. Podle něj jsou duše některých lidí taky takové. Věci jako souboje bezdomovců jsou jen v půlce takových studní.

Vrátí se do svého křesla, otevře zásuvku u stolku a vytáhne mobilní telefon. Na jeho místo dá osmatřicítku a zásuvku zavře. Zkrácenou volbou vytočí policejní oddělení, ale když se ho operátorka zeptá, kam ho má přepojit, Hodges řekne: „Ale kruci. Jenom jsem zmáčkl špatné tlačítko na mobilu. Promiňte, že jsem obtěžoval.“

„Neobtěžujete, pane,“ řekne žena s úsměvem v hlase.

Nikam nevolat, zatím. Zatím nic nepodnikat. Potřebuje o tom přemýšlet.

Opravdu, opravdu o tom potřebuje přemýšlet.

Sedí a dívá se na televizi, která je ve všední den odpoledne vypnutá, poprvé po několika měsících.

5

Večer odjede na Newmarket Plaza a v restauraci Thai si dá jídlo. Obsluhuje ho osobně paní Buramuková. „Dlouho jsem vás neviděla, policisto Hodgesi.“ Zní to jako posisto Hušesi.

„Co jsem v penzi, vařím si sám.“

„Vy nechat vařit mě. Moc lepší.“

Když znovu ochutná Tom Yum Gang paní Buramukové, uvědomí si, že má po krk polosyrových smažených hamburgerů a špaget s Newmanovou omáčkou. A dezert Sang Kaya Fug Tong mu připomene, jak už ho unavuje Pepperidgeova farmářská kokosová buchta. Jestli už si nikdy nedám ani kousek kokosové buchty, klidně můžu žít dlouho a šťastně až do smrti, pomyslí si. K jídlu vypije dvě plechovky singhy a je to nejlepší pivo, jaké měl od důchodového večírku v Raintree, který proběhl skoro přesně tak, jak popisoval pan Mercedes: dokonce i striptérka tam „natřásala vnady“. Včetně toho ostatního.

Že by se pan Mercedes schovával někde vzadu v sále? Jak říkávala ta kreslená vačice: „Je to možný, Muskie, je to možný.“

Už je zase doma, sedá si do křesla a bere dopis. Ví, jaký musí být příští krok – tedy pokud to nepředá Peteovi Huntleymu –, ale taky má dost rozumu na to, aby se o to nepokoušel poté, co do sebe obrátil pár piv. Takže dopis vrátí do zásuvky na osmatřicítku (s igelitovým sáčkem se vůbec neobtěžoval) a dá si další pivo. Tohle z lednice je jenom Ivory Special, místní značka, ale chutná stejně dobře jako singha.

Když ho dopije, zapne počítač, otevře Firefox a vyťuká Pod Debiiným modrým deštníkem. Popisek dole není příliš popisný: Sociální stránka, kde si zajímaví lidé vyměňují zajímavé názory. Napadne ho, že půjde dál, ale pak počítač vypne. Ani tohle ne. Ne dnes večer.

Chodíval spát pozdě, protože to znamenalo strávit méně hodin převalováním, probíráním starých případů a starých chyb, ale dnes večer zalehne brzo a ví, že usne skoro hned. Je to báječný pocit.

Těsně předtím, než hluboce usne, si vzpomene, jak jedovatý dopis pana Mercedesa končil. Pan Mercedes chce, aby spáchal sebevraždu. Hodgese napadne, co by si asi pomyslel, kdyby věděl, že konkrétně tomuhle bývalému Rytíři Odznaku a Pistole místo toho poskytl důvod žít. Aspoň nějakou dobu.

Pak se ho zmocní spánek. Dostane celých šest hodin odpočinku, než ho probudí měchýř. Dotápe do koupelny, vymočí se až na dno a pak se vrátí do postele, kde spí další tři hodiny. Když se probudí, okny šikmo svítí slunce a ptáci cvrlikají. Zamíří do kuchyně, kde si ukuchtí pořádnou snídani. Když si na talíř, na kterém má už slaninu a topinku, nakládá dvě usmažená vejce, překvapeně se zarazí.

Někdo si zpívá.

On.

6

Jakmile jsou talíře v myčce, jde do pracovny rozebrat ten dopis. Takovou věc dělal už nejméně dvacetkrát, ale nikdy ne sám. Jako detektiv měl vždycky k ruce Petea Huntleyho a před Petem dva předchozí parťáky. Většina těch dopisů byly výhrůžky od bývalých manželů (a jedné nebo dvou bývalých manželek). V těch nebylo nic náročného. Některé obsahovaly vyděračné požadavky. Jeden byl od únosce dítěte, který požadoval ubohé a nanicovaté výkupné. A tři – čtyři, počítaje dopis od pana Mercedesa – byly přiznání od vrahů. Dva z nich obsahovaly očividné fantazie. Jeden možná byl, nebo taky nebyl, od sériového vraha, kterému říkali Dálnicový Joe.

A co tenhle? Pravý, nebo falešný? Skutečný, nebo výmysl?

Hodges otevírá zásuvku, vytahuje žlutý kancelářský blok, odtrhává týden starý list s nákupním seznamem. Pak vytahuje z hrnku u počítače propisku. Nejdřív se zamyslí nad tím detailem s kondomem. Jestli si ho ten chlap opravdu vzal, odnesl si ho s sebou… ale to dává smysl, ne? Kondomy nesou otisky prstů, takže jsou stejně dobrá stopa jako semeno. Hodges se zamyslí nad dalšími detaily: jak se mu zasekl bezpečnostní pás, když vrazil do davu, jak mercedes poskakoval, když přejížděl těla. Takové věci by nebyly v žádných novinách, ale mohl si to taky vymyslet. Dokonce řekl…

Hodges přelétne dopis očima, a tady to je: Moje fantazie je velmi bujná.

Ale byly tu další dva detaily, které si nemohl vymyslet. Dva detaily, které před médii utajovali.

Do bloku, pod nadpis JE PRAVÝ? Hodges píše: SÍŤKA NA VLASY. BĚLIDLO.

Pan Mercedes si síťku odnesl, stejně jako si vzal ten kondom (pravděpodobně stále zavěšený na čuráku, za předpokladu, že tam vůbec byl), ale Gibson z forenzního potvrdil, že ji pachatel měl určitě na sobě, protože nechal na místě klaunskou masku a ke gumě nebyly přilepené žádné vlasy. O zápachu chloru rozkládajícího DNA nebylo pochyb. Musel ho použít spousty.

Ale nejde jenom o tyhle věci, jde o to všechno. O tu sebejistotu. Nenašel žádné tápání.

Zaváhá, pak napíše: JE TO TEN CHLAP.

Znovu zaváhá. Přeškrtá CHLAP a napíše HAJZL.

7

Uplynula už nějaká doba, co naposledy přemýšlel jako policajt, a ještě delší, co dělal takovouhle práci – zvláštní druh ohledání, který nevyžaduje kamery, mikroskopy ani speciální chemikálie –, ale jakmile se do toho pustí, zahřívá se rychle. Začne sérií nadpisů.

JEDNOSLOVNÉ ODSTAVCE.

VĚTY VELKÝMI PÍSMENY.

VÝRAZY V UVOZOVKÁCH.

VZNEŠENÉ VĚTY.

NEZVYKLÁ SLOVA.

VYKŘIČNÍKY.

Zastaví se, klepe si propiskou o dolní ret a čte dopis znovu od Milý detektive Hodgesi až po Doufám, že vás tento dopis povzbudil! Pak připíše na papír další dvě záhlaví, takže už mu sotva zbývá místo.

POUŽÍVÁ BASEBALLOVÉ METAFORY, MOŽNÁ JE FANOUŠEK.

VYZNÁ SE V POČÍTAČÍCH (POD 50?)

S těmi posledními dvěma si není moc jistý. Sportovní metafory se používají obecně, zvlášť mezi politickými chytráky, a v dnešní době jsou na facebooku a twitteru i osmdesátníci. Hodges osobně využívá možná jen dvanáct procent potenciálu svého macu (aspoň to Jerome tvrdí), ale to z něj nedělá součást většiny. Někde však začít musí a kromě toho, z toho dopisu čišelo mládí.

Vždycky měl na takovouto práci talent, a mnohem víc než dvanáct procent z ní je intuice.

Pod NEZVYKLÁ SLOVA sepsal už skoro tucet příkladů a teď si zakroužkoval dvě: s jedním ze svého středu a spontánní ejakulace. Vedle nich přidá jméno: Wambaugh. Pan Mercedes je parchant, ale bystrý, sečtělý parchant. Má bohatou slovní zásobu a nedělá překlepy. Hodges si umí představit, jak Jerome Robinson říká: „Automatická kontrola pravopisu, kamaráde. To je jasný, ne?“

Jistě, jistě, v dnešní době kdokoliv s textovým procesorem dokáže psát bez chyb jako šampion, ale pan Mercedes napsal Wambaugh, nikoli Wombough nebo dokonce Wombouw, ačkoli tak to zní. Už jenom ten fakt, že si vzpomněl připojit tiché gh, naznačuje značně vysokou inteligenci. Přípis pana Mercedesa sice není zrovna literární dílo, ale píše mnohem líp, než jsou napsané dialogy v seriálech jako NCIS nebo Sběratelé kostí.

Domácí vzdělávání, veřejné školství nebo samouk? Záleží na tom? Možná ne, ale možná ano.

Hodges si nemyslí, že je to samouk, ne. To psaní je příliš… jaké?

„Rozmáchlé,“ pronese do prázdné místnosti, ale je v tom ještě něco víc. „Je zaměřené ven. Ten chlapík nepíše pro sebe. Učil se s jinými. A píše pro jiné.“

Vratká dedukce, ale má oporu v jistých ozdobách – těch vznešených větách. Musím začít blahopřáním, píše. Doslova stovky případů, píše. A – dvakrát – Zdalipak jste na mě myslel. Hodges na střední škole dostával z angličtiny jedničky, na vysoké dvojky, a pamatuje si, jak se téhle věci říkalo: opakování s variacemi. Představuje si pan Mercedes, že se jeho dopis objeví v novinách, bude obíhat po internetu, budou ho citovat (sice neochotně, ale s dávkou uznání) ve Zprávách o šesté na čtvrtém kanále?

„Jasně že si to představuješ,“ říká Hodges. „Kdysi dávno jsi předčítal svoje referáty před třídou. To se ti taky líbilo. Líbilo se ti být středem pozornosti. Že jo? Až tě najdu – jestli tě najdu –, zjistím, že jsi byl v hodinách angličtiny stejně dobrý jako já.“ Pravděpodobně lepší. Hodges si nevzpomínal, že by někdy použil opakování s variacemi, leda náhodou.

Jenže ve městě tu mají čtyři veřejné střední školy a bůhví kolik soukromých. Nemluvě o přípravkách, nástavbách, městské vysoké a Katolické univerzitě svatého Judy. Spousta kopek sena, ve které se může otrávená jehla schovat. Pokud vůbec chodil do školy tady u nich a ne v Miami nebo ve Phoenixu.

Navíc je to prohnaný pes. Dopis je plný falešných stop – výrazy s kapitálkami jako Olověné Boty nebo Starostlivá Poznámka, výrazy v uvozovkách, výstřední používání vykřičníků, úderné odstavce o jedné větě. Kdyby pana Mercedesa požádali o ukázku rukopisu, žádný předešlý stylistický nástroj by nepoužil. Hodges to ví stejně dobře, jako zná svoje nešťastné křestní jméno: Kermit, jako v kermitfrog19.

Jenže.

Ten parchant zdaleka není tak chytrý, jak si myslí. Dopis skoro jistě obsahuje dvě pravé stopy, jednu rozmazanou a druhou křišťálově jasnou.

Ta rozmazaná stopa je jeho setrvalé používání čísel místo číslovek: 27, ne dvacet sedm. 40 místo čtyřicet. Det. 1. třídy místo Det. První třídy. Bylo tam několik výjimek (napsal jedné věci místo 1 věci), ale podle Hodgese jen potvrzují pravidlo. Ta čísla mohla být další kamufláž, to ví, ale je dost možné, že pan Mercedes si tohle skutečně neuvědomuje.

Kdybych ho dostal do VM 4 a řekl mu, aby napsal Čtyřicet zlodějů ukradlo osmdesát snubních prstenů…?

Jenže K. William Hodges se do žádné výslechové místnosti už nikdy nedostane, ani do VM 4, kterou měl zvlášť v oblibě – vždycky byl toho názoru, že mu nosí štěstí. Ledaže by ho chytili, jak blbne s tímhle svinstvem, a v tom případě by nejspíš seděl na špatné straně kovového stolu.

Tak dobře. Do výslechové místnosti odvede toho chlapa Pete. Pete nebo Isabelle nebo oba. Přinutí ho, aby napsal 40 zlodějů ukradlo 80 snubních prstenů. Co pak?

Pak ho požádají, aby napsal Policisté chytili pachatele skrývajícího se v uličce. Jenže to slovo pachatel trochu zašumlují. Protože přes všechny své psací dovednosti si pan Mercedes myslí, že slovo pro zločince je bachatel. Možná si také myslí, že slovo souvisí s tím, že zločinci si mají dávat pozor.

Hodgese by to nepřekvapilo. Až do vysoké si myslel, že fotografie se píše fotrgrafie. Viděl slovo fotografie ve všech možných knihách, ale jeho mozek to prostě odmítal zaznamenat. Jeho matka říkala narovnej tu fotrgrafii, Kerme, je nakřivo, a otec mu občas dával peníze, když měl jít k fotrgrafovi, a to mu prostě uvízlo v hlavě.

Poznám tě, až tě najdu, drahouši, pomyslí si Hodges.

Napíše si to slovo a zakroužkuje ho, a pak znovu a znovu, až je v rámečku. Ty budeš ten pitomec, který místo pachatel říká bachatel.

8

Projde se kolem bloku, aby si vyčistil hlavu, zdraví lidi, které už dlouho nepozdravil. V některých případech celé týdny. Paní Melbournová pracuje na zahradě, a když ho uvidí, pozve ho na kávový koláč.

„Měla jsem o vás starosti,“ říká, když se usadili v kuchyni. Má jasný, zvídavý pohled, jako vrána spatřivší čerstvě přejetého chipmunka.

„Zvykat si na důchod bylo těžké.“ Usrkne kávy. Je mizerná, ale pořádně horká.

„Někteří lidé si na něj nezvyknou nikdy,“ odpoví a měří si ho těma bystrýma očima. Ta by se u výslechu jen tak nerozložila, pomyslí si Hodges. „Zvlášť lidé, kteří měli hodně stresující zaměstnání.“

„Ze začátku jsem si trochu nevěděl rady s časem, ale už je to lepší.“

„To ráda slyším. Pořád pro vás pracuje ten milý negerský chlapec?“

„Jerome? Ano.“ Hodges se usměje a napadne ho, jak by asi Jerome reagoval, kdyby věděl, že ho některý ze sousedů považuje za milého negerského chlapce. Nejspíš by vycenil zuby v úsměvu a vykřikl No jasan! Jerome a jeho prácičky pro ručičky. Se záluskem na Harvard. S Princetonem v záloze.

„Nějak se fláká,“ poznamená paní Melbournová. „Váš trávník už je pořádně přerostlý. Ještě kávu?“

Hodges s úsměvem odmítne. Mizerné kafe se dá pít jedině horké.

9

Zase doma. Nohy ho brní, hlavu má provětranou, v ústech pachuť jako po novinách v ptačí kleci, ale mozek mu bzučí kofeinem.

Naloguje se na webové stránky městských novin a vyhledá několik článků o masakru u Městského centra. Hledá nikoli první článek publikovaný jedenáctého dubna 2009 pod děsivými titulky, ani mnohem delší článek v nedělním vydání z dvanáctého dubna. To, co hledá, je v pondělních novinách: fotografie opuštěného volantu vražedného vozu. Rozhořčený popisek: MYSLEL SI, ŽE JE TO LEGRAČNÍ. Uprostřed volantu byl znak mercedesu přelepený žlutým smajlíkem. Takovým tím, co má sluneční brýle a cení zuby.

Na policii kvůli té fotce zuřili, protože detektivové pověření případem – Hodges a Huntley – média požádali, aby informaci o smajlíku neuveřejňovali. Hodges si vzpomíná, že vydavatel se podlézavě omlouval. Chyba v komunikaci, tvrdil. Už se to nikdy nestane. Slibuju. Čestné skautské.

„Prý omyl, sakra,“ vztekal se Pete, jak si Hodges vzpomíná. „Měli fotku, která jim dokázala stříknout do oběhu trochu steroidů, aby se jim našponovaly ty jejich třaslavý zadky, tak ji kurva použili.“

Hodges si fotku z novin zvětšuje tak dlouho, až vyceněný žlutý smajlík zaplní celou počítačovou obrazovku. Znamení bestie, pomyslí si, ve stylu jedenadvacátého století.

Číslo, které tentokrát vytočí zrychlenou volbou, není ústředna policejního okrsku, ale Peteův mobil. Jeho starý parťák to zvedne při druhém zazvonění. „Zdravím, kamaráde stará. Tak jak ti jde důchod k duhu?“ Vypadá opravdu potěšeně a Hodgese to přiměje k úsměvu. Taky to v něm vyvolá pocit viny, ale ani ho nenapadne, že by vycouval.

„Mám se dobře,“ říká, „ale stýská se mi po tom tvým tlustým hypertenzním ksichtu.“

„To určitě. A vyhráli jsme v Iráku.“

„Přisámbohu, Petere. Co kdybysme si zašli na oběd a trochu pokecali? Stavím se pro tebe a půjde to na mě.“

„To zní dobře, ale dneska jsem už jedl. Co zítra?“

„Mám narvaný program, má ke mně přijet Obama poradit se kvůli rozpočtu, ale asi bych si mohl pár věcí přehodit. Co bych pro tebe neudělal.“

„Di do prdele, Kermite.“

„Proč bych to dělal, když ty v tom seš mnohem lepší.“ Tlachání je jako stará písnička s jednoduchým textem.

„Co takhle u DeMasia? Tam jsi vždycky chodil rád.“

„DeMasio mi vyhovuje. V poledne?“

„To půjde.“

„A určitě máš čas na starou děvku, jako jsem já?“

„Billy, na to se ani nemusíš ptát. Chceš, abych vzal i Isabelle?“

Nechce, ale odpoví: „Jestli chceš.“

Něco ze staré telepatie asi ještě funguje, protože Pete po krátké odmlce řekne: „Možná si tentokrát uděláme jenom pánskou jízdu.“

„Jak chceš,“ říká Hodges s úlevou. „Těším se.“

„Já taky. Rád jsem tě slyšel, Billy.“

Hodges zavěsí a ještě chvíli se dívá na zubatý smajlík. Zabírá celý monitor.

10

Večer sedí v křesle, dívá se na zprávy o jedenácté. V bílém pyžamu vypadá jako obtloustlý duch. Řídnoucími vlasy mu matně prosvítá kůže. Hlavní událostí je havárie plošiny Deepwater Horizon v Mexickém zálivu, kde stále tryská nafta. Hlasatel říká, že jsou ohroženi tuňáci a louisianský průmysl zaměřený na měkkýše je možná zničený na celou generaci. Sopka na Islandu (její jméno hlasatel zkomolí na cosi jako Ídža-fil-kul) stále dělá zmatky v transatlantické letecké dopravě. Policie v Kalifornii tvrdí, že možná konečně nastal průlom v případu sériového vraha zvaného Ponurý spáč. Žádná jména, ale podezřelý (bachatel, pomyslí si Hodges) je popsán jako „upravený a zdvořilý Afroameričan“. Hodges si pomyslí Teď už jenom kéž by někdo skřípl Dálnicového Joea. Nemluvě o Usámovi bin Ládinovi.

Následuje předpověď počasí. Bude teplo a slunečno, slibuje pohledná rosnička. Čas vybalit plavky.

„Tebe bych v plavkách viděl rád, drahoušku,“ řekne Hodges a dálkovým ovladačem vypne televizi.

Vytáhne ze zásuvky otcovu osmatřicítku, cestou do ložnice z ní vysype náboje a strčí ji do sejfu ke svému glocku. V posledních dvou třech měsících strávil rozjímáním nad Victory .38 spoustu času, ale dnes večer, kdy ji zamyká do trezoru, si na to skoro nevzpomene. Přemýšlí o Dálnicovém Joeovi, ale nijak zvlášť usilovně. Dnes už je Joe problém někoho jiného. Stejně jako Ponurý spáč, ten zdvořilý Afroameričan.

Je pan Mercedes taky Afroameričan? Technicky je to možné – nikdo z něj neviděl nic než natahovací klaunskou masku, košili s dlouhými rukávy a žluté rukavice na volantu –, ale Hodges si to nemyslí. Bůh ví, že v tomhle městě je spousta černochů schopných vraždit, ale tady je potřeba vzít v úvahu zbraň. Čtvrť, ve které bydlela matka paní Trelawneyové, je většinově bohatá a většinově bílá. Černého muže, který by se poflakoval kolem zaparkovaného Mercedesu SL500, by si někdo všiml.

No, pravděpodobně všiml. Lidé dokážou být neuvěřitelně nevšímaví. Ale zkušenost Hodgese poučila, že bohatí lidé bývají o něco všímavější než běžní Američané, zvlášť pokud jde o jejich drahé hračky. Nechce tvrdit, že jsou vyloženě paranoidní, ale…

Prd nejsou. Bohatí lidé dokážou být štědří, dokonce i ti, co mají hrůzostrašné politické názory, dokážou být štědří, ale většinou věří ve štědrost podle vlastních pravidel a v hloubi duše (ne zas moc hluboko) se vždycky bojí, že jim někdo ukradne dárky a sní narozeninový dort.

Takže dejme tomu upravený a zdvořilý?

Ano, rozhodne se Hodges. Nemá žádný hmatatelný důkaz, ale ten dopis naznačuje, že pan Mercedes takový je. Možná chodí v obleku a pracuje v kanceláři, nebo si třeba obléká džíny a pracovní košili a vyvažuje pneumatiky v servisu, ale není to žádný odrbanec. Možná toho moc nenamluví – tihle tvorové bývají opatrní ve všech životních aspektech, což zahrnuje i promiskuitní žvanění – ale když přece jen promluví, potom mluví nejspíš přímo a jasně. Pokud se ztratíte a potřebujete nasměrovat, dá vám dobré pokyny.

Hodges si čistí zuby a myslí si: DeMasio. Pete chce obědvat u DeMasia.

Peteovi to vyhovuje, protože má pořád odznak a pistoli, a Hodgesovi to zřejmě taky vyhovovalo ve chvíli, kdy o tom telefonovali, protože v tu chvíli přemýšlel jako policajt a ne důchodce s třinácti kily nadváhy. Nejspíš to bude v pohodě – bude tam za jasného denního světla –, ale ta restaurace se nachází na okraji Lowtownu, což není zrovna výletní čtvrť. Blok západně od restaurace, za pilíři dálničního nadjezdu, se město mění v pustinu plnou prázdných parcel a opuštěných činžáků. Na rozích ulic se nepokrytě prodávají drogy, vzkvétá tu ilegální obchod se zbraněmi a nejoblíbenějším sportem je v téhle čtvrti žhářství. Pokud se Lowtown dá za čtvrť považovat. Samotná restaurace – opravdu skvělý italský podnik – je ale bezpečná. S majitelem si padli do oka, což se vyrovná kartě Parkování zdarma v Monopolech.

Hodges si vypláchne ústa, vrátí se do ložnice, a stále s myšlenkami na DeMasia se nerozhodně zadívá na skříň, ve které je za pověšenými kalhotami, košilemi a sportovními saky, která už nenosí (kromě dvou se už do žádného nevejde) schovaný sejf.

Má si vzít glock? Nebo snad victory? Victory je menší.

Ani jedno. Sice má pořád platnou licenci na skryté nošení zbraně, ale nepůjde ozbrojený na oběd se svým starým parťákem. Bylo by mu trapně, a už takhle je mu trapně kvůli vyzvídání, ke kterému se chystá. Raději zamíří k prádelníku, zvedne hromádku prádla a nakoukne pod ni. Veselý pleskač tam pořád leží, už od rozlučkového večírku.

Pleskač postačí. Je to jenom malá pojistka ve vysoce rizikové části města.

Spokojeně si jde lehnout a zhasne světlo. Zastrčí ruce do tajuplného chladného místečka pod polšťářem a vzpomene si na Dálnicového Joea. Joe měl zatím štěstí, ale nakonec ho chytí. Nejen proto, že neustále útočí na dálničních odpočívadlech, ale protože nemůže přestat zabíjet. Vzpomene si, jak pan Mercedes napsal V mém případě to neplatí, protože já necítím absolutně žádné nutkání to udělat znovu.

Buď říká pravdu, nebo lže, stejně jako lže těmi svými VĚTAMI VELKÝM PÍSMEM a SPOUSTOU VYKŘIČNÍKŮ a JEDNOVĚTÝMI ODSTAVCI.

Podle Hodgese lže – možná nejen K. Williamu Hodgesovi, det. v.v., ale i sobě –, ale v tuto chvíli, kdy Hodges leží a přemáhá ho spánek, je mu to jedno. Důležité je, že si ten chlapík myslí, že je v bezpečí. Je v tomhle směru velmi domýšlivý. Zřejmě si neuvědomuje, jaké zranitelné místo odhalil, když napsal dopis muži, který byl až do odchodu do penze hlavním detektivem pověřeným případem Městského centra.

Ty si o tom potřebuješ popovídat, co? No jistě, bobánku, nelži strýčkovi Billymu. A pokud Debbiin modrý deštník není další falešná stopa, jako všechny ty uvozovky, otevřel jsi další kohout ke svému životu. Chceš mluvit. Potřebuješ mluvit. A kdybys mě dokázal do něčeho vlákat, to by byla jenom třešinka na dortu, co?

Hodges do tmy řekne: „Klidně si tě poslechnu. Mám spousty času. Jsem totiž v penzi.“

S úsměvem usne.

11

Je druhý den ráno a Freddi Linklatterová sedí na okraji nakládací rampy a pokuřuje marlborku. Firemní sako Diskontu Electronix má úhledně složené vedle sebe a navrchu leží rovněž služební kšiltovka. Vykládá o nějakém náboženském blouznivci, který ji otravoval. Lidi ji věčně otravují a ona o tom o přestávkách Bradymu vždycky vypráví. Vypráví mu to podrobně, protože Brady je dobrý posluchač.

„Takže mi jako říká Všichni homosexuálové půjdou do pekla a tenhle traktát o tom všechno vysvětluje. Takže si to vezmu, jo? Vpředu je obrázek dvou takovejch těch gayů s úzkou prdelkou – v takovým tom ležérním oblečku s kalhotama do zvonu, přísahám bohu –, držejí se za ruce a hledí do jeskyně plné plamenů. A je tam i čert! S vidlema! Fakt nekecám. Ale i tak se s ním snažím diskutovat. Mám dojem, že si chce popovídat. Tak jako říkám Měl bys aspoň na chvíli zvednout nos od tý svý knihy Lebytykus, nebo jak se jmenuje, a přečíst si pár vědeckejch studií. Gayové se tak narodí, chápeš? On na to To prostě není pravda. Homosexualita je naučené chování a dá se odnaučit. To se mi vůbec nechce věřit, chápeš? Vážně, si ze mě určitě dělá srandu. Ale nahlas to neřeknu. Povídám Koukni na mě, kámo, pořádně se na mě koukni. Nestyď se, prohlídni si mě od hlavy po paty. Co vidíš? A než se stačí vytasit zase s nějakou kravinou, řeknu Vidíš chlapa, přesně toho vidíš. Jenže pámbu se asi zamyslel nebo co, a než mi stačil připlácnout i kulky, pustil se do dalšího ve frontě. A on mi na to povídá…“

Brady ji sleduje – více méně – až tam, kde se Freddi dostane ke knize Lebytykus (myslí Leviticus, ale Brady se ji nesnaží opravit), a pak už ztrácí nit, udržuje pozornost jen natolik, aby chvílemi zahuhlal mhm. Ten monolog mu nijak nevadí. Uklidňuje ho, jako LCD Soundsystem, který někdy před spaním poslouchá na svém iPodu. Freddi Linklatterová je na dívku hodně vysoká, se svými sto pětaosmdesáti nebo sto osmaosmdesáti centimetry daleko převyšuje Bradyho, a to, co říká, je pravda: vypadá jako dívka asi stejně, jako Brady Hartsfield vypadá jako Vin Diesel. Je navlečená do pánských levisek 501, motorkářských křusek a obyčejného bílého trička, které na ní visí naprosto rovně, bez jakéhokoli náznaku prsou. Tmavě blond vlasy má sestříhané na půl centimetru. Nenosí náušnice, ani se nelíčí. Nejspíš si myslí, že Max Factor se týká toho, co nějaký kluk udělal holce za tátovou stodolou.

Brady říká jo a mhm a správně a celou dobu uvažuje, co ten starý policajt s jeho dopisem udělá a jestli se ho pokusí kontaktovat na Modrém deštníku. Ví, že posílat ten dopis bylo riziko, ale ne moc velké. Vymyslel si styl psaní, který je úplně jiný než jeho. Šance, že si ten starý polda vybere z dopisu něco užitečného, jsou mizivé až nulové.

Debbiin modrý deštník znamená trochu vyšší riziko, ale jestli si ten starý polda myslí, že ho tady dokáže vystopovat, čeká ho velké překvapení. Debbie má servery ve východní Evropě a s ochranou počítačového soukromí ve východní Evropě se to má stejně jako s čistotou v Americe: je to posvátná kráva.

„A on na to, přísahám, že je to pravda, povídá V naší církvi je spousta mladých žen, které ti můžou ukázat, jak se vylepšit, a když si necháš narůst vlasy, budeš vypadat docela pěkně. Věřil bys tomu? Tak já na to S trochou barviček na ksicht bys taky vypadal hnedle k světu. Navlíkneš si kožený sako a psí obojek a můžeš vyrazit do Corralu někoho sbalit. Schytat svůj první stříkanec při koncertě. To ho hrozně vytočí a spustí Jestli chceš být osobní…“

Každopádně pokud ten starý policajt bude chtít sledovat počítačovou stopu, bude muset dopis předat policajtům v technickém oddělení, a to podle Bradyho neudělá. Aspoň ne hned. Nudí se, protože nemá co na práci a společnost mu dělá jenom televize. A samozřejmě ten revolver, který si nechává po ruce spolu s pivem a časopisy. Nemůže zapomenout na ten revolver. Brady nikdy neviděl, že by si ho skutečně strčil do úst, ale několikrát ho viděl držet zbraň v rukou. Štěstím zářící lidé takhle svoje pistole na klíně nedrží.

„Tak já mu pověděla, jo, Nerozčiluj se. Jakmile se někdo proti těm vašim vzácným myšlenkám ohradí, hned se rozčilujete. Všiml sis toho na těch pámbíčkářích?“

Nevšiml, ale řekne, že ano.

„Jenže tenhle mě poslouchal. Fakt poslouchal. A nakonec jsme spolu šli do Hosseniho pekařství a dali si tam kafe. A vím, že tomuhle těžko uvěříš, ale my jsme tam fakt vedli něco hodně podobnýho rozhovoru. Lidská rasa podle mě nemá moc velkou naději, ale občas se někdo najde…“

Brady si je docela jistý, že jeho dopis starého policajta probudí z letargie, aspoň na začátku. Určitě tu hromadu uvozovek nepovažoval za projev hlouposti a okamžitě prohlédl zastřený návrh, aby spáchal sebevraždu stejně jako paní Trelawneyová. Zastřený? Moc ne. Je docela přímočarý. Brady je přesvědčený, že ten starý policajt bude bez sebe nadšením, aspoň nějakou dobu. Ale až zjistí, že se nikam nedostane, o to prudší bude jeho úpadek. Potom, pokud starý policajt spolkne návnadu s Modrým deštníkem, se Brady může skutečně pustit do práce.

Starý policajt si myslí Jestli tě dokážu rozmluvit, můžu tě popichovat.

Jenže Brady by se vsadil, že starý policajt nikdy nečetl Nietzscheho. Brady by se vsadil, že starý policajt dá spíš na Johna Grishama. Pokud vůbec čte. Když hledíš do propasti, píše Nietzsche, propast hledí na tebe.

Já jsem ta propast, dědku. Já.

Ten starý policajt je rozhodně větší sousto než chudák Olivia Trelawneyová pronásledovaná pocitem viny… ale dostat se jí na zoubek byla pro nervový systém tak skvělá jízda, že Brady si to prostě musí vyzkoušet znovu. Vyhodit Sladkou Livvy ze sedla bylo v jistém směru ještě víc vzrušující než vyorávat krvavou brázdu v houfu těch prácechtivých pitomců u Městského centra. Protože to vyžadovalo inteligenci. Vyžadovalo to odhodlání. Vyžadovalo to plánování. A trochu pomoci od policajtů taky neuškodilo. Domysleli se, že jejich chybná dedukce měla částečně podíl na sebevraždě Sladké Livvy? Huntley nejspíš ne, tomu tupci taková možnost na mysl asi vůbec nepřišla. Zato Hodges. Ten mohl zapochybovat. Několik myšiček mohlo hryznout do drátů hluboko v chytrém policejním mozku. Brady v to doufal. Jestli ne, mohl by mu to zkusit povědět. Na Modrém deštníku.

Hlavně to však byla jeho práce. Bradyho Hartsfielda. Komu čest, tomu čest. Městské centrum bylo perlík. Na Olivii Trelawneyovou použil skalpel.

„Posloucháš mě?“ zeptá se Freddi.

Usměje se. „Asi se mi myšlenky na chvíli zatoulaly.“

Nikdy nelžete, když můžete říct pravdu. Samozřejmě že pravda není pokaždé nejbezpečnější, ale většinou je. Maně ho napadne, co by řekla, kdyby jí pověděl Freddi, já jsem Mercedesový vrah. Nebo kdyby řekl Freddi, ve skříni ve sklepě mám čtyři kila podomácku vyrobené plastické výbušniny.

Dívá se na něj, jako by uměla číst myšlenky, a Brady na okamžik znervózní. Pak Freddi řekne: „To jsou ty dvě zaměstnání, kámo. To jednoho utahá.“

„Jo, ale rád bych se vrátil na vysokou, a tu mi nikdo nezaplatí, jenom já. A taky je tu moje máma.“

„Věčně ovíněná.“

Usměje se. „Moje máma je spíš ovodkovaná.“

„Pozvi mě k vám,“ řekne Freddi pochmurně. „Odtáhnu ji na zasranou schůzi Anonymních alkoholiků.“

„To by nezabralo. Víš, co říkala Dorothy Parkerová, že? Můžeš přivést kurvu ke kultuře, ale to ji nedonutí myslet.“

Freddi se nad tím na chvíli zamyslí, pak zvrátí hlavu a chraptivě, marlborsky se rozchechtá. „Nevím, kdo je Dorothy Parkerová, ale tohle si zapamatuju.“ Zvážní. „Hele, proč Frobishera nepožádáš o nějaké přesčasy? Ta tvoje druhá práce je strašně podřadná.“

„Povím ti, proč Frobishera nepožádá o přesčasy,“ řekne Frobisher a vkročí na nakládací rampu. Anthony Frobisher je mladý a nosí šprtské brýle. V tom se podobá většině zaměstnanců Diskontu Electronix. Brady je také mladý, ale vypadá lépe než Tones Frobisher. Ne že by byl díky tomu hezký. Což je v pořádku. Brady je ochoten se spokojit s nevýrazným vzhledem.

„Povídej a přeháněj,“ řekne Freddi a zamáčkne cigaretu. Naproti nakládací rampě za megastorem, který je na jižním konci obchodního centra Birch Hill, stojí auta zaměstnanců (většinou staré kraksny) a tři VW Brouci s křiklavě zeleným lakem. Ty se neustále udržují jako ze škatulky a slunce se v pozdním jaru odráží od jejich čelních skel. Na bocích mají modrý nápis PROBLÉM S POČÍTAČEM? VOLEJTE KYBER PATROLU DISKONTU ELECTRONIX!

„Řetězec s elektronikou Circuit City to zabalil a s Best Buy je to nahnuté,“ říká Frobisher učitelským hlasem. „S Diskontem Electronix je to taky nahnuté, a s několika dalšími firmami, které melou z posledního díky počítačové revoluci. Totéž se týká novin, knižních vydavatelství, obchodů s deskami a Poštovní služby Spojených států. Což je jen několik příkladů.“

„Obchody s deskami?“ ptá se Freddi a zapaluje si další cigaretu. „Co to je?“

„Tak tohle je k popukání,“ říká Frobisher. „Můj kámoš tvrdí, že lesby nemají smysl pro humor, ale…“

„Ty máš kamarády?“ ptá se Freddi. „Páni. Kdo by to řekl?“

„… ale ty to očividně vyvracíš. Lidi, nedostáváte víc hodin, protože společnost teď žije čistě z počítačů. Většinou laciných, vyrobených v Číně a na Filipínách. Velká většina našich zákazníků už nechce ty ostatní krámy, co prodáváme.“ Brady si pomyslí, že jenom Tones Frobisher dokáže říct velká většina. „Je to částečně kvůli technologické revoluci, ale je to také kvůli tomu…“

Freddi a Brady společně zaskandují: „… že Barack Obama je nejhorší chyba, jakou tahle země kdy udělala!“

Frobisher je chvíli kysele pozoruje, pak řekne: „Aspoň posloucháte. Brady, ty ve dvě odcházíš, je to tak?“

„Ano. Druhý džob mi začíná ve tři.“

Frobisher si přimáčkne doprostřed obličeje obrovský zmačkaný šnuptychl, aby dal najevo, co si myslí o Bradyho druhé práci. „Slyšel jsem dobře něco o tom, že se vracíš do školy?“

Brady na to neodpoví, protože cokoli řekne, by mohlo být špatně. Anthony „Tones“ Frobisher nesmí vědět, že ho Brady nenávidí. Přímo se mu kurva hnusí. Brady nenávidí každého, včetně své opilé matky, ale je to jako v té staré countryové písničce: zrovna teď to nikdo nesmí vědět.

„Je ti dvacet osm, Brady. Jsi dost starý na to, aby ses nemusel spoléhat na mizerné společné pojištění svého auta – což je dobře –, ale jsi trochu moc starý na to, aby ses školil pro kariéru v elektroinženýrství. Nebo počítačovém programování, když už na to přijde.“

„Nedělej ze sebe blba,“ říká Freddi. „Nedělej ze sebe Tonese Blba.“

„Jestli říkat pravdu dělá z člověka blba, tak jsem teda blb.“

„Jo,“ říká Freddi. „ Zapíšeš se do dějin. Jako Tones Pravdomluvný Blb. Děcka se o tobě budou učit ve škole.“

„Trocha pravdy mi nevadí,“ poznamená Brady tiše.

„Dobře. Můžeš to nevadění praktikovat, až budeš katalogizovat dévédéčka a lepit na ně etikety. Začínáš hned.“

Brady dobromyslně přikývne, vstane a opráší si zadnici kalhot. Výprodej v Diskontu Electronix s padesátiprocentní slevou začíná příští týden a ředitelství v New Jersey vydalo pokyn, že firma se musí do ledna 2011 všech DVD zbavit. Kdysi výnosná sekce prodeje vyschla kvůli Netflixu a Redboxu. Brzy v obchodě zůstanou jenom domácí počítače (Made in China nebo Filipíny) a televize s plochou obrazovkou, které si za hluboké krize může dovolit málokdo.

„Ty,“ otočí se Frobisher k Freddi, „máš výjezd.“ Podá jí růžovou pracovní fakturu. „Stará paní se zamrzlou obrazovkou. Takhle to aspoň popsala.“

„Ano, můj kapitáne. Žiji, abych sloužila.“ Postaví se, zasalutuje a vezme si pracovní příkaz, který jí podává.

„Zastrč si to tričko do kalhot. Nasaď si čepici, aby se tvoje zákaznice nemusela pohoršovat nad tím příšerným účesem. Nejezdi moc rychle. Ještě jedna pokuta a tvůj život, jak ho znáš v Kyberhlídce, skončil. Taky posbírej ty svoje zasraný vajgly, než půjdeš.“

Zmizí uvnitř, než mu stačí útok vrátit.

„Pro tebe nálepky na dývka, pro mě stará paní s procesorem nejspíš plným grahamových drobků,“ říká Freddi, seskočí a nasadí si čepici. Pošoupne ji kšiltem rapersky dozadu a zamíří k volkswagenům, aniž by věnovala nedopalkům jediný pohled. Přece jenom se však zastaví a s rukama na neexistujících chlapeckých bocích se ohlédne na Bradyho. „Tohle teda není život, jaký jsem si pro sebe malovala, když jsem byla v páté třídě.“

„Můj taky ne,“ řekne Brady tiše.

Dívá se, jak odjíždí na záchrannou misi za starou paní, která pravděpodobně šílí, protože si nemůže stáhnout recept na svůj oblíbený jablečný páj bez jablek. Tentokrát Bradyho napadne, co by Freddi řekla, kdyby jí pověděl, jaký měl život on, když byl malý kluk. Že tehdy zabil svého bratra. A matka to ututlala.

Proč by taky ne?

Byl to přece v podstatě její nápad.

12

Zatímco Brady připlácává žluté samolepky 50% SLEVA na staré filmy Quentina Tarantina a Freddi pomáhá postarší paní Veře Willkinsové na West Side (ukáže se, že příčinou nesnází je klávesnice plná drobků), Bill Hodges zabočuje z Lowbriarské, čtyřproudové ulice, která rozděluje město na dvě půlky a dává Lowtownu jméno, a zastavuje na parkovišti u DeMasiova italského Ristorante. Nemusí být Sherlock Holmes, aby poznal, že Pete přijel první. Hodges zaparkuje vedle nenápadného šedého sedanu chevrolet s celočernými pneumatikami, z něhož na sto honů čiší policajtský majitel, a vystoupí ze své staré toyoty, z níž zase na sto honů čiší penzionovaný majitel. Sáhne na kapotu chevroletu. Teplá. Pete ho zas o tolik nepředběhl.

Na chvilku se zastaví, zahledí se na dálniční nadjezd o blok dál a vychutnává si jasné, skoro polední slunce a ostré stíny. Betonové sloupy jsou pomalované tagy gangů odshora až dolů, a i když je tam teď prázdno (pro mladší obyvatelstvo Lowtownu je poledne doba, kdy se snídá), ví, že kdyby pod nadjezd vešel, ucítil by kyselý puch laciného vína a whisky. Botami by drtil střepy rozbitých láhví. V kanálech by ležely další láhve. Takové ty malé hnědé.

To už není jeho problém. Kromě toho je temnota pod nadjezdem prázdná a Pete na něj čeká. Hodges vejde do restaurace a potěší ho, když se Elaine u vítacího pultíku usměje, pozdraví a osloví ho jménem, i když tu nebyl celé měsíce. Možná skoro rok. Pete je samozřejmě v jednom z boxů a už na něj mává, takže jí tím možná osvěžil paměť, jak říkají advokáti.

Taky zvedne ruku, a než se dostane k boxu, Pete stojí vedle stolu a rozpřahuje náruč, aby ho pořádně objal. Poplácají se po zádech, jak se sluší, a Pete mu řekne, že vypadá dobře.

„Znáš tři životní období člověka, ne?“ ptá se Hodges.

Pete vrtí hlavou a šklebí se.

„Mládí, střední věk a vypadáš sakra skvěle.“

Pete zařičí smíchem a ptá se, jestli Hodges ví, co řekla ta blondýna, když otevřela krabici s cheerios. Hodges řekne, že neví. Pete udělá překvapený kukuč a řekne: „Ach! Podívejte se na ta roztomilá semínka koblih!“

Hodges se také povinně zachechtá (i když to nepovažuje za zvlášť povedenou ukázku vtipů o blondýnách) a když si takhle odbyli počáteční zdvořilosti, posadí se. Přijde číšník – u DeMasia nemají servírky, jen starší muže, kteří nosí čisté zástěry uvázané vysoko na uzounkých pohublých hrudnících – a Pete objedná džbán piva. Bud Lite, ne Ivory Special. Když ho přinesou, Pete pozvedne sklenici.

„Na tebe, Billy, a na život po práci.“

„Díky.“

Přiťuknou si a napijí se. Pete se zeptá na Allie a Hodges se zeptá na Peteova syna a dceru. Jejich manželky, obě z druhu bejvalek, jsou zmíněny jen letmo (jako by si chtěli navzájem dokázat – i sami sobě –, že se o nich nebojí mluvit) a pak jsou z rozhovoru vyloučeny. Objednají si jídlo. Než jim ho přinesou, proberou Hodgesova dvě vnoučata a šanci Cleveland Indians, kteří jsou náhodou nejbližší prvoligový tým. Pete má ravioli, Hodges špagety s česnekem a olejem, které si tu dává pokaždé.

Když mají v sobě asi půlku těch kalorických bomb, Pete vytáhne z náprsní kapsy přeložený papír a jaksi obřadně ho položí vedle talíře.

„Co to je?“ zeptá se Hodges.

„Důkaz, že mám detektivní čuch pořád jako ohař. Neviděl jsem tě od té hororové šou v Raintree – mimochodem jsem měl kocovinu tři dny – a mluvil jsem s tebou tak dvakrát? Třikrát? A potom bum, zveš mě na oběd. Překvapilo mě to? Ne. Větřím postranní motiv? Ano. Takže zjistíme, jestli mám pravdu.“

Hodges pokrčí rameny. „Jsem jako zvědavá kočka. Víš, co se říká – kde je spokojená, tam se vrací.“

Pete Huntley se usmívá od ucha k uchu, a když Hodges hmátne po papírku, Pete ho zakryje rukou. „Ne, ne, ne, ne. Musíš to říct. Jenom se nestyď, Kermite.“

Hodges vzdychne a odpočítá na prstech čtyři položky. Když skončí, Pete posune složený papír přes stůl. Hodges ho rozloží a čte:

1. Davis

2. Násilník z parku

3. Zastavárny

4. Mercedesový vrah

Hodges předstírá, že ho to vyvedlo z míry. „Dostal jste mě, šerife. Neříkej ani slovo, jestli nechceš.“

Pete zvážní. „Ježíši, kdyby tě nezajímaly případy, které nám tam pořád trčely, když jsi to pověsil na hřebík, hodně bys mě zklamal. Já jsem… dělal jsem si o tebe trochu starosti.“

„Nechci se vám tam vtírat nebo tak něco.“ Hodges trochu užasne nad tím, jak hladce mu ta ohromná lež vyjede z úst.

„Roste ti nos, Pinocchio.“

„Ne, vážně. Chci jenom vědět, jak to teď vypadá.“

„Rád poinformuju. Začneme Donaldem Davisem. Scénář znáš. Podělal všechno, na co šáhl, nejnověji Davisova klasická auta. Ten chlap se tak topí v dluzích, že by se měl přejmenovat na kapitána Nema. Navíc má jako bokovku dvě nebo tři pěkné slečny.“

„Byly tři, když jsem to zabalil,“ říká Hodges a znovu se pouští do těstovin. Není tu ani kvůli Donaldu Davisovi, ani kvůli parkovému násilníkovi, ani kvůli chlapíkovi, který poslední čtyři roky vykrádá zastavárny a obchody s alkoholem. To je jenom kamufláž. Ale i tak ho to zajímá.

„Manželka už má plné zuby dluhů a slečen. Chystá rozvodové papíry, a vtom najednou zmizí. Příběh starý jako svět. On oznámí její zmizení a stejný den vyhlásí bankrot. Poskytuje televizi rozhovory a proleje kýbl krokodýlích slz. Víme, že ji zabil, ale bez mrtvoly…“ Pokrčí rameny. „Byl jsi u toho, když se pořádaly schůzky s Dianou Blbou.“ Mluví o zdejší okresní návladní.

„Pořád ji nemůžete přesvědčit, aby ho obžalovala?“

„Žádná mrtvola, žádná žaloba. Policajti v Modestu věděli, že Scott Peterson je vinen jako hřích, a stejně ho neobvinili, dokud neobjevili těla jeho manželky a děcka. To přece víš.“

Hodges ví. Scotta a Laci Petersenovy často s Petem probírali, když vyšetřovali zmizení Sheily Davisové.

„Ale hádej co? V jejich chatě u jezera se našla krev.“ Pete se pro efekt odmlčí a pak to vyklopí. „Je její.“

Hodges se předkloní, na jídlo v tu ránu zapomene. „Kdy to bylo?“

„Minulý měsíc?“

„A tys mi nic neřekl?“

„Říkám ti to teď. Protože teď se ptáš. Pořád to tam prohledávají. Mají to na starosti policajti z victorského okresu.“

„Viděl ho tam v okolí někdo, než Sheila zmizela?“

„Ale jo. Dva kluci. Davis tvrdil, že tam sbíral houby. Dojemnej návrat k přírodě, co? Až najdou tělo – jestli ho najdou –, už nebude muset čekat sedm let, aby si mohl zažádat o prohlášení za mrtvou a vybrat si pojistku.“ Pete se široce usměje. „Pomysli, kolik mu to ušetří času.“

„A co ten parkový násilník?“

„To je fakt jenom otázka času. Víme, že je běloch, víme, že je mu kolem dvaceti, a víme, že se nemůže nabažit dobře udržovaných postarších kundiček.“

„Posíláte volavky, co? Protože má rád teplé počasí.“

„Jo, a dostaneme ho.“

„Bylo by pěkné, kdybyste ho dostali dřív, než znásilní další padesátnici, co se vrací z práce domů.“

„Děláme, co můžeme.“ Pete vypadá trochu naštvaně, a když se objeví číšník a zeptá se, jestli je všechno v pořádku, Pete jenom mávne rukou, ať jde pryč.

„Já vím,“ říká Hodges. Smířlivě. „Co ten chlap ze zastaváren?“

Pete se znovu zeširoka usměje. „Mladý Áron Jefferson.“

„Cože?“

„To je jeho pravé jméno, ale když hrál fotbal za městskou střední, říkal si YA. Však víš, jako ten Y. A. Tittle. I když jeho přítelkyně – a současně matka jeho tříletého děcka – nám řekla, že teď si říká Y. A. Tatík. Když jsem se jí ptal, jestli ten chlap žertuje nebo to myslí vážně, tak tvrdila, že prý nemá tušení.“

To je další příběh, který Hodges zná, další tak starý, že by mohl pocházet z bible… a nejspíš se nějaká jeho verze v bibli nachází. „Nech mě hádat. Udělá tucet zastaváren…“

„Už jich je čtrnáct. Ohání se tou upilovanou brokovnicí jako Omar ze Špíny Baltimoru.“

„… a pořád mu to prochází, protože má z pekla štěstí. A pak zahne mamině toho mimina. Ta se nakrkne a práskne ho.“

Pete namíří na svého starého parťáka ukazovák jako pistoli. „Trefa do černého. A příště, až mladý Áron se svojí bouchačkou vleze do zastavárny nebo šekové směnárny, budeme to vědět předem, a pěkně ho tam líznem.“

„Proč čekat?“

„Zase kvůli okresní návladní,“ říká Pete. „Přineseš Blbé Dianě steak, ona ti řekne, upeč mi ho, a jestli nebude středně propečený, vrátím ti ho.“

„Ale vy ho máte.“

„Vsadím se o novou sadu gum s bílým pruhem, že Y. A. Tatík je do Čtvrtého července v okresním lapáku a do Vánoc ve státním. Davis a parkový násilník nám možná zaberou víc času, ale taky je dostaneme. Dáš si dezert?“

„Ne. Ano.“ Číšníkovi řekne: „Pořád máte ten rumový dort? S tmavou čokoládou?“

Číšník vypadá uraženě. „Ano, pane. Vždy.“

„Dal bych si kousek. A kávu. Pete, co ty?“

„Mně bude stačit, když dopiju to pivo.“ S tím si naleje zbytek ze džbánu. „Určitě si dáš ten dort, Billy? Vypadáš, že od posledně, co jsem tě viděl, jsi nabral pár kilo.“

Je to pravda. Hodges si v důchodu dopřává, ale teprve posledních pár dní mu jídlo zase chutná. „Přemýšlím o Hlídačích váhy.“

Pete přikyvuje. „Jo? Já přemýšlím o odchodu do kláštera.“

„Blbče. Co ten Mercedesový vrah?“

„Pořád obcházíme sousedy Trelawneyové – vlastně v tuhle chvíli je tam Isabelle –, ale vážně by mě překvapilo, kdyby někdo přišel s pořádným vodítkem. Izzy neklepe na žádné dveře, na které by se neklepalo už desetkrát předtím. Ten chlap ukradl Trelawneyové luxusní vozejk, vyjel z mlhy, udělal svoje, zase zmizel v mlze, auta se zbavil a… nic. Proti tomu je mistr Y. A. Tatík úplný břídil, protože ten chlap s mercedesem měl fakticky pekelný štěstí. Kdyby se o ten kousek pokusil o hodinu později, byli by tam policajti. Zkontrolovat dav.“

„Já vím.“

„Myslíš, že to věděl, Billy?“

Hodges naklopí dlaň sem a tam, aby naznačil, že těžko říct. Jestli s panem Mercedesem zapřede hovor na těch webovkách Modrý deštník, tak se ho možná zeptá.

„Ten vraždící magor nemusel zvládnout řízení, když začal porážet lidi a bourat, ale nestalo se to. Německé strojírenství, nejlepší na světě, tak to říká Isabelle. Někdo mu mohl skočit na kapotu a zablokovat výhled, ale to nikdo neudělal. Některý sloupek s tou páskou se mohl pod autem vzpříčit a zůstat tam viset, ale ani to se nestalo. A někdo ho mohl vidět, když parkoval za tím skladištěm a vystupoval už bez masky, ale ani tam ho nikdo neviděl.“

„Bylo pět dvacet ráno,“ zdůrazní Hodges, „a ta oblast je skoro pustá i v poledne.“

„Kvůli krizi,“ říká Pete Huntley zamyšleně. „Jo, jo. Nejspíš půlka lidí, která v tom skladu dřív pracovala, byla ve frontě u Městského centra a čekala, až začne ta zatracená pracovní burza. Pěkná ironie, člověku to zpění krev.“

„Takže nic nemáte.“

„Pusto, ticho.“

Hodgesovi přinesou moučník. Voní dobře a chutná ještě lépe.

Když číšník odejde, Pete se nakloní přes stůl. „Moje noční můra je, že to udělá znovu. Že se od jezera znovu přivalí mlha a on to udělá zas.“

On tvrdí, že ne, pomyslí si Hodges a dopraví do úst další sousto lahodného dortu. Tvrdí, že nemá absolutně žádné nutkání. Prý jednou bylo dost.

„Buď tohle, nebo něco jiného,“ řekne Hodges.

„V březnu jsem se hodně pohádal s dcerou,“ říká Pete. „Příšerně pohádal. Celý duben jsem se s ní ani jednou neviděl. Nepřijela na jediný víkend.“

„Jo?“

„Mhm. Chtěla na soutěž roztleskávaček. Myslím, že se to jmenovalo Trochu funky. Zúčastnily se jí prakticky všechny školy ve státě. Pamatuješ, že Candy byla do roztleskávání celá blázen?“

„Jo,“ říká Hodges. Nepamatuje se.

„Když jí byly čtyři roky nebo šest nebo tak nějak, měla takovou krátkou skládanou sukýnku, nemohli jsme ji z ní dostat. Dvě maminky říkaly, že tam svoje holky vezmou. A já Candy řekl ne. Víš proč?“

Jistěže ví.

„Protože se ta soutěž konala v Městském centru, proto. V duchu jsem viděl, jak se tam hemží tisícovka děcek s maminami, čekají, až se otevřou vchody, tentokrát v podvečer a ne za svítání, ale víš, že i v tu dobu se od jezera zvedá mlha. Viděl jsem, jak ten parchant do nich najíždí v dalším ukradeným mercedesu – nebo tentokrát v nějakým zasraným hummeru – a ty děcka a jejich maminy tam jenom stojí a civí jako jelen před světlometama. Takže jsem jí to zakázal. Měl jsi ji slyšet, jak na mě ječela, Billy, ale i tak jsem si stál na svém. Nemluvila se mnou celý měsíc a nemluvila by se mnou dodneška, kdyby ji tam Maureen nevzala. Říkal jsem Mo, že v žádným případě, ať se to neopováží udělat, a ona na to Proto jsem se s tebou rozvedla, Pete, protože už jsem měla po krk toho tvého v žádným případě a neopovažuj se. A samozřejmě se nic nestalo.“

Dopije zbytek piva a pak se znovu předkloní.

„Doufám, že se mnou bude hodně lidí, až ho chytíme. Jestli ho načapám sám, jsem schopnej ho zabít už jenom proto, že jsem si to kvůli němu rozházel u dcerky.“

„Tak proč doufáš v tu spoustu lidí?“

Pete se nad tím zamyslí a pak se pomalu usměje. „Na tom něco bude.“

„Přemýšlel jsi někdy o paní Trelawneyové?“ Hodges tu otázku položí ledabyle, ale od té doby, co škvírou na dopisy vypadl ten anonymní dopis, přemýšlí o Olivii Trelawneyové hodně. Občas si na ni vzpomněl už před tím. Při několika příležitostech během šedivého času po odchodu do důchodu se mu o ní dokonce zdálo. Měla protáhlou tvář – tvář smutného koně. Takovou tvář, která říká nikdo mi nerozumí a celý svět je proti mně. Tolik peněz, a stejně nebyla schopná uvědomit si všechna požehnání, která jí život nadělil, počínaje nezávislostí na platu. Uplynula už řada let od chvíle, kdy paní T. musela hlídat zůstatek na svých účtech nebo poslouchat ze záznamníku zprávy od výběrčích účtů, ale ona dokázala počítat jenom zápory, počínaje dlouhým výčtem špatné práce kadeřnic nebo sprostými lidmi ve službách. Paní Olivia Trelawneyová ve svých neforemných šatech s lodičkovým výstřihem, přičemž řečená lodička se pokaždé nakláněla buď na pravobok nebo na levobok. Slzící oči, které neustále vypadaly, že se rozpláčou. Nikdo ji neměl rád, včetně detektiva První třídy Kermita Williama Hodgese. Nikoho nepřekvapilo, když se zabila, a to ani řečeného detektiva Hodgese. Smrt osmi lidí – nemluvě o mnoha zraněných – je pro svědomí těžké břemeno.

„Jak jestli jsem o ní přemýšlel?“ zeptá se Pete.

„Jestli nám přece jenom říkala pravdu. O tom klíči.“

Pete povytáhne obočí. „Ona si teda myslela, že ji říká. Víš to stejně dobře jako já. Namluvila si to tak dokonale, že by prošla i na detektoru lži.“

To byla pravda a Olivia Trelawneyová nepřekvapila ani jednoho z nich. Bůh ví, že takové jako ona už viděli. Profesionální zločinci se chovají provinile, i když nespáchali zločin nebo zločiny, kvůli kterým byli předvoláni k výslechu, protože vědí zatraceně dobře, že něčím se provinili. Spořádaní občané tomu prostě nemůžou uvěřit, a Hodges ví, že když některý skončil u výslechu, po němž mohlo následovat obvinění, málokdy v tom byla nějaká bouchačka. Ne, obvykle šlo o auto. Myslel jsem, že jsem přejel psa, říkali a věřili tomu bez ohledu na to, co po tom ohavném dvojitém hupanci viděli ve zpětném zrcátku.

Prostě psa.

„Ale stejně by mě to zajímalo,“ říká Hodges. Doufá, že vypadá spíš zamyšleně než zvědavě.

„Ale no tak, Bille. Viděl jsi to, co já, a jestli potřebuješ osvěžit paměť, kdykoli můžeš zajít na stanici a kouknout se na fotky.“

„Asi jo.“

Z kapsy Peteova sportovního saka Men’s Wearhouse zazní úvodní takty „Noci na Lysé hoře“. Vyloví telefon, podívá se na něj a řekne: „Tohle musím vzít.“

Hodges blahovolně pokyne.

„Haló?“ Pete poslouchá. Vytřeští oči a vstane tak rychle, že skoro převrátí židli. „Cože?“

Ostatní hosté přestávají jíst a ohlížejí se. Hodges se zájmem přihlíží.

„Jo… jo! Hned jsem tam. Co? Jo, jo, jasně. Nečekej, rovnou jeď.“

Zacvakne telefon a znovu si sedne. Nervy mu jen hrají a Hodges mu v té chvíli hořce závidí.

„Měl bych s tebou chodit na oběd častěji, Billy. Nosíš mi štěstí, jako vždycky. Mluvíme o tom, a ono se to stane.“

„Co?“ Pomyslí si Je to pan Mercedes. Vzápětí následuje myšlenka, která je směšná a zoufalá zároveň: Ten měl být můj.

„To byla Izzy. Právě jí volal plukovník státní policie z okresu Victory. Před hodinou jeden lesník zahlédl ve staré štěrkovně nějaké kosti. Štěrkovna je necelé dvě míle od chaty u jezera Donnieho Davise, a hádej co? Vypadá to, že na těch kostech jsou zbytky šatů.“

Natáhne ruku přes stůl. Hodges mu do ní plácne.

Pete vrátí telefon do prověšené kapsy a vytáhne peněženku. Hodges zavrtí hlavou a ani se nesnaží zastírat, co cítí: úlevu. Obrovskou úlevu. „Ne, tohle jde na mě. Jedeš tam za Isabelle, že?“

„Správně.“

„Tak padej.“

„Dobře. Díky za oběd.“

„Ještě jedna věc – něco nového o Dálnicovém Joeovi?“

„To mají státní,“ říká Peter. „A federálové. Dobře jim tak. Podle toho, co jsem slyšel, nic nemají. Jenom čekají, až to udělá znovu, a doufají, že budou mít štěstí.“ Pohlédne na hodinky.

„Už běž.“

Pete vyrazí, ale zastaví se, vrátí se ke stolu a vlepí Hodgesovi na čelo mlaskavou pusu. „Rád jsem tě viděl, drahouši.“

„Padej,“ zahartusí Hodges. „Lidi budou říkat, že jsme milenci.“

Pete s širokým úsměvem na tváři vypadne a Hodges si vzpomene, jak si někdy říkávali: Nebeští ohaři.

Napadne ho, jakpak ostrý čich asi dnes má.

13

Číšník se vrátí a zeptá se, jestli si bude přát ještě něco. Hodges už chce říct, že ne, ale pak si objedná další šálek kávy. Prostě chce ještě chvilku posedět a vychutnávat si dvojí štěstí: nebyl to pan Mercedes a byl to Donnie Davis, ten pokrytecký hajzl, který zabil manželku a pak nechal svého právníka založit fond na odměnu za informace o tom, co se s ní stalo. Protože on ji tak strašně miloval, ježíšikriste, a přál si jenom to, aby se vrátila domů a mohli pak začít znovu.

Také chce přemýšlet o Olivii Trelawneyové a o jejím ukradeném mercedesu. O tom, že ho někdo ukradl, nebylo pochyb. A přes všechny její protesty také nebylo pochyb o tom, že to zloději umožnila.

Hodges si vzpomíná na jeden případ, o němž jim vyprávěla Isabelle Jaynesová, tehdy čerstvá posila ze San Diega, když ji dostávali do obrazu o neúmyslné roli paní Trelawneyové v masakru u Městského centra. V Isabellině příběhu šlo o pistoli. Říkala, že ji s jejím parťákem zavolali do jednoho domu, kde devítiletý chlapec zastřelil svoji čtyřletou sestřičku. Hráli si s automatickou pistolí, kterou jejich otec nechal na psacím stole.

„Otce neobvinili, ale ponese to v sobě do konce života,“ řekla. „Z tohohle se nakonec vyklube totéž, jen počkejte a uvidíte.“

To bylo měsíc před tím, než Trelawneyová spolykala pilulky, možná i dřív, a nikdo nasazený na případ mercedesového vraha slzu neuronil. Pro ně – a i pro něj – byla paní T. jenom sebelítostivá bohatá paní, která odmítla uznat, jakou roli v těch událostech sehrála.

Mercedes SL byl v době krádeže v centru města, ale paní Trelawneyová, vdova, které zemřel bohatý manžel na infarkt, bydlela v Sugar Heights, což je předměstí stejně bohaté jako jeho jméno a kde spousta příjezdových cest zahrazených bránou vede ke čtrnácti nebo dvacetipokojovým panstvím. Hodges vyrostl v Atlantě, a kdykoli projíždí Sugar Heights, vzpomene si na nabobskou atlantskou čtvrť jménem Buckhead.

Stará matka paní T., Elizabeth Whartonová, bydlela v bytě – velmi pěkném, s pokoji velikými jako předvolební sliby politiků – v luxusním kondominiu na Lake Avenue. Ten bejvák byl dost prostorný na to, aby tam bydlela i hospodyně, a třikrát týdně k ní docházela soukromá ošetřovatelka. Paní Whartonová měla pokročilou skoliózu a právě její oxycontin z lékárničky dcera sebrala, když se rozhodla to zabalit.

Sebevražda dokazuje vinu. Hodges si pamatuje, jak to říkal poručík Morrissey, ale Hodges o tom často pochyboval a poslední dobou ty pochybnosti ještě zesílily. Teď věděl jen to, že vina není jediný důvod, proč lidé páchají sebevraždu.

Někdy vám jenom stačí, když vás znudí odpolední vysedávání u televize.

14

Dvě policejní hlídky na motorkách našly mercedes asi hodinu po útoku. Stál za skladišti na břehu jezera.

Rozlehlý dlážděný dvůr byl plný zrezivělých kontejnerů, které se tam tyčily jako monolity na Velikonočním ostrově. Šedý mercedes parkoval ledabyle našikmo mezi dvěma z nich. Než dorazili Hodges a Huntley, na dvoraně stálo pět policejních vozů, dva z toho těsně za zadním nárazníkem mercedesu, jako by policisté čekali, že velký šedý sedan sám od sebe nastartuje a ujede jako starý plymouth v jednom hororovém filmu. Mlha zhoustla do mrholení. Majákové konzole na střechách hlídkových aut rozsvěcovaly kapky deště změtí pulsujících modrých světel.

Hodges a Huntley došli k hloučku motorových hlídek. Pete Huntley mluvil se dvěma, kteří auto objevili, zatímco Hodges si vůz obhlížel. Předek SL500 byl jenom lehce pomačkaný – to je to slavné německé strojírenství –, ale kapota a čelní sklo byly ohozené krví. V mřížce chladiče uvízl rukáv košile tuhnoucí krví. Ten bude později přiřazen k Augustu Odenkirkovi, který byl jednou z obětí. A bylo tu ještě něco. Svítilo to dokonce i v chabém světle onoho rána. Hodges si klekl, aby lépe viděl. Pořád ještě klečel, když se k němu připojil Huntley.

„Co to sakra je?“ zeptal se Pete.

„Myslím, že snubní prsten,“ řekl Hodges.

Což se taky prokázalo. Hladký zlatý kroužek patřil Francine Reisové, třicet devět let, bytem Squirrel Ridge Road, a nakonec ho vrátili její rodině. Museli ji pohřbít s prstenem na prostředníku pravé ruky, protože tři prsty na levé ruce měla utrženy. Soudní lékař odhadl, že se to stalo, když instinktivně v obranném gestu zvedla ruku, když se na ni mercedes řítil. Dva prsty našli přímo na místě činu chvíli po poledni desátého dubna. Ukazovák nenašli nikdy. Hodges si myslel, že ho sebral a odnesl racek – jedna z těch velkých potvor, které hlídkují na břehu jezera. Tahle možnost se mu líbila víc než odporná alternativa: že si ho jako suvenýr odnesl některý nezraněný účastník útoku u Městského centra.

Hodges vstal a kývl na jednoho policistu s motorkou. „Musíme to tu celé zakrýt nepromokavou plachtou, než déšť smyje všechny…“

„Už je na cestě,“ přerušil ho policista a píchl palcem směrem k Peteovi. „To nám řekl jako první věc.“

„Jsi naší skutečnou oporou,“ pronesl Hodges celkem povedenou napodobeninou tónu škrobené matróny, ale úsměv jeho parťáka byl mdlý jako ten den. Pete se díval na tupý zakrvavený předek mercedesu a na prsten uvízlý v chromu.

Přišel další policista s blokem v ruce otevřeným na stránce, která se už kroutila vlhkem. Podle visačky to byl F. SHAMMINGTON. „Auto je registrované na paní Olivii Ann Trelawneyovou, Lilac Drive číslo 729. To je v Sugar Heights.“

„Kam chodí spát většina hodných mercedesů po dlouhém náročném dni plném práce,“ řekl Hodges. „Zjistěte, jestli je doma, policisto Shammingtone. Jestli ne, tak ji zkuste najít. Můžete to udělat?“

„Ano, pane, rozhodně.“

„Běžná rutina, ano? Vyšetřování krádeže auta.“

„Přesně tak.“

Hodges se otočil k Peteovi. „Uvnitř vpředu. Všiml sis něčeho?“

„Nenafoukl se žádný airbag. Zneškodnil je. Což znamená, že si to naplánoval.“

„Taky to znamená, že ví, jak se to dělá. Co si myslíš o té masce?“

Pete nahlédl mezi kapkami deště oknem u místa řidiče, ale skla se nedotkl. Na koženém sedadle řidiče ležela gumová maska, jaká se natahuje na hlavu. Nad spánky trčely jako rohy chomáče oranžových klaunských vlasů. Nos zářil jako červená gumová žárovka. Bez hlavy, která by masku natáhla, se rudoretý úsměv proměnil v posměšek.

„Naskakuje mi z toho husí kůže. Viděl jsi někdy ten televizní film o klaunovi ve stoce?“

Hodges zavrtěl hlavou. Později – teprve několik týdnů před důchodem – si koupil DVD s tím filmem a Pete měl pravdu. Tvář na masce se velmi podobala tváři Pennywise, klauna z filmu.

Společně znovu obešli auto a tentokrát si všiml krve na pneumatikách a stupačkách. Spousta jí bude smyta dřív, než dorazí plachta a technici. Do sedmé hodiny ranní stále chybělo čtyřicet minut.

„Pánové!“ zavolal Hodges na policisty, a když přišli, zeptal se: „Kdo má mobil s foťákem?“

Všichni měli. Hodges je rozestavil do kruhu kolem auta, na které už myslel jako na smrťáka – právě takhle, auto smrťák – a všichni začali pořizovat fotografie.

Policista Shammington stál kousek stranou a do svého mobilu hovořil. Pete na něj kývl, ať přijde k nim. „Máte věk té Trelawneyové?“

Shammington se podíval do zápisníku. „Datum narození na jejím řidičáku je třetího února 1957. Takže je jí… ehm…“

„Padesát dva,“ řekl Hodges. Pracoval s Petem Hutleyem víc než deset let, takže už si spoustu věcí nemuseli říkat nahlas. Olivia Trelawneyová měla vhodný věk a pohlaví pro parkového násilníka, ale naprosto se nehodila pro roli hromadného vraha. Věděli o případech, kdy lidé ztratili kontrolu nad vozem a náhodou vjeli do skupiny lidí – zrovna v tomto městě před pěti lety jeden muž, kterému bylo přes osmdesát, což je hranice senility, vjel se svým Buickem Electrou do zahrádky kavárny, zabil jednoho člověka a zranil půl tuctu dalších –, ale Olivia Trelawneyová nevyhovovala ani tomuto profilu. Byla příliš mladá.

Navíc tu byla ta maska.

Jenže…

Jenže.

15

Účet přinášejí na stříbrném tácku. Hodges na něj položí plastovou kartičku a zatímco čeká, až mu ji přinesou zpět, upíjí kávu. Má příjemně plné břicho a uprostřed dne v něm takový stav obvykle vyvolává chuť na dvě hodiny si zdřímnout. Dnes však ne. Dnes odpoledne se cítí svěží jako nikdy.

To jenže bylo tak zjevné, že ani jeden ho nemusel vyslovit nahlas – ani policistům z motorové hlídky (přijížděli stále další, a přesto se tam ta zatracená plachta dostala až ve čtvrt na osm), ani mezi sebou. Dveře SL500 byly zamčené a zdířka zapalování byla prázdná. Ani jeden detektiv neviděl žádné stopy poškození a později toho dne jim to potvrdil hlavní mechanik ze značkového servisu mercedesů ve městě.

„Šlo by to drátem přes okýnko?“ zeptal se Hodges mechanika. „Otevřít zámek?“

„To je skoro nemožné,“ zavrtěl hlavou mechanik. „Tyhle mercedesy jsou festovně postavené. Kdyby se to přece jenom někomu podařilo, bylo by to vidět.“ Pošoupl si kšiltovku do týla. „Tohle se stalo úplně prostě a jednoduše, páni policajti. Nechala klíček v zapalování, a když vystupovala, ignorovala varovnej signál. Nejspíš myslela na něco jinýho. Zloděj klíč uviděl a auto si vzal. Zdůrazňuju, že prostě musel mít klíč. Jak jinak by mohl auto zamknout, když zase vystoupil?“

„Pořád mluvíte o ženské osobě,“ řekl Pete. O majitelce se nezmínili.

„Ale no tak.“ Mechanik se už trochu usmíval. „Tohle je meďák paní Trelawneyové. Koupila ho u nás a vozí ho k nám do servisu každý čtyři měsíce, přesně jako podle hodinek. Děláme servis jenom pár dvanáctiválcům a všechny je znám.“ A potom vyslovil čirou děsivou pravdu: „Tenhle kousek je tank.“

Vrah zajel s vozem mezi dva kontejnery, zhasl motor, stáhl si masku, polil ji chlorovým bělidlem a vystoupil z auta (rukavice a síťku na vlasy si pravděpodobně zastrčil do saka). Pak následovalo závěrečné posupné gesto, než odkráčel do mlhy: zamkl auto chytrým klíčem Olivie Ann Trelawneyové.

Tady máte to svoje jenže.

16

Upozornila nás, abychom se chovali tiše, protože matka spala, vzpomíná Hodges. Pak nám přinesla kávu a sušenky. Hodges sedí u DeMasia, pije zbytek kávy ve svém šálku a čeká, než mu vrátí kreditku. Přemýšlí o obývacím pokoji v tom luxusním bytě s ohromujícím výhledem na jezero.

Kromě kávy a sušenek jim věnovala také pohled rozšířených očí, které říkaly Jistěže jsem to neudělala. Takový pohled je výlučným vlastnictvím spořádaných občanů, kteří nikdy neměli potíže s policií. Kteří si něco takového nedokážou představit. Dokonce to vyslovila nahlas, když se jí Pete zeptal, jestli je možné, že nechala klíček v zapalování auta, jakmile zaparkovala na Lake Avenue kousek od domu, kde bydlela matka.

„Jistěže jsem to neudělala.“ Ta slova se procedila úzkým úsměvem, který říkal Váš nápad shledávám hloupým a nemálo urážlivým.

Číšník se konečně vrátí. Položí stříbrný tácek na stůl a Hodges mu vloží do ruky deseti a pětidolarovku dřív, než se muž stačí narovnat. U DeMasia se číšníci o spropitné dělí, což Hodges silně neschvaluje. Možná je staromódní, ale to je mu jedno.

„Děkuji vám, pane, a buon pomeriggio.“

„Vám taky,“ říká Hodges. Schová si účtenku a kartu, ale nevstane hned. Na dezertním talířku zbylo ještě několik drobků a on si je vidličkou posbírá, přesně jako to dělával s matčinými dorty, když byl malý kluk. Těch několik posledních drobků, které pomalu vycucává mezi hroty vidličky na jazyk, mu vždycky připadá z celé porce dortu nejsladší.

17

Ten klíčový první rozhovor, jen několik hodin po zločinu. Káva a sušenky, zatímco znetvořená těla mrtvých byla stále ještě identifikována. Někde plakali a rvali si vlasy příbuzní.

Paní Trelawneyová vešla do přední haly, kde na odkládacím stolku ležela její kabelka. Přinesla kabelku zpět a začala v ní hledat, pak se zamračila, znovu hledala a vypadala trochu ustaraně. Pak se usmála. „Tady je,“ řekla a podala jim ho.

Detektivové se podívali na chytrý klíč, Hodges si pomyslel, že vypadá moc obyčejně na tak drahé auto. Byl to v podstatě černý kolík z umělé hmoty s boulí na konci. Na té bouli bylo z jedné strany logo mercedesu. Na druhé straně byla tři tlačítka. Na jednom byl vytlačený visací zámek se spuštěnou podkovou. Na vedlejším tlačítku byla podkova zámku otevřená. Na třetím tlačítku byl nápis PANIKA. Zřejmě kdyby vás někdo napadl ve chvíli, kdy jste odemykali auto, mohli jste tohle tlačítko zmáčknout a auto by začalo ječet o pomoc.

„Vidím, proč jste měla trochu potíže, když jste ho v kabelce hledala,“ poznamenal Pete svým nejlepším ledabylým tónem. „Většina lidí si dává na klíče přívěsek. Moje manželka má na těch svých velkou plastovou kopretinu.“ Láskyplně se usmál, jako by Maureen byla stále jeho manželka a jako by tuhle dokonalou módní krasavici neděsila představa, že by ji někdo nachytal, jak z kabelky vytahuje umělohmotnou kytku.

„Roztomilé,“ poznamenala paní Trelawneyová. „Kdy dostanu své auto zpět?“

„To nezáleží na nás, madam,“ řekl Hodges.

Vzdychla a narovnala si lodičkový výstřih šatů. To bylo poprvé, co ji to viděli udělat. Pak to viděli ještě asi tucetkrát. „Budu ho muset samozřejmě prodat. Po tomhle už v něm nikdy nedokážu jet. Je to tak rozčilující. Když si pomyslím, že moje auto…“ Když už měla kabelku v ruce, znovu ji prohlédla a vytáhla pastelově zbarvený papírový kapesník. Osušila si jím oči. „Je to velmi rozčilující.“

„Byl bych rád, kdybyste to s námi mohla probrat ještě jednou,“ řekl Pete.

Zakroutila očima, které měly zarudlá víčka i bělmo. „Je to opravdu nezbytné? Jsem vyčerpaná. Byla jsem vzhůru skoro celou noc kvůli matce. Ráda bych si zdřímla, než přijde paní Greenová. Je ošetřovatelka.“

Hodges si pomyslel Tvoje auto právě zabilo osm lidí, totiž jenom osm v případě, že všichni ostatní přežijí, a tebe zajímá šlofík. Později si nebude jistý, jestli právě v té chvíli nezačala jeho nechuť vůči paní Trelawneyové, ale nejspíš to tak bylo. Když byli někteří lidé ve stresu, měli jste chuť je obejmout, říkat jim no tak, no tak a poplácávat je po zádech. U jiných jste měli chuť vrazit jim jednu přes hubu a zařvat, ať se vzmuží. Nebo zženští, v případě paní T.

„Pospíšíme si, jak to jen půjde,“ slíbil Pete. Neřekl jí, že to bude první z mnoha výslechů. Než s ní budou hotoví, uslyší i ve spaní, jak svůj příběh vypráví stále dokola.

„No, tak tedy dobrá. Přijela jsem sem k matce ve čtvrtek večer chvilku po sedmé…“

Navštěvovala ji prý nejméně čtyřikrát týdně, ale ve čtvrtek u ní vždy přespala. Vždy se také zastavila v B’hai, velmi pěkné vegetariánské restauraci v obchodním centru Birch Hill, kde pro obě koupila večeři a tu později ohřála v troubě. („I když matka teď už samozřejmě jí velmi málo. Kvůli bolestem.“) Pověděla jim, že si svou čtvrteční cestu vždycky naplánovala tak, aby přijela po sedmé, protože tehdy začínala doba pro celonoční parkování a většina míst na ulicích byla prázdná. „Neparkuji souběžně s chodníkem. Prostě to nedokážu.“

„A co v garážích o kus dál v ulici?“ zeptal se Hodges.

Podívala se na něj, jako by se zbláznil. „Tam stojí parkování přes noc šestnáct dolarů. Místa na ulici jsou zadarmo.“

Pete stále drží klíč, i když paní Trelawneyové zatím neřekl, že si ho vezmou s sebou. „Zastavila jste se v Birch Hill a objednala večeři s sebou pro sebe a svou matku v…“ Nahlédl do notesu. „B’hai.“

„Ne, objednala jsem si ji předem. Z domu na Lilac Drive. Vždycky jsou rádi, když se ozvu. Jsem dávná a vážená zákaznice. Včera večer to bylo kuku sabzi pro matku – to je bylinková omeleta se špenátem a koriandrem – a pro mě gheimeh. To je velice chutná dušená směs s hráškem, brambory a houbami. Velmi lehká pro žaludek.“ Narovnala si lodičkový výstřih.

„Už od mládí trpím strašným refluxem. Ale člověk se s tím naučí žít.“

„Předpokládám, že objednávka už byla…“ začal Hodges.

„A jako dezert sholeh zard,“ dodala. „To je rýžový pudink se skořicí. A šafránem.“ Letmo, zvláštně ustaraně se usmála. Ten úsměv stejně jako nutkavé upravování výstřihu byl trelawneyismem, který jim brzy začal být důvěrně známý. „Šafrán tomu dává výjimečnou chuť. Sholeh zard dokonce pokaždé sní i matka.“

„To zní lákavě,“ řekl Hodges. „A ta vaše objednávka už byla zabalená a připravená, abyste si ji mohla odnést?“

„Ano.“

„V jedné krabici?“

„To ne, ve třech.“

„V tašce?“

„Ne, byly to jenom krabice.“

„To muselo být docela pracné, dostat to všechno z auta,“ řekl Pete. „Tři krabice s jídlem, kabelka…“

„A klíč,“ dodal Hodges. „Na ten nezapomeň, Pete.“

„Navíc jste se chtěla dostat nahoru co nejrychleji,“ řekl Pete. „Studené jídlo moc nechutná.“

„Chápu, kam tím míříte,“ pravila paní Trelawneyová, „a ujišťuji vás…“ Na okamžik se odmlčela. „… že, džentlmeni, štěkáte u špatného stromu. Dala jsem si klíč do kabelky, jakmile jsem vypnula motor, to dělám vždy jako první věc. Pokud jde o krabičky, byly svázané do komínku…“ Podržela dlaně asi pětatřicet centimetrů od sebe, aby jim to předvedla. „… takže se přenášely velmi pohodlně. Kabelku jsem měla zavěšenou na ruce. Podívejte.“ Ohnula loket, zavěsila na něj kabelku a rázně se prošla po velkém obývacím pokoji, před sebou držela hromádku neviditelných krabiček z B’hai. „Vidíte?“

„Ano, madam,“ řekl Hodges. Pomyslel si, že vidí ještě něco jiného.

„Pokud jde o spěch – to ne. Nebylo to nutné, protože ty večeře je stejně nutno ohřívat.“ Odmlčela se. „Sholeh zard samozřejmě ne. Rýžový pudink se nemusí ohřívat.“ Krátce se zasmála. Nezahihňala se, ale nervózně uchechtla. Vzhledem k tomu, že byl její manžel mrtvý, Hodges usoudil, že by se tomu zvuku dalo dokonce říkat vdovský checht. Jeho nechuť vůči ní získala další vrstvu – sice tak tenkou, že byla neviditelná, ale ne tak docela. Ne tak docela.

„Takže dovolte, abych zopakoval, co všechno jste dělala, jakmile jste se dostala sem na Lake Avenue,“ řekl Hodges. „Kam jste přijela chvilku po sedmé.“

„Ano. Tak pět minut po sedmé, možná o něco déle.“

„Mhm. Zaparkovala jste… kde? O tři nebo čtyři vchody níž?“

„Nanejvýš o čtyři. Potřebuji prostě dvě prázdná místa vedle sebe, abych mohla zaparkovat bez couvání. Nenávidím couvání. Vždycky zabočím na špatnou stranu.“

„Ano, madam, moje manželka má úplně stejný problém. Pak jste vypnula motor. Vytáhla jste klíč ze zapalování a vložila si ho do kabelky. Kabelku jste si přehodila přes ruku a vzala krabice s jídlem…“

„Komínek krabic. Svázaných dohromady pořádným pevným provázkem.“

„Dobře, komínek. Co potom?“

Podívala se na něj, jako by byl králem všech idiotů ve všeobecně idiotském světě. „Pak jsem šla do domu, kde bydlí moje matka. Paní Harrisová – hospodyně – mě pustila bzučákem dovnitř. Ve čtvrtek vždycky odchází hned po mém příchodu. Vyjela jsem výtahem do devatenáctého podlaží. Kde mi teď pokládáte otázky, místo abyste mi pověděli, kdy mohu dostat zpět své auto. Své ukradené auto.“

Hodges si v duchu poznamenal, že se musí hospodyně zeptat, jestli si při odchodu všimla mercedesu paní T.

Pete se zeptal: „Ve které chvíli jste klíč od auta znovu vytáhla z kabelky, paní Trelawneyová?“

„Znovu? Proč bych…“

Zvedl klíč do výšky – důkaz A. „Abyste auto zamkla, než jste vešla do domu. Přece jste ho zamykala, ne?“

Oči jí na okamžik znejistěly. Oba to viděli. Pak ten pohled zmizel. „Samozřejmě že zamykala.“

Hodges se jí upřeně zahleděl do očí. Odvrátila se k velkému oknu, odkud byl výhled na jezero, a on tu nejistotu postřehl znovu. „Přemýšlejte pozorně, paní Trelawneyová. Zemřeli lidé a tohle je důležité. Pamatujete si konkrétně, jak jste balancovala s těmi krabicemi s jídlem, abyste mohla vytáhnout z kabelky klíč a stisknout na něm tlačítko zamykání? A viděla jste, jak světla zablikala na potvrzení? Dělají to tak, to víte.“

„Samozřejmě že to vím.“ Kousla se do dolního rtu, ale uvědomila si, že to dělá, a nechala toho.

„Pamatujete si to konkrétně?“

Její tvář na chvíli byla bez jakéhokoli výrazu. Pak se znovu rozsvítila tím svým povýšeným úsměvem, tak popuzujícím tou nebetyčnou nepatřičností. „Počkejte. Teď si vzpomínám. Dala jsem si ten klíč do kabelky až po tom, co jsem posbírala ty krabičky a vystoupila ven. A až když jsem stiskla to tlačítko, kterým se auto zamyká.“

„Víte to jistě?“ zajímal se Pete.

„Ano.“ Byla si jistá a při tom zůstane. Oba to věděli. Stejně jako spořádaný občan, který někoho srazí autem a ujede, prohlásí, když ho konečně vystopují, že samozřejmě přejel psa.

Pete zaklapl notes a vstal. Hodges udělal totéž. Paní Trelawneyová vypadala, že už se nemůže dočkat, až je vyprovodí ze dveří.

„Ještě jednu otázku,“ řekl Hodges, když ke dveřím došli.

Povytáhla pečlivě vytrhané obočí. „Ano?“

„Kde máte náhradní klíč? Ten bychom si také měli vzít.“

Tentokrát žádný prázdný výraz, žádné uhýbání očima, žádné váhání. Odpověděla: „Žádný náhradní klíč nemám a žádný nepotřebuji. Jsem na svoje věci velice opatrná, pane policisto. Vlastním svou Šedou dámu – tak autu říkám – pět let a jediný klíč, který jsem kdy použila, je teď v kapse vašeho kolegy.“

18

Stůl, u kterého Hodges a Pete poobědvali, už je uklizený až na nedopitou sklenici vody, přesto Hodges sedí dál, hledí oknem na parkoviště a dálniční nadjezd, který vyznačuje neoficiální hranici Lowtownu, kam obyvatelé Sugar Heights jako zesnulá Olivia Trelawneyová nikdy nestrčí ani nos. Proč by taky? Kupovat drogy? Hodges si je jistý, že v Heights jsou narkomani, spousta, ale když bydlíte v takové čtvrti, máte dodávky až do domu.

Paní T. lhala. Musela lhát. Jinak by musela čelit faktu, že chvilka její roztržitosti měla strašlivé důsledky.

Ale dejme tomu – jen abychom probrali možnosti –, že skutečně říkala pravdu.

Tak jo, dejme tomu. Ale kdybychom ji mylně podezírali, že nechala mercedes nezamčený s klíčkem v zapalování, v čem všem jsme se pletli? A co se tedy stalo?

Sedí, dívá se z okna, vzpomíná a neuvědomuje si, že někteří číšníci po něm začínají nervózně pokukovat – obézní důchodce sedí sklesle na židli jako robot s vybitými bateriemi.

19

Vůz smrti, stále zamčený, policejně zabavili a odvezli na tahači. Hodges a Huntley se tuhle novinku dozvěděli, když se vrátili ke svému autu. Právě dorazil hlavní mechanik ze značkové prodejny Ross Mercedes a byl si docela jistý, že by ten zatracený krám dokázal odemknout. Nakonec.

„Řekni mu, ať se nenamáhá,“ ozval se Hodges. „Dostali jsme od ní klíč.“

V telefonu bylo chvilku ticho a pak se poručík Morrissey ozval: „Od ní? Nechcete snad říct, že ona…“

„Ne, ne, nic takového. Máte tam ještě toho mechanika, poručíku?“

„Je na dvoře a zjišťuje rozsah poškození auta. Prý je mu skoro do breku.“

„Možná by nějakou slzu mohl uronit i kvůli těm mrtvým,“ neodpustil si Pete. Řídil. Stěrače se komíhaly po čelním skle sem a tam. Déšť houstl. „To jen tak mezi řečí.“

„Povězte mu, ať se spojí s prodejcem a něco si ověří,“ pokračoval Hodges. „Ať mi pak zavolá na mobil.“

Provoz v centru vázl, částečně kvůli dešti, částečně kvůli tomu, že Marlborough Street byla u Městského centra zablokovaná. Ujeli jenom čtyři bloky, když Hodgesovi zazvonil mobil. Byl to mechanik Howard McGrory.

„Sehnal jste u prodejce někoho, kdo by mi ověřil tu věc, co mě zajímá?“ zeptal se Hodges.

„Nebylo to nutný,“ řekl McGrory. „Pracuju u Rosse od roku 1987. Za tu dobu jsem viděl od nás odjíždět aspoň tisícovku mercedesů a můžu vám říct, že všechny šly se dvěma klíčky.“

„Díky,“ řekl Hodges. „Brzy tam budeme. Mám na vás ještě pár otázek.“

„Budu tady. Je to strašný. Strašný.“

Hodges ukončil hovor a tlumočil, co mu McGrory řekl.

„Překvapuje tě to?“ zeptal se Pete. Před nimi se objevila značka OBJÍŽĎKA, která je povede okolo Městského centra… ledaže by chtěli rozsvítit svoje modré majáky, a na to neměl ani jeden chuť. V tuhle chvíli si potřebovali popovídat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pan Mercedes.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.