Tuto knihu věnuji některým z těch, kdo postavili můj dům.

Jsou to:

Mary Shelleyová

Bram Stoker

H. P. Lovecraft

Clark Ashton Smith

Donald Wandrei

Fritz Leiber

August Derleth

Shirley Jacksonová

Robert Bloch

Peter Straub

A ARTHUR MACHEN,

jehož novela Velký bůh Pan mě pronásleduje celý život.

Ne, nezemřelo to, co věčně odpočívá, a dlouhý věků běh i smrtí smrti bývá.

– H. P. Lovecraft

(z povídky Bezejmenné město, překl. Stanislava Menšíková)

Obsah

I Pátá postava. Lebková hora. Poklidné jezero.

II Tři roky. Conradův hlas. Zázrak.

III Nehoda. Příběh mojí mámy. Strašlivé kázání. Sbohem.

IV Dvě kytary. Chrome Roses. Blesk na Nebeském hrotu.

V Elegantní uplynutí času. Bleskové portréty. Můj problém s drogami.

VI Elektrická léčba. Noční exkurze. Jeden nasraný Oklahomák. Lístek na Horský expres.

VII Příjezd domů. Ranč Vlčí tlama. Bůh hojí vše jako blesk. Hluchý v Detroitu. Duhová spektra.

VIII Pod šapitó.

IX Čtení nekrologů v posteli. Znovu Cathy Morseová. Latches.

X Svatební zvony. Jak uvařit žábu. Večírek na uvítanou. „Tohle si budeš chtít přečíst.“

XI Goat Mountain. Ona čeká. Špatné zprávy z Missouri.

XII Zakázané knihy. Moje prázdniny v Maine. Smutný příběh Mary Fayové. Přichází bouře.

XIII Revival Mary Fayové.

XIV Vedlejší následky.

Autorova poznámka

Copyright © 2014 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: Revival

Translation © Linda Bartošková, 2015

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-761-8 (ePub)

ISBN 978-80-7306-760-1 (mobi)

I
Pátá postava. Lebková hora. Poklidné jezero.

Přinejmenším v jednom ohledu se náš život hodně podobá filmu. Hlavní osoby jsou členové rodiny a přátelé. Vedlejší role připadnou sousedům, spolupracovníkům, učitelům a známým, které denně vídáme. Objevují se také drobné roličky: usměvavá mladá pokladní v supermarketu, přátelský barman v místní zavlažovně, chlapi, se kterými třikrát týdně trápíte tělo v posilovně. A potom tisíce komparsistů – to jsou ti lidé, kteří projdou každým životem jako voda sítem, uvidíte je jednou a už nikdy víc. Je to třeba kluk u Barnese & Noblea, který listoval komiksem a vy jste se museli kolem něho protáhnout (a při tom mumlat „Promiňte“), abyste se dostali k časopisům. Žena v autě ve vedlejším pruhu před semafory, která si během chvilky čekání přejela pusu rtěnkou. Matka otírající batoleti zmrzlinu z obličeje v restauraci u cesty, kde jste se zastavili na rychlé občerstvení. Prodavač, který vám na baseballu prodal sáček buráků.

Ale někdy vám do života vstoupí osoba, která do žádné z těchto kategorií nezapadá. Je jako žolík, který na vás jednou za pár let vykoukne z balíčku karet, většinou když prožíváte nějakou krizi. Ve filmu se takové roli často říká pátá postava nebo taky nositel změn. Když se objeví ve filmu, hned víte, že ho tam připsal scenárista. Ale kdo ho vepisuje do života nám? Osud nebo náhoda? Rád bych věřil, že to druhé. Chci tomu věřit z celého srdce i duše. Když si vzpomenu na Charlese Jacobse – na svou pátou postavu, nositele změn, svou nemesis – všechno se ve mně vzpírá pomyšlení, že jeho přítomnost v mém životě má něco společného s osudem. Znamenalo by to, že všechny ty strašné věci – ty hrůzy – byly předurčené a musely se stát. Jestli je to tak, pak nic takového jako světlo neexistuje a naše víra v ně je pouhá pošetilá iluze. Jestli je to tak, pak žijeme v temnotě jako zvířata v doupěti nebo mravenci hluboko v mraveništi.

A nejsme tam sami.

Claire mi dala k šestým narozeninám vojáčky a jednu říjnovou sobotu v roce 1962 jsem se chystal k veliké bitvě.

Pocházel jsem z velké rodiny – bylo nás pět dětí, čtyři chlapci a jedno děvče – a já jako nejmladší jsem vždycky dostával spoustu dárků. Ty nejlepší jsem pokaždé dostal od Claire. Nevím, jestli to bylo tím, že byla nejstarší, nebo že byla mezi námi jediná dívka, nebo jestli to bylo obojím. Ale ze všech těch úžasných dárků, které mi za ty roky dala, byla sada vojáčků na úplně prvním místě. Tvořily ji dvě stovky zelených plastových panáčků, někteří měli pušky, jiní kulomety a asi tucet jich měl přilisované jakési rourovité zařízení, o němž Claire tvrdila, že je to houfnice. V sadě bylo také osm náklaďáků a dvanáct džípů. Ale nejskvělejší na celé armádě byla asi krabice, ve které se prodávala, což byla kartonová vojenská bednička v kamuflážních barvách v zelených a hnědých odstínech a vpředu s nápisem – nastříkaným přes šablonu – MAJETEK ARMÁDY USA. Claire pod to rukou připsala stejným písmem: JAMIE MORTON, VELITEL.

To jsem byl já.

„Viděla jsem na to inzerát na zadní stránce jednoho z komiksů, co si kupuje Terry,“ řekla, když jsem přestal nadšeně jásat. „Nedovolil mi, abych si ho vystřihla, protože se vším příšerně nadělá.“

„Správně,“ ozval se Terry. Bylo mu osm. „Jsem příšerný starší brácha.“ Roztáhl dva prsty a vrazil si je do nosu.

„Nechte toho,“ napomenula nás máma. „Sourozenecké hádky si o narozeninách laskavě odpusťte, prosím a děkuji pěkně. Terry, vytáhni si ty prsty z nosu.“

„Takže jsem ten kupón okopírovala a poslala ho,“ pokračovala Claire. „Bála jsem se, aby nepřišel pozdě, ale stihla jsem to. Jsem ráda, že se ti líbí.“ A dala mi pusu na spánek. Pokaždé mi dávala pusu na spánek. I po všech těch letech si stále dokážu vybavit ty jemné polibky.

„Strašně se mi líbí!“ řekl jsem a přitiskl si bedničku k hrudi. „Bude se mi líbit až navěky!“

To bylo po snídani, ke které jsme měli borůvkové lívance a slaninu, moje oblíbené jídlo. Všichni jsme o narozeninách mívali svoje oblíbené jídlo a dárky jsme pokaždé dostávali po snídani, přímo v kuchyni, kde stál sporák na dřevo, dlouhý stůl a obrovská pračka, která se každou chvíli porouchala.

„Navěky je pro Jamieho tak pět dní,“ ozval se Con. Bylo mu deset, byl štíhlý (i když později přibral) a už tehdy měl vědátorské sklony.

„To se ti povedlo, Conrade,“ řekl tatínek. Měl na sobě oblečení do práce, čistou kombinézu se jménem RICHARD vyšitým zlatou nití na levé náprsní kapse. Na pravé straně měl nápis PALIVOVÉ OLEJE MORTON. „Máš moje uznání.“

„Díky, tati.“

„Tvůj hbitý jazyk vyhrává možnost pomoci matce umýt po snídani nádobí.“

„Vždyť je řada na Andym!“

„Byla řada na Andym,“ opravil ho tatínek a naléval si sirup na poslední lívanec. „Chop se utěrky, Hbitý jazýčku. A snaž se nic nerozbít.“

„Strašně ho rozmazluješ,“ zabručel Con, ale utěrky se chopil.

Connie se tak úplně nemýlil, pokud šlo o moji představu věčnosti. Hra Operace, kterou mi dal Andy, ležela po pěti dnech pod postelí a usazovaly se na ní chomáčky prachu (stejně v ní některé části těla chyběly, Andy ji koupil za čtvrťák na bleším trhu pořádaném v Eureka Grange). Stejně dopadly puzzle, které mi dal Terry. Con mi věnoval stereoskop ViewMaster a ten mi vydržel o něco déle, ale nakonec skončil ve skříni a už ho nikdy nikdo neviděl.

Od maminky a tatínka jsem dostal oblečení, protože jsem měl narozeniny koncem srpna a toho roku jsem se chystal do první třídy. Nové kalhoty a košile mi připadaly vzrušující asi jako televizní monoskop, ale snažil jsem se, aby moje poděkování vyznělo nadšeně. Myslím, že mě bez potíží prokoukli, falešné nadšení nejde šestiletému klukovi snadno… ačkoliv tuto dovednost si osvojíme docela rychle, bohužel. Každopádně se všechno oblečení ocitlo nejdřív v pračce, pak na šňůře na zahradě a nakonec úhledně složené v mém prádelníku. Nejspíš nemusím dodávat, že tím pádem sešlo z očí i mysli až do září, kdy přišla chvíle si je obléknout. Pamatuji si, že jsem dostal i svetr, který byl docela šmrncovní – byl hnědý se žlutými pruhy. Když jsem si ho oblékl, dělal jsem, že jsem superhrdina jménem Lidská vosa: zloduši, pozor na moje žihadlo!

Pokud však jde o vojenskou bedničku s armádou uvnitř, v tom se Con mýlil. Hrál jsem si s vojáčky den co den, obyčejně na okraji dvorku před domem na pruhu nezarostlé půdy, která oddělovala náš trávník od Metodistické ulice, která tehdy byla taky prašná. Kromě silnice číslo 9 a dvouproudové cesty na Goat Mountain, kde stálo rekreační středisko pro boháče, nebyla tehdy asfaltovaná žádná komunikace v Harlow. Pamatuji si, jak máma několikrát bědovala, kolik prachu se za suchých letních dnů dostane do domu.

Odpoledne se ke mně při hře s vojáčky často přidali Billy Paquette a Al Knowles – moji dva nejlepší kamarádi –, ale toho dne, kdy se v mém životě objevil Charles Jacobs poprvé, jsem byl sám. Nevzpomínám si, proč Billy a Al nebyli se mnou, ale velmi dobře si pamatuji, že jsem byl rád, že jsem pro změnu sám. Tak za prvé, armáda se nemusela dělit do tří divizí. Za druhé – to bylo důležitější – jsem se s nimi nemusel dohadovat o tom, na kom je řada, aby vyhrál. Po pravdě řečeno mi připadalo nespravedlivé, že musím vůbec někdy prohrávat, protože to byli moji vojáci a byla to moje vojenská bednička.

Když jsem se jednoho horkého dne koncem léta po narozeninách vytasil s touto myšlenkou před maminkou, vzala mě za ramena a podívala se mi do očí, což bylo jisté znamení, že dostanu další poučení do života. „Takovéhle to je moje je kořenem půlky problémů, které svět trápí, Jamie. Když si hraješ s kamarády, vojáčci patří vám všem.“

„I když bojujeme každý na jiné straně?“

„I tak. Když Billy a Al odejdou domů na večeři a ty si vojáčky sbalíš do krabice…“

„To je vojenská bednička!“

„Dobře, tak do vojenské bedničky. Když je tam uklidíš, jsou zase tvoji. Lidé si dokážou dělat zle všude možně, jak zjistíš, až budeš starší, ale podle mě všechno to špatné chování pramení z obyčejného sobectví. Chlapče, slib mi, že nikdy nebudeš sobecký.“

Slíbil jsem to, ale stejně se mi nelíbilo, když Billy a Al vyhrávali.

Onoho říjnového dne v roce 1962, kdy osud světa visel na vlásku kvůli kousku tropické souše zvanému Kuba, jsem sváděl bitvu za obě strany, což znamenalo, že nemůžu nevyhrát. Chvíli předtím na Metodistické cestě pracoval traktorový srovnávač („Šoupe kamením sem a tam,“ bručel pokaždé tatínek) a všude byly spousty rozhrnuté hlíny. Seškrábal jsem jí na jedno místo tolik, abych navršil nejdřív kopec, pak velký kopec a potom velikánský kopec, který mi sahal skoro po kolena. Nejdřív jsem ho chtěl pojmenovat Goat Mountain, Kozí hora, ale to mi připadalo jednak neoriginální (skutečná Goat Mountain byla dvanáct mil daleko), jednak moc obyčejné. Po zralé úvaze jsem se rozhodl kopec pojmenovat Skull Mountain, Lebková hora. Dokonce jsem se do ní pokusil prsty vydloubat pár jeskyní coby oční důlky, ale hlína byla suchá a díry se pořád propadaly.

„Co se dá dělat,“ řekl jsem plastovým vojákům naházeným v bedničce. „Svět je tvrdý a člověk nemůže mít všechno.“ To bylo oblíbené úsloví mého otce a vzhledem k tomu, že živil pět dětí, měl pro takový názor nepochybně pádný důvod. „Budeme dělat, že tam ty jeskyně jsou.“

Půlku armády jsem rozestavil na vrchol Lebkové hory, kde představovala hrozivou palebnou sílu. Zvlášť se mi líbilo, jak se tam vyjímali vojáci s houfnicemi. To byli Němčouři. Americkou armádu jsem rozestavil na okraj trávníku. Tihle vojáci dostali všechny džípy a náklaďáky, protože budou vypadat bezvadně, až budou zdolávat příkrý svah hory. Některé se převrátí, to jsem věděl předem, ale aspoň pár jich to zvládne až nahoru. A tam přejedou vojáky s houfnicemi, kteří budou prosit o milost. Žádnou nedostanou.

„Do posledního muže,“ řekl jsem a rozestavil několik posledních hrdinských Američanů. „Hiclere, teď se těš!“

Začal jsem je sunout vpřed, pěkně řadu za řadou – za příslušného zvukového doprovodu kulometné palby, jaký jsem znal z komiksů –, když tu na bitevní pole padl stín. Zvedl jsem hlavu a uviděl před sebou stát nějakého pána. Stál přímo proti odpolednímu slunci a jevil se mi jako silueta obklopená zlatým světlem – vyloženě lidské zatmění.

V okolí vládl čilý ruch, jak tomu u nás doma bylo každé sobotní odpoledne. Andy a Con byli na dlouhém dvorku za domem, kde s partou kamarádů hráli chytače, mrskali po sobě falše baseballovým míčkem a při tom pokřikovali a chechtali se. Claire byla zase se svými kamarádkami nahoře v pokoji, kde si na gramofonu Imperial Party-Time přehrávaly desky: „The Loco-Motion“, „Soldier Boy“, „Palisades Park“. K tomu se z garáže ozývalo bouchání, protože Terry a náš tatínek pracovali na starém fordu z roku 1951, kterému táta říkal Raketa silnic. Nebo Projekt. Jednou jsem slyšel, jak ho nazval krám zasranej, kterýžto výraz jsem si pečlivě zapamatoval a používám ho dodnes. Když si potřebujete ulevit, vyjádřete se o něčem, že je to krám zasranej. Obvykle to pomůže.

Dělo se toho spousta, ale v tu chvíli se mi zdálo, že všechno znehybnělo. Vím, že je to jen iluze způsobená děravou pamětí (nemluvě o kufru nacpaném temnými asociacemi, který s sebou vláčím), ale tahle vzpomínka je velmi silná. Kluci vzadu na dvoře zčistajasna ztichli, z patra se neozýval žádný gramofon, v garáži se rozhostilo ticho. Nezpíval ani jeden pták.

Pak se ten muž shýbl a slunce sklánějící se k západu mu zasvítilo přes rameno, takže mě na chvilku oslepilo. Zvedl jsem ruku a zastínil si oči.

„Promiň, promiň,“ řekl a posunul se natolik, abych se na něj mohl dívat a při tom nemusel hledět do slunce. Na horní části těla měl oblečené černé sako „do kostela“ a černou košili s límečkem, který byl vpředu vykrojený. Na nohou měl džínsy a ošoupané sandály. Jako by chtěl být dvěma různými lidmi zároveň. Tehdy v šesti letech jsem rozděloval dospělé do tří kategorií: mladé dospělé, dospělé a staré lidi. Tenhle chlapík byl mladý dospělý. Rukama se opíral o kolena, aby dobře viděl na bojující armády.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se.

„Charles Jacobs.“ To jméno mi něco matně připomínalo. Natáhl ke mně ruku. Hned jsem mu s ní potřásl, protože už v šesti letech jsem měl dobré způsoby. Všichni jsme je měli. Maminka a tatínek se o to postarali.

„Proč nosíte límeček s tou dírou?“

„Protože jsem duchovní. Ode dneška mě uvidíš každou neděli v kostele, až tam přijdeš. A jestli chodíš ve čtvrtek večer na schůzky Společenství mladých metodistů, budu tam také.“

„Náš duchovní býval pan Latoure,“ řekl jsem, „ale už umřel.“

„Já vím. Je mi to líto.“

„To nevadí, protože maminka říkala, že netrpěl, jenom šel rovnou do nebe. Ale takový límeček nenosil.“

„Protože Bill Latoure byl laický kazatel. To znamená, že byl něco jako dobrovolník. Staral se, aby byl kostel otevřený, když to nemohl dělat nikdo jiný. Bylo to od něj moc ušlechtilé.“

„Myslím, že tatínek o vás ví,“ poznamenal jsem. „Je jedním z jáhnů u nás v kostele. Na konci bohoslužby obchází s pokladničkou. Ale musí se střídat s ostatními jáhny.“

„Podělit se je dobré,“ řekl Jacobs a sesunul se na kolena vedle mě.

„Vy se budete modlit?“ Ta představa mě nějak vylekala. Modlení patřilo do kostela a do Společenství mladých metodistů, kterému moji sourozenci říkali čtvrteční večerní škola. Až ji pan Jacobs zase otevře, začnu chodit prvním rokem na čtvrteční večery i já, současně s prvním rokem v základní škole. „Jestli chcete mluvit s tatínkem, tak je v garáži s Terrym. Montují do Rakety silnic novou spojku. No, montuje ji tatínek. Terry mu většinou podává nářadí a dívá se. Je mu osm. Mně je šest. Maminka bude asi vzadu na verandě, možná se dívá na kluky, co tam hrají chytače.“

„My jsme tomu říkali pálkovaná, když jsem byl malý,“ usmál se. Byl to hezký úsměv. Okamžitě se mi zalíbil.

„Jo?“

„Mhm, protože když jsi míček chytil, musel ses jím trefit do pálky. Jak se jmenuješ, chlapče?“

„Jamie Morton. Je mi šest roků.“

„To už jsi říkal.“

„Podle mě se před naším domem ještě nikdo nikdy nemodlil.“

„Však já taky nebudu. Chci se líp podívat na tvoje vojáky. Kteří jsou Rusové a kteří jsou Američané?“

„No, tihle na zemi jsou Američané, to ano, ale ti na Lebkové hoře jsou Němčouři. Američané musejí tu horu dobýt.“

„Protože stojí v cestě,“ poznamenal Jacobs. „Za Lebkovou horou leží cesta do Německa.“

„Správně! A hlavní Němčour! Hicler!“

„Původce nesmírného zla,“ řekl.

„Co?“

„To nic. Nevadilo by ti, kdybych těm zlým vojákům říkal prostě Němci? ‚Němčouři‘ mi připadá trochu ošklivé.“

„Nevadilo, klidně, Němčouři jsou Němci, a Němci jsou Němčouři. Můj tatínek byl ve válce. Ale jenom poslední rok. Spravoval náklaďáky v Texasu. Byl jste ve válce, pane Jacobsi?“

„Ne, byl jsem moc mladý. Na Koreu taky. Jak Američané dobudou ten kopec, generále Mortone?“

„Zaútočí!“ vykřikl jsem. „Budou střílet ze samopalů! Prásk! Du-du-du-du-du!“ Pak jsem spustil rachot hluboko v hrdle: „Ratatatatata!“

„Přímý útok na vyvýšené místo se mi zdá riskantní, generále. Na vašem místě bych vojsko rozdělil… takhle…“ Přesunul půlku Američanů nalevo a půlku napravo. „Tím dostanete nepřítele do kleští, vidíte?“ Stiskl k sobě palec a ukazovák. „Přiblížíte se k cíli z obou stran.“

„Asi jo,“ řekl jsem. Líbila se mi představa přímého útoku – pořádné krvavé řeže –, ale nápad pana Jacobse mě přesto lákal. Byl mazaný. A být mazaný mělo taky něco do sebe. „Snažil jsem se udělat pár jeskyní, ale hlína je moc suchá.“

„To vidím.“ Dloubl prstem do Lebkové hory a sledoval, jak se hlína drolí a dírku zasypává. Vstal a oprášil si džínsy na kolenou. „Mám chlapečka, který by nejspíš byl za rok nebo za dva z tvých vojáků nadšený.“

„Může si se mnou hrát hned, jestli chce.“ Snažil jsem se být nesobecký. „Kde je?“

„Ještě je v Bostonu se svou maminkou. Musí se tam sbalit spousta věcí. Budou tady snad ve středu. Nejpozději ve čtvrtek. Ale Morrie je na vojáky ještě trochu malý. Jenom je bere do ruky a rozhazuje kolem.“

„Kolik mu je?“

„Teprve dva.“

„Vsadím se, že se ještě počurává!“ vykřikl jsem a rozchechtal se. Asi to bylo nezdvořilé, ale nemohl jsem si pomoct. Děti, které se počurávají, mi připadaly strašně směšné.

„To tedy ano,“ usmál se Jacobs, „ale určitě z toho vyroste. Říkáš, že tvůj tatínek je v garáži?“

„Jo.“ Teď jsem si vzpomněl, kde jsem jméno toho muže už slyšel – maminka a tatínek seděli při večeři u stolu a povídali si o tom, že z Bostonu má přijet nový duchovní. Není strašně mladý? ptala se maminka. Je, a podle toho bude taky placený, odpověděl tatínek a zakřenil se. Myslím, že o něm mluvili ještě chvíli, ale nevěnoval jsem tomu pozornost. Andy si nakládal šťouchané brambory, jako by mu mísa patřila. Jako vždycky.

„Zkus tu boční palbu,“ řekl a otočil se k odchodu.

„Co?“

„Kleště,“ odpověděl a znovu stiskl palec a ukazovák.

„Aha. Jo. Skvěle.“

Zkusil jsem to. Fungovalo to docela dobře. Všichni Němčouři padli. Bitva však neposkytovala tu správnou podívanou, takže jsem vyzkoušel i frontální útok, při kterém se náklaďáky a džípy kutálely z příkrého svahu Lebkové hory a Němčouři se řítili dolů se zoufalými smrtelnými výkřiky: „Ááááááá!“

Zatímco tady zuřila bitva, maminka, tatínek a pan Jacobs seděli na přední verandě, popíjeli ledový čaj a povídali si o církevních záležitostech – kromě toho, že tatínek byl jáhen, byla maminka v Dámském pomocném sboru. Nebyla sice jeho vedoucí, ale byla hned druhou nejdůležitější osobu. Měli byste vidět všechny ty úžasné klobouky, které v té době nosila. Určitě jich měla aspoň tucet. Tehdy jsme byli šťastní.

Maminka zavolala moje bratry a sestry, i jejich kamarády, aby přišli pozdravit nového duchovního. Taky jsem k nim zamířil, ale pan Jacobs na mě mávl, že za nimi nemusím, a mamince řekl, že už jsme se seznámili. „Bojujte dál, generále!“ zavolal na mě.

Bojoval jsem dál. Con, Andy a jejich kamarádi odešli zase za dům a pokračovali ve hře. Claire a její kamarádky se vrátily do patra a tancovaly dál (i když ji maminka požádala, aby hudbu ztišila, prosím a děkuji pěkně). Pan a paní Mortonovi si dál povídali s reverendem Jacobsem, a to dost dlouho. Vzpomínám si, že mě často překvapilo, kolik toho dospělí dokážou natlachat. Bylo to nudné.

Přestal jsem je sledovat, protože jsem sváděl bitvu o Lebkovou horu ještě několikrát a pokaždé jinak. Největší uspokojení mi přinášel scénář – převzatý z klešťového manévru pana Jacobse –, při kterém část americké armády držela Němčoury v šachu zepředu, zatímco ostatní to vzali obchvatem a vpadli Němčourům do zad. „So tcho jé?“ vykřikl jeden Němčour a vzápětí schytal kulku do hlavy.

Už mě to začínalo nudit a přemýšlel jsem, že si zajdu pro kus koláče (pokud mi Conovi a Andyho kamarádi nějaký nechali), když na mě a mé bitevní pole opět padl stín. Vzhlédl jsem a uviděl pana Jacobse se sklenicí vody v ruce.

„Půjčil jsem si ji od tvé matky. Můžu ti něco ukázat?“

„Jasně.“

Znovu si klekl a nalil vodu na temeno Lebkové hory.

„To je bouřka!“ vykřikl jsem a začal napodobovat zvuk hromu.

„Mhm, může být. S blesky. Teď se podívej.“ Vytrčil dva prsty jako ďábelské rohy a vrazil je do mokré hlíny. Tentokrát díry zůstaly. „Presto. Jeskyně.“ Vzal dva německé vojáky a postavil je dovnitř. „Bude těžké je odtamtud vykouřit, generále, ale jsem si jistý, že Američané si s nimi poradí.“

„Páni! Díky!“

„Jestli se začnou znovu drolit, přilij zase trochu vody.“

„Přileju.“

„A nezapomeň odnést tu sklenici zase do kuchyně, až bitvu vybojuješ. Nechci dostat od tvé maminky vynadáno hned první den, co jsem v Harlow.“

Slíbil jsem mu to a natáhl ruku. „Předejte mi ji, pane Jacobsi.“

Zasmál se a sklenici mi dal, a pak vykročil po Metodistické cestě k faře, kde bude se svou rodinou bydlet další tři roky, než ho vyhodí. Díval jsem se, jak odchází, a pak jsem se znovu otočil k Lebkové hoře.

Než jsem se stačil znovu zabrat do boje, bitevní pole zahalil další stín. Tentokrát to byl můj tatínek. Opatrně poklekl a dával pozor, aby nerozdrtil žádné americké vojáky. „Tak co, Jamie, co si myslíš o našem novém duchovním?“

„Líbí se mi.“

„Mně taky. A tvojí matce taky. Je na tu práci velmi mladý, a jestli se osvědčí, budeme jeho první kongregací v řadě, ale myslím, že si povede dobře. Zvlášť u mládeže. Mladí tíhnou zase k mladým.“

„Podívej, tatínku, ukázal mi, jak se dělají jeskyně. Stačí jenom namočit hlínu, aby z ní bylo skoro bláto.“

„Vidím.“ Prohrábl mi vlasy. „Pořádně si umyj ruce, než půjdeš k večeři.“ Zdvihl sklenici. „Chceš, abych ti ji vzal domů?“

„Ano, prosím a děkuji pěkně.“

Vzal sklenici a zamířil do domu. Já se otočil k Lebkové hoře a v tu chvíli jsem uviděl, že hlína znovu vyschla a jeskyně se propadly. Vojáci uvnitř byli pohřbeni zaživa. Mně to nevadilo, stejně to byli zloduši.

V dnešní době jsme příšerně přecitlivělí na sex a žádný rodič, který má všech pět pohromadě, by nepustil šestileté dítě z očí v doprovodu muže, jehož sotva zná a který bydlí sám (byť jen na několik dní), ale přesně to moje maminka příští pondělí odpoledne udělala, a bez mrknutí oka.

Reverend Jacobs – maminka mi řekla, že takhle ho mám oslovovat a neříkat mu obyčejným „pane“ – vyšel kolem tři čtvrtě na tři na Metodistický vrch a zaklepal u nás na síťové dveře. Já byl v obývacím pokoji a na podlaze vybarvoval omalovánky, a maminka se dívala na Volejte o ceny. Poslala své jméno do televizní stanice WCSH v naději, že získá velkou cenu měsíce, což byl vysavač značky Electrolux. Věděla, že nemá velkou šanci, ale naděje se ani peklo nevzdává, jak říkala. Samozřejmě žertem.

„Můžete mi na půl hodinky půjčit svého nejmladšího?“ zeptal se reverend Jacobs. „Mám v garáži něco, co by ho mohlo zajímat.“

„Co je to?“ zeptal jsem se a už jsem vstával.

„Překvapení. Později o tom můžeš mamince všechno vyprávět.“

„Mami?“

„Samozřejmě,“ souhlasila, „ale nejdřív se převleč ze školních šatů, Jamie. Než to udělá, dáte si sklenici ledového čaje, reverende Jacobsi?“

„Rád,“ řekl. „A napadlo mě, jestli byste mi dokázala říkat Charlie.“

Zamyslela se nad tím a pak odpověděla: „Ne, ale pravděpodobně bych vám mohla říkat Charlesi.“

Převlékl jsem se do džínsů a trička, a protože si povídali o dospěláckých věcech, když jsem přišel dolů, zamířil jsem ven a čekal na školní autobus. Con, Terry a já jsme chodili do jednotřídky na silnici číslo 9 – čtvrt míle pohodlnou chůzí od domu –, ale Andy chodil na vyšší stupeň Konsolidované základní školy a Claire jezdila na střední až za řeku do Gates Falls, kde byla prvňákem. („Hlavně abys nebyla prvničkou,“ řekla jí maminka – také žertem.) Autobus je vždycky vysadil na křižovatce silnice číslo 9 a Metodistické cesty u paty Metodistického vrchu.

Viděl jsem je vystupovat, a když se loudali do kopce – a cestou se handrkovali jako vždy, slyšel jsem je až k poštovní schránce, u které jsem stál –, vyšel reverend Jacobs ven.

„Připraven?“ zeptal se a vzal mě za ruku. Připadalo mi to naprosto přirozené.

„Jasně,“ přisvědčil jsem.

Cestou dolů jsme v půli kopce potkali Andyho a Claire. Andy se zeptal, kam jdu.

„K reverendovi Jacobsovi domů,“ odpověděl jsem. „Ukáže mi nějaké překvapení.“

„Nebuď tam moc dlouho,“ napomínala mě Claire. „Dneska je řada na tobě, abys prostíral k večeři.“ Pohlédla na Jacobse a pak rychle odvrátila oči, jako by jí bylo zatěžko se na něj dívat. Moje velká sestra se do něj děsně zabouchla, ještě než se rok s rokem sešel, a totéž platilo pro všechny její kamarádky.

„Vrátím vám ho za chvilku,“ slíbil Jacobs.

Ruku v ruce jsme došli k silnici číslo 9. Kdybyste zabočili doleva, zavedla by vás do Portlandu, a kdybyste se dali doprava, dostali byste se do Gates Falls, Castle Rocku a Lewistonu. Zastavili jsme se a rozhlédli se, jestli něco nejede, což bylo legrační, protože po silnici číslo 9 nejezdilo skoro nic, leda v létě, a pak už jsme šlapali dál kolem pastvin a kukuřičných polí, na nichž se tyčily a šustily v mírném podzimním větříku už suché stvoly. Za deset minut jsme byli u fary, úhledného bílého domu s černými okenicemi. Za ním stál První metodistický kostel v Harlow, což bylo také legrační, protože žádný další metodistický kostel v Harlow nebyl.

Jediný další kostel v Harlow patřil církvi Šílo. Můj otec považoval šíloity za mírné až značné podivíny. Sice nejezdili po okolí v bryčkách tažených koňmi nebo něco podobného, ale muži a chlapci nosili černé klobouky, když vyšli ven. Ženy a dívky chodily v šatech, které jim sahaly po kotníky, a nosily bílé čepce. Tatínek říkal, že šíloité tvrdí, že vědí, kdy nastane konec světa, prý je to napsáno v nějaké speciální knize. Moje matka říkala, že v Americe mají všichni právo věřit, čemu chtějí, pokud nikomu neubližují… ale neřekla, že se tatínek mýlí. Náš kostel byl větší než jejich, ale velmi prostý. Taky neměl žádnou věž. Kdysi ji měl, ale za dávných časů, někdy ve dvacátých letech dvacátého století, přišel hurikán a srazil ji.

Reverend Jacobs a já jsme vyšli po prašné příjezdové cestě k faře. Zaujalo mě, když jsem uviděl, že před domem stojí modrý Plymouth Belvedere, opravdu bezva auťák. „Standardní převodovka, nebo řazení tlačítkem?“ zeptal jsem se.

Vypadal překvapeně, pak se usmál. „Tlačítkem,“ řekl. „Byl to svatební dar od tchána.“

„Tchán je něco jako tchoř?“

„Ten můj ano,“ zasmál se. „Máš rád auta?“

„Všichni máme rádi auta,“ řekl jsem a myslel tím všechny ve své rodině… i když o mamince a Claire to asi tak docela neplatilo. Zdálo se, že ženy moc nechápou, co je na autech tak skvělé. „Až bude Raketa silnic opravená, bude s ní tatínek závodit na okruhu v Castle Rocku.“

„Opravdu?“

„No, on přímo ne. Maminka říkala, že by jet neměl, protože je to moc nebezpečné, ale někdo s ní pojede. Možná Duane Robichaud. Se svou maminkou a tatínkem vede obchod Brownie’s Store. Loni jel okruh devíti aut, ale chytil mu motor. Tatínek říká, že teď hledá jiné auto.“

„Chodí Robichaudovi do kostela?“

„No…“

„Beru to jako ne. Pojď do garáže, Jamie.“

Bylo tam šero a zatuchlý vzduch. Trochu jsem se těch stínů a puchu bál, ale Jacobsovi očividně nevadily. Vedl mě hlouběji do šera, pak se zastavil a na něco ukázal. Nad tou podívanou jsem úplně vyjekl.

Jacobs se uchechtl, jak to dělají lidé, když jsou na něco pyšní. „Vítej u Poklidného jezera, Jamie.“

„Páni!“

„Pustil jsem se do té stavby, abych si zkrátil čekání, než sem přijede Patsy s Morriem. Měl bych dělat něco v domě a kus práce jsem tam opravdu udělal – například spravil pumpu ve studni –, ale moc toho udělat ani nemůžu, dokud nedorazí Pats s nábytkem. Tvoje maminka a ostatní Dámy z pomocného sboru odvedly skvělou práci a dům krásně uklidily, chlapče. Pan Latoure sem dojížděl z Orr’s Islandu a nikdo tu pořádně nebydlel od druhé světové války. Už jsem jí poděkoval, ale nevadilo by mi, kdybys jí poděkoval znovu.“

„Jasně, spolehněte se,“ řekl jsem, ale pochybuji, že jsem to druhé poděkování někdy vyřídil, protože jsem sotva poslouchal, co mi povídá. Veškerou pozornost jsem upíral na stůl, který zabíral skoro půlku garáže. Prostírala se na něm zvlněná krajina, vedle které se Lebková hora mohla jít zahrabat. Viděl jsem od té doby mnoho podobných krajin – většinou ve výkladních skříních hračkářství –, ale ty byly všechny protkané spletí kolejnic. Na stole, který postavil reverend Jacobs, nebyl žádný vláček a vlastně to nebyl opravdový stůl, jen pláty překližky na řadě dřevěných koz. Na překližce se prostírala miniatura krajiny asi čtyři metry dlouhá a metr a půl široká. Šikmo přes ni se táhla řada sloupů elektrického vedení vysokých skoro půl metru a všemu vévodilo jezero se skutečnou vodou, která se i v tom příšeří zářivě modře třpytila.

„Brzy to budu muset sklidit,“ poznamenal, „jinak se do garáže nevejde auto. Patsy by tohle nezajímalo.“

Shýbl se, opřel se dlaněmi o kolena a zahleděl se na mírné kopečky, elektrické vedení jako nitky, velké jezero. U vody se pásly plastové ovce a krávy (ty se značně vymykaly měřítku, ale já si toho nevšiml, a i kdyby ano, bylo by mi to jedno). Stála tam taky spousta pouličních lamp, což bylo trochu zvláštní, jelikož tam nebylo žádné město nebo cesta, na kterou by mohly svítit.

„Vsadím se, že tady by sis mohl s vojáky pořádně zabojovat, viď?“

„Jo,“ řekl jsem. Pomyslel jsem si, že tady bych mohl vybojovat celou válku.

Přikývl. „Jenže to nejde, protože na Poklidném jezeře spolu všichni vycházejí dobře a žádné boje nejsou dovoleny. V tomto směru je to jako v nebi. Jakmile rozjedeme schůzky Metodistické mládeže, mám v plánu tohle přestěhovat do suterénu pod kostelem. Třeba bys mi mohl se svými bratry pomoct. Myslím, že dětem by se to líbilo.“

„Jasně že líbilo!“ řekl jsem a pak dodal něco, co říkával můj otec. „Vsaď na to brejle!“

Zasmál se a poplácal mě po rameni. „Tak, chceš vidět zázrak?“

„Asi jo,“ zaváhal jsem. Nebyl jsem si moc jistý, jestli chci. Připadalo mi, že by to mohlo být strašidelné. Zčista jasna jsem si uvědomil, že jsme sami dva ve staré garáži, ve které není žádné auto, a že tahle zaprášená díra páchne, jako by byla zavřená spoustu let. Dveře do světa venku byly pořád otevřené, ale připadaly mi celou míli daleko. Reverend Jacobs se mi sice líbil, ale najednou jsem zalitoval, že jsem nezůstal doma, kde jsem si mohl na podlaze malovat a čekat, jestli maminka vyhraje Electrolux a konečně získá převahu v nekonečné bitvě s letním prachem.

Pak reverend Jacobs pomalu přejel rukou nad Poklidným jezerem a já na všechnu nervozitu zapomněl. Zpod provizorního stolu se ozvalo tiché hučení, podobně jako když se zahřívala naše televize Philco, a všechny malé pouliční lampy se rozsvítily. Byly jasně bílé, skoro příliš jasné, než aby se na ně dalo dívat, a vrhaly na zelené kopce a modrou hladinu magický měsíční svit. Dokonce i plastové krávy a ovce vypadaly opravdověji, možná proto, že teď vrhaly stín.

„Páni, jak jste to udělal?“

Uculil se. „Hezký trik, viď? ‚Bůh pravil, budiž světlo, a bylo světlo, a to světlo bylo dobré.‘ Jenže já nejsem Bůh, takže se musím spoléhat na elektřinu. Což je úžasná věc, Jamie. Takový dar od Boha, díky němuž se můžeme cítit božsky pokaždé, když stiskneme vypínač, nemyslíš?“

„Asi jo,“ řekl jsem. „Můj dědeček Amos pamatuje časy, kdy elektrické světlo nebylo.“

„To si pamatuje spousta lidí,“ prohodil, „ale nebude trvat dlouho, a všichni ti lidé odejdou… a až se to stane, nikdo nebude moc přemýšlet o tom, jaký zázrak je elektřina. A jak je tajemná. Máme určitou představu o jejím fungování, ale vědět, jak něco pracuje, a vědět, co to vlastně je, to jsou dvě naprosto odlišné věci.“

„Jak jste ta světla rozsvítil?“ zeptal jsem se.

Ukázal na polici za stolem. „Vidíš tu malou červenou žárovku?“

„Mhm.“

„To je fotoelektrická buňka. Dá se koupit, ale tuhle jsem si vyrobil sám. Vyzařuje neviditelný paprsek. Když ho naruším, lampy kolem Poklidného jezera se zapnou. Když to udělám znovu… takhle…“ Přejel rukou nad krajinou a lampy se ztlumily, pohasly do slabých světelných jader, a pak zhasly úplně. „Vidíš?“

„Bezva,“ vydechl jsem.

„Zkus si to.“

Natáhl jsem ruku. Nejdřív se nic nedělo, ale když jsem se vytáhl na špičky, moje prsty přerušily paprsek. Pod stolem znovu začalo bzučet a světla se rozzářila.

„Dokázal jsem to!“

„Vsaď na to brejle,“ zasmál se a prohrábl mi vlasy.

„Co to hučí? Je to jako naše televize.“

„Podívej se pod stůl. Počkej, rozsvítím hlavní světlo, abys viděl líp.“ Cvakl vypínačem na zdi a několik zaprášených žárovek pověšených u stropu ožilo. S tím zatuchlým puchem nic nesvedly (a teď jsem ucítil ještě něco dalšího – horko a olej), ale trochu zahnaly šero.

Sklonil jsem se – ve svém věku jsem se nemusel sklánět hluboko – a podíval se pod stůl. Uviděl jsem tam dvě nebo tři jakési krabice přivázané zespodu ke stolu. Z nich vycházelo to bzučení a taky pach oleje.

„Baterie,“ vysvětlil. „Ty jsem si taky vyrobil sám. Elektřina je můj koníček. A taky různá udělátka.“ Zakřenil se jako malý kluk. „Miluju různé strojky. Moji manželku to dohání k šílenství.“

„Já miluju bojovat s Němčourama,“ nadchl jsem se. Pak jsem si vzpomněl, jak říkal, že je to trochu ošklivé: „Chtěl jsem říct s Němci.“

„Každý potřebuje nějaký koníček,“ přisvědčil. „A každý potřebuje nějaký ten zázrak, už jen jako důkaz, že život je víc než jen dlouhé trmácení od kolébky ke hrobu. Chtěl bys vidět ještě jeden, Jamie?“

„Jasně!“

V rohu stál druhý stůl zavalený nářadím, kousky drátů, dvěma nebo třemi rozebranými tranzistorovými rádii, jaké měli Claire a Andy, a běžnými kupovanými bateriemi značky C&D. Ležela na něm také malá dřevěná bedýnka. Jacobs ji zdvihl, poklekl, abychom byli ve stejné úrovni, otevřel ji a vytáhl figurku v bílém šatu. „Víš, kdo to je?“

Věděl jsem, protože ta postava vypadala skoro stejně jako moje světélkující noční lampička. „Ježíš. Ježíš s batohem na zádech.“

„To není jen tak nějaký batoh, to jsou baterie. Podívej.“ Na pantíku velkém sotva jako jehla na šití odklopil chlopeň batohu. Uvnitř jsem uviděl něco, co vypadalo jako pár lesklých desetníků s maličkými hrudkami pájky. „Tyhle jsem taky vyrobil, protože v obchodě se nedá něco tak malého a výkonného koupit. Věřím, že bych si je mohl nechat patentovat, a možná to jednoho dne udělám, ale…“ Zavrtěl hlavou. „No nic.“

Znovu zavřel chlopeň batohu a odnesl Ježíše do krajiny kolem Poklidného jezera. „Doufám, že sis všiml, jak je ta voda modrá,“ řekl.

„Jo! Tak modré jezero jsem ještě neviděl!“

Přikývl. „Což je zázrak sám o sobě, dalo by se říct… pokud se nepodíváš pořádně.“

„Jak to?“

„Ve skutečnosti je to jenom barva. Někdy o tom přemýšlím, Jamie. Když nemůžu spát. Jak trochu barvy způsobí, že mělká voda vypadá tak hluboká.“

Připadalo mi směšné o něčem takovém přemýšlet, ale nic jsem neřekl. Pak se jakoby probral a postavil Ježíše k jezeru.

„Mám v plánu použít to pro Metodistickou mládež – říká se tomu učební pomůcka –, ale trochu ti to předvedu předem, co říkáš?“

„Jasně.“

„Tohle stojí ve čtrnácté kapitole evangelia podle Matouše. Budeš se řídit pokyny svatého slova Božího, Jamie?“

„Jasně, asi jo,“ řekl jsem a znovu jsem se začal neklidně ošívat.

„Já vím, že ano,“ řekl, „protože to, co se naučíme jako děti, si podržíme nejdéle. Dobrá, jdeme na to, takže pozorně poslouchej. ‚Hned nato přiměl Ježíš učedníky‘ – to znamená, že jim poručil – ‚aby vstoupili na loď a jeli před ním na druhý břeh, než propustí zástupy. Když je propustil, vystoupil na horu, aby se o samotě modlil…‘ Jestlipak se modlíš ty, Jamie?“

„Jo, každý večer.“

„Hodný chlapec. Dobře, vrátíme se k příběhu. ‚Když nastal večer, byl tam sám. Loď byla daleko od země a vlny ji zmáhaly, protože vítr vál proti ní. K ránu šel k nim, kráčeje po moři. Když ho učedníci uviděli kráčet po moři, vyděsili se, že je to přízrak, a křičeli strachem. Ježíš na ně hned promluvil a řekl jim: Vzchopte se, já jsem to, nebojte se!‘ To je ten příběh a kéž Bůh požehná Své svaté slovo. Dobrý příběh, viď?“

„Asi jo. ‚Vzchopte se‘ znamená nebuďte srabi? Asi ano, že?“

„Správně. Chtěl bys vidět Ježíše kráčet po Poklidném jezeře?“

„Jo! Jasně!“

Sáhl pod Ježíšův bílý šat a figurka se začala pohybovat. Když došla k Poklidnému jezeru, nepotopila se, ale pokračovala rozvážně dál a sunula se po vodní hladině. Asi za dvacet vteřin se dostala na druhou stranu. Byl tam kopeček, na který se pokusila vystoupit, ale viděl jsem, že se převrátí. Reverend Jacobs ji včas chytil. Znovu sáhl Ježíšovi pod šat a vypnul ho.

„On to dokázal!“ vydechl jsem. „Kráčel po vodě!“

„No…“ usmíval se, ale v tom úsměvu bylo cosi neveselého. Jeden koutek úst se stáčel dolů. „Ano i ne.“

„Jak to myslíte?“

„Vidíš, kde vešel do vody?“

„Jo…“

„Sáhni tam, uvidíš, co najdeš. Dávej pozor, aby ses nedotkl drátů, protože jimi prochází opravdová elektřina. Sice ne moc, ale kdybys o ně zavadil, dostaneš ránu. Zvlášť když budeš mít mokrou ruku.“

Sáhl jsem tam, ale opatrně. Nemyslel jsem si, že si ze mě střílí – jak to někdy dělali Terry a Con –, ale byl jsem na cizím místě s cizím člověkem a nebyl jsem si úplně jistý. Voda vypadala hluboká, ale byla to jen iluze vytvořená modrým nátěrem nádržky a světly odrážejícími se na hladině. Můj prst se ponořil jenom po první kloub.

„Nejsi přímo na tom správném místě,“ řekl reverend Jacobs. „Jdi trošku napravo. Víš, která je levá a pravá strana?“

Věděl jsem. Maminka mě to naučila: Pravou rukou píšeš. Samozřejmě to neplatilo u Claire a Cona, kteří byli, jak tatínek říkal, leváci.

Posunul jsem ruku a něco ve vodě nahmatal. Bylo to kovové, s drážkou. „Myslím, že jsem to našel,“ řekl jsem reverendovi Jacobsovi.

„Taky si to myslím. Dotýkáš se dráhy, po které Ježíš kráčí.“

„To je kouzelnický trik!“ vykřikl jsem. Viděl jsem kouzelníky v Show Eda Sullivana a Con měl krabici s kouzly, kterou dostal k narozeninám, i když z ní poztrácel už skoro všechno kromě Vznášejících se míčů a Mizejícího vejce.

„Správně.“

„Jako Ježíš kráčející po vodě k té lodi!“

„Někdy se právě toho obávám,“ řekl.

Vypadal tak smutně a nepřítomně, že jsem se znovu trochu vyděsil, ale taky mi ho bylo líto. Ovšem bylo mi záhadou, kvůli čemu je smutný, když má v garáži tak krásný model krajiny jako Poklidné jezero.

„Je to opravdu moc dobrý trik,“ řekl jsem a poplácal ho po ruce.

Vynořil se z myšlenek, do kterých byl pohroužený, a usmál se na mě. „Máš pravdu. Asi se mi jenom stýská po manželce a chlapečkovi. Myslím, že proto jsem si tě půjčil, Jamie. Ale už bych tě měl zase vrátit mamince.“

Když jsme se dostali k silnici číslo 9, vzal mě znovu za ruku, i když ani z jedné strany nic nejelo, a takhle jsme šli celou cestu až k Metodistické cestě. Nevadilo mi to. Líbilo se mi držet ho za ruku. Věděl jsem, že na mě dává pozor.

Paní Jacobsová s Morrisem přijeli za několik dní. On byl jenom takové škvrně v plínách, ale ona byl hezká. V sobotu, den předtím, než se reverend Jacobs poprvé postavil na kazatelnu v našem kostele, jsme mu ještě s Terrym a Conem pomáhali přestěhovat Poklidné jezero do kostelního suterénu, kde se bude každý čtvrtek večer scházet Společenství mladých metodistů. Voda byla vylitá, takže mělké dno a prohloubená kolejnice napříč jezerem byly zřetelně vidět.

Reverend Jacobs přiměl Terryho a Cona přísahat, aby zachovali tajemství – tvrdil, že nechce malým dětem pokazit iluzi (díky čemuž jsem se cítil jako velký kluk, a takový pocit se mi líbil). Kluci souhlasili a myslím, že ani jeden z nich to neprozradil, jenže světla v suterénu pod kostelem byla mnohem jasnější než ve farní garáži, a když jste se postavili těsně ke krajince a pořádně se na ni zahleděli, poznali jste, že Poklidné jezero je opravdu jenom velká louže. A ta drážka napříč byla taky vidět. Do Vánoc to věděli všichni.

„Je to velký mizerný podfuk,“ oznámil mi Billy Paquette jednou ve čtvrtek odpoledne. On i jeho bratr Ronnie nenáviděli čtvrteční večerní školu, ale matka je nutila tam chodit. „Jestli to předvede ještě jednou a bude vykládat tu pohádku o chození po vodě, pobleju se.“

Měl jsem chuť se s ním kvůli tomu porvat, jenže byl větší. A navíc můj kamarád. A kromě toho měl pravdu.

II
Tři roky. Conradův hlas. Zázrak.

Reverenda Jacobse vyhodili kvůli kázání, které přednesl 21. listopadu 1965. Na internetu se to dalo snadno dohledat, protože jsem se měl od čeho odpíchnout: byla to neděle před Díkůvzdáním. O týden později zmizel z našeho života, a odešel sám. Patsy a Morris – děti ve Společenství mladých metodistů mu přezdívaly Ocásek Morrie – byli tou dobou pryč už dlouho. Stejně jako Plymouth Belvedere s tlačítkovým řazením.

Moje vzpomínky na ty tři roky mezi dnem, kdy jsem poprvé spatřil Poklidné jezero, a dnem Strašlivého kázání jsou překvapivě jasné, i když než jsem začal s tímhle vyprávěním, byl bych vám pověděl, že si pamatuji jen málo. Přece jen, kolik z nás si pamatuje nějaké podrobnosti ze svého života mezi šesti a devíti lety? Ale psaní je báječná a děsivá věc. Otevírá hluboké studny paměti, které byly dosud pevně zatlučeny.

Mám pocit, že bych mohl odložit prosté vyprávění, do kterého jsem se původně pustil, a místo něj sepsat knihu – a ne zrovna tenkou – o tehdejší době a světě, které se tolik liší od těch, v nichž žiji dnes. Pamatuji si, jak maminka stála u žehlicího prkna jen v kombiné a v dopoledním slunci jí to neuvěřitelně slušelo. Pamatuji si svoje plavky, zelené jako hubertus a s prověšenou zadnicí, a jak jsem se v nich koupal se svými bratry v Harryho rybníku. Říkali jsme si navzájem, že ten sliz na dně jsou kravince, ale bylo to jen bahno (tedy pravděpodobně to bylo bahno). Pamatuji si ospalá odpoledne v jednotřídce ve West Harlow, kde jsme seděli v zimnících, a v gramatickém koutku se snažili vtlouct chudákovi hloupému Dickymu Osgoodovi do hlavy, jak má tu žirafu napsat správně. Dokonce si pamatuji, jak se bránil: „P-p-proč b-bych to m-měl umět, k-když nikdy ž-žádnou neuvidím?“

Pamatuji si síť prašných cest, které křižovaly naše městečko, a cvrnkání kuliček na školním dvoře o mrazivých přestávkách v dubnu, a na to, jak vítr skučel v borovicích, zatímco jsem ležel v posteli, už pomodlený a v očekávání spánku. Pamatuji si, jak tatínek vyšel z garáže s hasákem v ruce a s čepicí s nápisem PALIVOVÉ OLEJE MORTON staženou hluboko do čela, a mastnotou na odřených kloubech prstů mu prosakovala krev. Pamatuji si, jak jsem sledoval Kena McKenzieho, který v The Mighty 90 Show uváděl kreslené grotesky s Pepkem námořníkem, a jak jsem byl nucen vzdát se odpolední televize, když dorazila Claire se svými kámoškami, protože ty se chtěly dívat na hudebně taneční pořad American Bandstand a omrknout, co mají dívky na sobě. Pamatuji si západy slunce rudé jako krev na otcových prstech, a z toho mě dnes mrazí.

Pamatuji si tisíc dalších věcí, většinou dobrých, ale neusedl jsem k počítači, abych si nasadil růžové brýle a nostalgicky se rozplýval. Selektivní paměť je jedním z hlavních hříchů stáří a já na ni nemám čas. Ne všechno bylo dobré. Bydleli jsme na venkově a tehdy byl takový život těžký. Zřejmě je takový dodnes.

Kamarádovi Alu Knowlesovi uvízla levá ruka v jejich domácí třídičce brambor a přišel o tři prsty dřív, než pan Knowles stihl tu jankovitou a nebezpečnou rachotinu vypnout. Toho dne jsem u nich byl a pamatuji si, jak řemeny zrudly. Pamatuji si, jak Al křičel.

Můj tatínek (společně s Terrym, svým věrným, i když bezradným pomocníkem) uvedl Raketu silnic do provozu – bože, byl to ale nádherný, dunivý zvuk, když natočil motor! – a předal ji Duanu Robichaudovi. Raketa měla nový nátěr, na boku ji zdobilo číslo 19 a měla závodit na okruhu v Castle Rocku. Ten idiot Duane ji hned v prvním zahřívacím kole obrátil na střechu a zdemoloval. Sám vyvázl bez jediného škrábnutí. „Nejspíš se mi zasekl plynový pedál,“ prohlásil s tím svým pitomým úsměvem a můj tatínek řekl, že jediné, co se zaseklo, sedělo za volantem.

„To tě naučí svěřovat něco cenného některému Robichaudovi,“ poznamenala maminka a tatínek zabořil pěsti tak hluboko do kapes, až mu vykoukl okraj trenýrek, jako by chtěl mít jistotu, že mu ruka neulítne a nedopadne někam, kam nemá.

Lenny Macintosh, pošťákův syn, přišel o oko, když se shýbl ve snaze zjistit, proč ta rachejtle zastrčená do prázdné plechovky od ananasu ještě nevybuchla.

Můj bratr Conrad přišel o hlas.

Takže ne, nebylo všechno dobré.

První neděli, kdy se reverend Jacobs postavil na kazatelnu, přišlo víc lidí než za všechny ty roky, po které bělovlasý dobrosrdečný pan Latoure udržoval kostel otevřený, přednášel svoje dobře míněná, ale nesrozumitelná kázání a spolehlivě se dojímal k slzám o Dni matek, kterému říkal Sluníčkový svátek našich matiček (za tyto podrobnosti vděčím své mamince, která mi je po letech sdělila – já se na pana Latoura skoro nepamatoval). Místo dvaceti farníků přišlo určitě čtyřikrát víc lidí a pamatuji si, jak se při chvalozpěvu nesl jejich hlas: Chvalme Boha, z něhož všechno dobro pochází, chvalte Ho služebníci Jeho. Naskakovala mi z toho husí kůže. Paní Jacobsová se navíc uměla opřít do pedálů varhan a její blonďaté vlasy – stažené hladkou černou stuhou dozadu – zářily ve světle z našeho jediného vitrážového okna mnoha barvami.

Když jsme pak celá rodina šli z kostela a naše nedělní střevíce vykopávaly obláčky prachu, ocitl jsem se těsně za rodiči, takže jsem slyšel, jak maminka reverenda Jacobse chválí. A také jak se jí ulevilo. „Trochu jsem se bála, že když je tak mladý, bude nám přednášet o občanských právech nebo zákazu odvodů nebo o něčem takovém. Místo toho jsme slyšeli moc pěkné naučení podle bible. Myslím, že se lidé vrátí, co ty na to?“

„Na nějakou dobu,“ odpověděl otec.

Maminka ho žertovně dloubla do paže. „No ano, náš olejový magnát. Velký cynik.“

Jak se ukázalo, oba měli svým způsobem pravdu. Návštěvnost kostela nikdy nepoklesla na úroveň za časů pana Latoura – což v zimě znamenalo nejvýš tucet farníků sesednutých do jednoho chumlu, aby se trochu zahřáli v kostele, kterým táhlo a vyhřívala ho kamna na dřevo –, ale pomalu poklesla na šedesát, pak padesát a nakonec zhruba na čtyřicet, a kolem tohoto čísla se pohybovala jako barometr za letního dne s proměnlivým počasím. Nikdo ten úbytek nepřipisoval kázáním pana Jacobse, protože ta byla vždy jasná, příjemná a založená na bibli (nikdy neměla žádné znepokojivé téma jako atomovou bombu nebo pochody svobody). Lidé prostě jaksi odpadali.

„Dnes není bůh pro lidi tolik důležitý,“ poznamenala maminka jednoho dne po zvlášť chudé sbírce. „Přijde den, kdy toho budou všichni litovat.“

Během těch tří let prošlo mírnou obrodou i naše Společenství metodistické mládeže. Za Latourovy éry se ve čtvrtek večer málokdy sešlo víc než tucet dětí, přičemž čtyři členové se jmenovali Morton: Claire, Andy, Con a Terry. Za Latourovy éry mě považovali za ještě příliš malého, než abych tam mohl chodit, a Andy mi kvůli tomu občas „dával buráka“ a říkal, že mám z pihele kliku. Když jsem se Terryho po letech zeptal, jaké to tehdy bylo, znuděně pokrčil rameny. „Zpívali jsme písničky a dělali biblická cvičení a slibovali, že se nikdy nenapijeme omamné kořalky a nebudeme kouřit cigarety. Pak nám řekl, abychom milovali svou matku, a že kaťáci půjdou do pekla, protože uctívají modly, a židi mají rádi peníze. Taky říkal, abychom si představovali, že Ježíš naslouchá, když některý náš kamarád vykládá sprosté vtipy.“

Pod novým vedením se však docházka zvýšila na tři tucty dětí ve věku od šesti do sedmnácti let, takže bylo nutné přikoupit do kostelního suterénu další skládací židličky. Nezpůsobil to mechanický Ježíš reverenda Jacobse batolící se přes Poklidné jezero. Tohle překvapení se brzy omrzelo, dokonce i mně. A pochybuji, že s tím měly něco společného obrázky Svaté země, které pověsil na zeď.

Hodně táhlo jeho mládí a nadšení. Měl pro nás nejen kázání, ale také hry a různé aktivity, protože, jak nám pravidelně zdůrazňoval, Ježíš kázal většinou venku a to znamenalo, že důležitější než kostel je křesťanství. Biblická cvičení zůstala, ale prováděli jsme je při hraní „židlí“, a často někdo spadl na podlahu, zatímco hledal Pátou knihu Mojžíšovu kapitolu 14, verš 9, nebo Druhý list Timoteovi, 2:12. Bylo to dost legrační. Pak jsme tam měli baseballové hřiště, které mu Con a Andy pomohli vybudovat vzadu za kostelem. Některé čtvrtky hráli kluci baseball a dívky nás povzbuzovaly. Jiné čtvrtky zase na střídačku hrála děvčata softball a kluci (v naději, že některé holky zapomenou, že je na nich řada, a přijdou v sukni) povzbuzovali zase je.

Ve čtvrtečních „promluvách k mládeži“ reverenda Jacobse často hrál roli jeho zájem o elektřinu. Pamatuji si, jak se jednou odpoledne zastavil u nás doma a požádal Andyho, aby si na čtvrtek večer vzal svetr. Když jsme se všichni sešli, zavolal mého bratra, aby se postavil do čela místnosti, a řekl, že nám předvede břemeno hříchu. „I když jsem si jistý, že ty nejsi velký hříšník, Andrew,“ dodal.

Můj bratr se nervózně usmál a nic neřekl.

„Tohle nemá děsit děti,“ pokračoval reverend. „Někteří duchovní věří na strašení, ale já k nim nepatřím. Předvedu vám to jenom pro názornost.“ (Poučil jsem se, že takové věci lidé říkají těsně předtím, než se vás pokusí vyděsit k smrti.)

Nafoukl několik balonků a pověděl nám, abychom si představili, že každý váží deset kilo. Podržel první balonek ve vzduchu a řekl: „Tenhle je lhaní.“ Rychle si jím několikrát přejel po košili a pak ho podržel Andymu u svetru. Balonek na něm držel jako přilepený.

„Tenhle je krádež.“ Přilepil Andymu na svetr další balonek.

„Tady je zlost.“

Nepamatuji se přesně, ale myslím, že na Andyho podomácku upletený svetr s jeleny nakonec přilepil sedm balonků, z nichž každý představoval smrtelný hřích.

„To je dohromady sedmdesát kilo hříchů,“ řekl reverend. „To je hodně, když se s tím má člověk vláčet! Ale kdo sejme hříchy světa?“

„Ježíš!“ odpověděli jsme poslušně sborem.

„Správně. Když Ho požádáte o odpuštění, stane se toto.“ Vytáhl špendlík a jeden po druhém balonky propíchl, včetně toho, který se už mezitím odlepil a musel se přilepit zpátky. Myslím, že všem nám připadalo praskání balonků na celé lekci mnohem zábavnější než ta část s posvátnou statickou elektřinou.

Nejúžasnější demonstraci elektřiny v akci předváděl na dalším svém vynálezu, kterému říkal Jákobův žebřík. Byla to kovová schránka velká asi jako vojenská bednička, ve které bydleli moji vojáčci. Trčely z ní dva dráty, které vypadaly jako pokojová televizní anténa. Když to zapojil do elektrické zásuvky (tento vynález běžel na zásuvkový proud a ne na baterie) a cvakl spínačem, po drátech začaly šplhat dlouhé jiskry, tak oslnivé, že se na ně skoro nedalo dívat. Nahoře vyšlehly a zmizely. Když nad tím zařízením reverend rozprášil jakýsi prášek, šplhající jiskry měnily barvy. Holky nad tím vzdychaly blahem.

I v tomhle bylo nějaké náboženské poučení – aspoň v hlavě Charlese Jacobse –, ale ať se propadnu, jestli si na ně vzpomenu. Snad něco o Boží Trojici? Jakmile jsme Jákobův žebřík neměli přímo před sebou, se všemi těmi barevnými jiskrovými hady a proudem, který syčel jako rozčilený kocour, takové exotické myšlenky z nás vyprchávaly jako přechodná horečka.

Přesto si jednu jeho minipřednášku pamatuji velmi jasně. Seděl na židli obrácené tak, že se na nás díval přes opěradlo. Jeho manželka seděla na klavírní lavici za ním, s rukama složenýma pokorně v klíně a hlavou mírně skloněnou. Možná se modlila. Možná se jenom nudila. Vím, že se nudila spousta jeho diváků, tou dobou už většinu harlowské metodistické mládeže začínala elektřina s doprovodnými oslavnými tirádami otravovat.

„Děti, věda nás učí, že elektřina je pohyb nabitých atomových částic, kterým se říká elektrony. Když elektrony proudí, vytvářejí proud, a čím rychleji elektrony proudí, tím vyšší je napětí. To říká věda a věda je dobrá, ale je zároveň také omezená. Vždycky dojde do bodu, kde znalosti nestačí. Co to přesně jsou elektrony? Nabité atomy, říkají vědci. Dobrá, to bereme, jenže co jsou atomy?“

Předklonil se přes opěrák židle a upřel na nás modré oči (samy vypadaly elektricky).

„To nikdo doopravdy neví! A právě zde nastupuje náboženství. Elektřina je jednou z Božích dveří do nekonečna.“

„Někdy by mohl přinýst elekrický křeslo a usmažit na něm pár bílejch myší,“ odfrkl si Billy Paquette jednou večer po požehnání. „To by bylo zajímavý.“

Bez ohledu na časté (a stále nudnější) poučování o svaté elektřině se většina z nás na čtvrteční večerní školu těšila. Když reverend Jacobs zrovna nerajtoval na svém koníčkovi, dokázal živě a někdy zábavně vyprávět příběhy z bible. Povídal o problémech ze skutečného života, kterým jsme všichni čelili, od týrání slabších dětí po opisování při písemkách, na které jsme se nenaučili. Líbily se nám hry, líbila se nám většina lekcí a líbil se nám i zpěv, protože paní Jacobsová byla dobrá klavíristka a chvalozpěvy nikdy nehrála táhle.

A uměla hrát nejen chvalozpěvy. Jednoho nezapomenutelného večera zahrála trojici písniček od Beatles a my jsme zpívali „From Me to You“, „She Loves You“ a „I Want to Hold Your Hand“. Máma tvrdila, že Patsy Jacobsová umí hrát na klavír sedmdesátkrát líp než pan Latoure, a když pastorova mladá žena požádala, aby se trocha peněz z kostelní sbírky utratila na ladiče pian z Portlandu, jáhnové schválili žádost všemi hlasy.

„Ale snad už bez písní od Beatles,“ ozval se pan Kelton. Byl jáhnem, který sloužil v harlowském metodistickém kostele nejdéle. „Děti si takové věci můžou poslechnout v rádiu. Dali bychom přednost tomu, kdybyste se držela spíše… ehm… křesťanských melodií.“

Paní Jacobsová zamumlala na souhlas a ostýchavě sklopila oči.

Ještě na něco si vzpomínám: Charles a Patsy Jacobsovi měli sex appeal. Už jsem se zmínil, že Claire a její kamarádky byly z reverenda celé vedle, a netrvalo dlouho a většina kluků se zbláznila do jeho manželky, protože Patsy Jacobsová byla krásná. Měla blond vlasy, smetanovou pleť, plné rty. Měla zelené, mírně zešikmené oči a Connie tvrdil, že má čarodějnickou moc, protože pokaždé, když náhodou stočila ty zelené oči přímo na něj, proměnila se mu kolena ve vodu. S takovým vzhledem by se dostala do řečí, kdyby se líčila víc než jen decentně růžovou rtěnkou, ale ve třiadvaceti nic jiného nepotřebovala. Jejím make-upem bylo mládí.

V neděli nosila naprosto korektní šaty v délce po kolena nebo do půli lýtek, i když to byly roky, kdy se ženské sukně začaly zkracovat. Na čtvrteční večery s mládeží nosila naprosto korektní pláťáky a halenky (podle mámy značky Ship ’n Shore). Ale mámy a babičky v kongregaci ji stejně sledovaly ostřížím zrakem, protože při pohledu na postavu, kterou to dokonale korektní oblečení jen zdůrazňovalo, občas kouleli kamarádi mých bratrů očima nebo třepali rukou, jako když se dotknete plotýnky, kterou někdo zapomněl vypnout. O dívčích čtvrtcích hrála softball a jednou jsem zaslechl, jak bratr Andy říká – tehdy mu táhlo tak na čtrnáct –, že sledovat ji, jak obíhá mety, je náboženský zážitek sám o sobě.

O čtvrtečních večerech mohla hrát na klavír a účastnit se většiny dalších aktivit metodistické mládeže, protože brala malého syna s sebou. Chlapec byl poslušný a dal si říct. Všichni měli Morrieho rádi. Pokud si dobře vzpomínám, dokonce i Billy Paquette, ten mladý rodící se ateista, měl Morrieho rád, protože málokdy brečel. Dokonce i když upadl a odřel si kolena, v nejhorším případě si fňukl, ale i s tím přestal, když ho některá z větších dívek zdvihla a pochovala ho. Když jsme šli ven hrát hry, chodil všude za kluky, a když s nimi neudržel krok, pustil se za děvčaty, která se o něj také starala během biblických hodin nebo ho houpala do rytmu zpívaných písní – odtud jeho přezdívka Ocásek Morrie.

Claire ho měla obzvlášť ráda a vybavuje se mi zřetelná vzpomínka – která však určitě vznikla z mnoha překrývajících se vrstev –, jak jsou ti dva spolu v rohu s hračkami, Morrie sedí na své malé židličce, Claire klečí vedle něj a pomáhá mu něco kreslit nebo stavět hada z domina. „Až se vdám, chci mít čtyři takové jako on,“ oznámila Claire jednou mámě. Myslím, že jí tehdy táhlo na sedmnáct a pomalu se blížil konec její docházky do Společenství mladých metodistů.

„Tak to hodně štěstí,“ odpověděla máma. „Každopádně doufám, že ti tvoji budou vypadat o něco líp než Morrie, Clairinko.“

To bylo poněkud nelaskavé, jenže pravdivé. Přestože byl Charles Jacobs pohledný muž a Patsy Jacobsová byla vyloženě krásná mladá žena, Ocásek Morrie byl nevýrazný jako šťouchané brambory. Měl dokonale kulatou tvář, která mi připomínala kreslenou postavičku Charlieho Browna. Vlasy měly nevýrazný hnědý odstín. A i když měl jeho otec modré oči a matka uhrančivě zelené, Morrie měl obyčejné, nudně hnědé. Přesto ho všechny dívky milovaly, jako by si z něj braly vzorek na děti, které budou v následujících deseti letech mít, a kluci se k němu chovali jako k malému bráškovi. Byl náš maskot. Byl to Ocásek Morrie.

Jednou ve čtvrtek večer v únoru jsme se s mými čtyřmi sourozenci vraceli z fary, tváře jsme měli celé rudé po sáňkování za kostelem (reverend Jacobs rozvěsil kolem dráhy elektrické osvětlení) a cestou z plných plic zpívali „I’m Henry the Eighth“. Pamatuji se, že Andy a Con měli zvlášť bujnou náladu, protože při sáňkování posadili na naše sáně dopředu na polštář Morrieho a ten se neohroženě vozil a vypadal jako příďová figura na lodi.

„Vám se ty schůzky líbí, co?“ zeptal se tatínek. Myslím, že v jeho hlase zazněl mírný údiv.

„Jo!“ odpověděl jsem. „Udělali jsme dnes večer asi tisíc biblických cvičení a pak jsme šli ven sáňkovat. Paní Jacobsová sáňkovala taky, ale pořád padala!“

Zasmál jsem se a tatínek se smál se mnou. „To je skvělé, ale naučíte se něco, Jamie?“

„Vůle lidská by měla být prodloužením vůle Boží,“ oddrmolil jsem ponaučení z dnešního večera. „Taky když drátem spojíš kladný a záporný pól baterie, vytvoříš krátké spojení.“

„Pravda,“ řekl tatínek, „proto musíš být vždycky opatrný, když startuješ auto pomocí cizí baterie. Ale nevidím v tom žádné křesťanské poučení.“

„Bylo to o tom, že udělat něco špatně, protože sis myslel, že by se tím mohlo něco zlepšit, je k ničemu.“

„Aha.“ Zdvihl nejnovější číslo Car and Driver, který měl na obálce elegantní Jaguar XK-E. „Víš, co se říká, Jamie: cesta do pekla je dlážděná dobrými úmysly.“ Na chvilku se zamyslel a pak dodal: „A osvětlená elektrickými světly.“

To ho rozesmálo a já se smál s ním, i když jsem ten vtip nepochopil. Pokud to byl vtip.

Andy a Con se kamarádili s bratry Fergusonovými, Normem a Halem. Těm jsme říkali lufťáci nebo lidi z placky. Fergusonovi bydleli v Bostonu, takže se kamarádění obvykle omezovalo na letní prázdniny. Jejich rodina měla chatu u Lookout Lake, což bylo asi míli od našeho domu, a obě dvojice bratrů se seznámily na další akci spojené s kostelem, což byla v tomto případě Prázdninová škola bible.

Fergusonovi měli rodinné členství v rekreačním středisku Goat Mountain a Con a Andy někdy jezdili stejšnem s nimi si zaplavat a dát si oběd „v klubu“. Tvrdili, že bazén je nejmíň tisíckrát lepší než Harryho rybník. Terrymu i mně to bylo celkem fuk – místní kačák nám na koupání stačil a měli jsme svoje vlastní kamarády –, ale Claire šílela závistí. Chtěla vidět, „jak žije ta druhá půlka“.

„Žijí stejně jako my, drahoušku,“ říkala maminka. „Pokud někdo říká, že bohatí jsou jiní, tak se mýlí.“

Claire, která zrovna ždímala prádlo a točila klikou u válečků naší staré pračky, našpulila pusu. „To teda pochybuju.“

„Andy říká, že holky, co tam plavou v bazénu, nosí bikiny,“ ozval jsem se.

Máma si odfrkla. „To už by se klidně mohly koupat v podprsence a kalhotkách.“

„Já bych bikiny chtěla,“ poznamenala Claire. Nejspíš to byla taková ta provokace, na kterou jsou sedmnáctileté dívky expertky.

Matka na ni namířila ukazovák, z jehož krátce ostříhaného nehtu odkapávalo mýdlo. „Takhle dívky přicházejí do jiného stavu, slečinko.“

Claire její smeč krásně odpálila. „To bys měla Conovi a Andymu zakázat, aby tam chodili. Mohli by nějaké děvče dostat do jiného stavu.“

„Pozor na pusu,“ řekla maminka a mrskla po mně pohledem. „Malé džbánky mají velké uši.“

Jako bych snad nevěděl, co znamená dostat dívku do jiného stavu: sex. Kluci si lehnou nahoru na holky a vrtí se, dokud nemají ten pocit. Až nastane, z klučičího pindíka vyjde cosi tajuplného zvaného gajst. To se vsákne holce do břicha a o devět měsíců později je čas na plenky a kočárek.

Moji rodiče nechali Cona a Andyho chodit do rekreačního střediska jednou nebo dvakrát týdně celé léto bez ohledu na sestřino věčné rýpání, a když Fergusonovi přijeli v únoru roku 1965 na zimní prázdniny a pozvali moje bratry, aby s nimi jeli lyžovat, rodiče je pustili do Goat Mountain bez váhání, a staré odřené lyže mých bratrů se ocitly připoutané na střeše stejšnu společně s lesklými novými lyžemi Fergusonových.

Když se vrátili, Con měl na krku jasně červený šrám. „Sjel jsi z dráhy a narazil na větev?“ zeptal se ho tatínek, když přišel domů na večeři a uviděl tu stopu.

Con byl dobrý lyžař a rozhořčil se. „Šiš to ne, tati. Já a Norm jsme závodili a hasili jsme si to vedle sebe jako ďáblové…“

Maminka na něj namířila vidličku.

„Promiň, mami, hasili jsme si to pěkně rychle. Norm najel na muldu a málem ztratil rovnováhu. Takhle se rozmáchl rukama…“ Con to předvedl a skoro převrátil svoji sklenici mléka, „a hůlkou mě praštil do krku. Bolelo to jako… no, prostě hodně, ale už je to lepší.“

Jenže nebylo. Druhý den červený šrám vybledl do modřiny podobné obojku, ale Con začal chraptět. Do večera dokázal sotva šeptat. O dva dny později už byl úplně němý.

Hyperextenze krku s následkem natažení hrtanového nervu. Tak zněla diagnóza doktora Renaulta. Říkal, že už takovou věc viděl a že za týden nebo dva se hlas začne Conradovi zase vracet. Do konce března bude Connie zase jako rybička. Není čeho se obávat, říkal, a opravdu nebylo. Aspoň pro něj to platilo, on měl hlas v pořádku. Pro mého bratra to neplatilo. Když se překulil duben, Con stále psal lístečky a gestikuloval, když něco chtěl. Trval na tom, že bude chodit do školy, i když si z něj ostatní kluci začali dělat legraci, zvlášť od té doby, co vyřešil problém se zapojením do vyučování (aspoň do jisté míry) tím, že si na jednu dlaň napsal ANO a na druhou NE. Pak měl hromádku kartiček z tvrdého papíru s dalšími větami napsanými tiskacím písmem. MŮŽU JÍT NA ZÁCHOD připadala jeho spolužákům zvlášť k popukání.

Zdálo se, že Con to všechno bere s nadhledem, navíc věděl, že kdyby se choval jinak, posmívali by se mu ještě víc, ale jednou večer jsem vešel do pokoje, který měl společný s Terrym, a našel jsem ho tam ležet v posteli a nehlasně brečet. Šel jsem k němu a ptal se, co se stalo. Hloupá otázka, protože jsem znal odpověď, ale v takové situaci člověk musí něco říct, a já to navíc mohl říct, protože mě ta lyžařská hůl Osudu přes krk nepraštila.

Vypadni! naznačil nezvučně. Tváře a čelo, poseté čerstvou úrodou beďarů, mu jen hořely. Oči měl opuchlé. Vypadni, vypadni! A pak mě šokoval: Vypadni, kurva, ty čuráku zasranej!

Toho jara se v máminých vlasech začaly objevovat první šediny.

Jednou odpoledne, když se táta vrátil domů unavenější než jindy, mu maminka řekla, že musejí Cona vzít ke specialistovi do Portlandu. „Čekali jsme už dost dlouho,“ řekla. „Ten starý blázen George Renault si může povídat, co chce, ale já vím, co se stalo, a ty taky. Ten neopatrný bohatý chlapec přetrhl mému synovi hlasivky.“

Otec ztěžka dosedl na židli u stolu. Ani jeden si nevšiml, že stojím v zádveří a šmodrchám si tkaničky u kecek neobvykle dlouho. „Nemůžeme si to dovolit, Lauro,“ odpověděl.

„Ale kupovat Hiram Oil v Gates Falls, to sis dovolit mohl!“ vyjela ohavným, skoro posměšným tónem, který jsem u ní ještě nikdy neslyšel.

Otec seděl a díval se na stůl, ne na ni, i když před ním ležel jenom červenobílý kostkovaný voskovaný ubrus. „Právě proto si to nemůžeme dovolit. Pohybujeme se na hodně tenkém ledě. Víš, jaká byla letos zima.“

Všichni jsme to věděli: teplá. Když příjem vaší rodiny závisí na topném oleji, od Díkůvzdání do Velikonoc nespouštíte oči z teploměru a doufáte, že se ta červená čárka bude držet nízko.

Moje matka stála u dřezu s rukama ponořenýma do oblaku mydlinek. Někde pod tím oblakem rachotily talíře, jako by je chtěla spíš rozbít než umýt. „Musel jsi to mít, co?“ Stále ten hrozný tón hlasu. Nenáviděl jsem ten hlas. Skoro jako by ho provokovala. „Velký olejový magnát!“

„Dohodli jsme se na tom ještě před tou Conovou nehodou,“ namítl a stále nezvedal hlavu. Ruce měl znovu zabořené hluboko do kapes. „Dohodli jsme se na tom v srpnu. Společně jsme si sedli a podívali se na Almanach starého farmáře – předpovídal studenou zimu se spoustou sněhu, nejstudenější od konce druhé světové války – a došli jsme k závěru, že je to správná věc. Na sečítačce sis projela všechna čísla.“

Talíře pod mydlinkami zarachotily hlasitěji. „Vezmi si půjčku!“

„Mohl bych, ale Lauro… poslouchej mě.“ Konečně zdvihl oči. „Možná to budu muset udělat, jenom abychom vydrželi přes léto.“

„Je to tvůj syn!“

„Já to vím, krucinál!“ zařval tatínek. Vyděsilo mě to a určitě to vyděsilo i mámu, protože talíře pod mydlinkami tentokrát víc než zarachotily. Třískly. A když vytáhla ruce, z jedné tekla krev.

Zvedla ji k němu – jako můj němý bratr, když ve třídě ukazoval ANO nebo NE – a řekla: „Podívej, co jsem kvůli tobě…“ V tu chvíli si všimla, že sedím na hromádce polínek a civím do kuchyně. „Mazej! Běž si hrát ven!“

„Lauro, nevylévej si zlost na Ja– “

„Vypadni!“ vykřikla. Přesně tak by na mě zakřičel Con, kdyby měl hlas. „Bůh nenávidí čmuchaly!“

Rozplakala se. Vyběhl jsem ze dveří a taky brečel. Utíkal jsem dolů z Metodistického kopce a pak přes silnici číslo 9 a vůbec jsem se nerozhlédl ani na jednu stranu. Neměl jsem v úmyslu jít na faru, byl jsem příliš rozčilený, než abych vůbec pomyslel na to, že bych měl vyhledat pastorální radu. Kdyby Patsy Jacobsová nebyla před farou na zahradě, kde obhlížela, jestli raší aspoň některé květiny, které loni na podzim zasadila, možná bych utíkal dál, dokud bych nepadl. Jenže ona venku byla a zavolala na mě. Něco ve mně chtělo prostě běžet dál, ale – myslím, že už jsem to říkal – byl jsem slušně vychovaný, i když jsem byl bez sebe. Tak jsem se zastavil.

Přišla ke mně a já jen stál se skloněnou hlavou a lapal po dechu. „Co se stalo, Jamie?“

Nic jsem neřekl. Vzala mě prsty pod bradou a zdvihla mi hlavu. Uviděl jsem Morrieho, který seděl na trávníku u zádveří fary, obklopený malými náklaďáky. Visel na mě očima.

„Jamie? Pověz mi, co se stalo.“

Stejně jako nás učili zdvořilosti, učili nás také držet jazyk za zuby o tom, co se děje v rodině. Tak to Yankeeové dělají. Ale její laskavost mě odzbrojila a všechno se ze mně vyhrnulo jako vodopád: Conovo utrpení (jsem přesvědčený, že ani jeden z rodičů netušil, jak bylo hluboké, přestože měli upřímnou starost), mámin strach, že syn má prasklé hlasivky a že už možná nikdy nebude mluvit, její naléhání, aby šli ke specialistovi, a tatínkova odpověď, že si to nemůžou dovolit. A hlavně ten křik. Nepověděl jsem Patsy o cizím hlase, který jsem uslyšel vycházet z matčiných úst, ale to jen proto, že mě nenapadalo, jak to říct.

Když jsem konečně dodrmolil, řekla: „Pojď dozadu do kůlny. Musíš si promluvit s Charliem.“

Své právoplatné místo ve farní garáži zabral belvedere, takže Jacobsovou dílou se stala kůlna. Když mě Patsy zavedla dovnitř, Jacobs se zrovna obíral televizním přijímačem, který neměl obrazovku.

„Až dám tuhle věcičku dohromady,“ řekl, vzal mě kolem ramen a vytáhl ze zadní kapsy kapesník, „dokážu chytit televizní stanice v Miami, Chicagu a Los Angeles. Utři si oči, Jamie. A tvůj nos si taky zaslouží trochu pozornosti, když už jsi u toho.“

Smrkal jsem a při tom fascinovaně hleděl na slepou televizi. „Opravdu dokážete chytit stanice z Chicaga a Los Angeles?“

„Né, dělal jsem si legraci. Jenom se snažím vestavět zesilovač signálu, s jehož pomocí chytíme něco kromě kanálu 8.“

„My chytíme i šestku a třináctku,“ řekl jsem. „I když šestka je trochu zrnitá.“

„Vy máte střešní anténu. Jacobsovi se musejí spokojit s pokojovou.“

„Proč si nějakou nekoupíte? Prodávají je ve Western Auto v Castle Rocku.“

Zakřenil se. „Dobrý nápad! Na čtvrtletní schůzi se postavím před jáhny a řeknu jim, že chci utratit trochu peněz z kostelních sbírek na televizní anténu, aby se Morrie mohl dívat na Mighty 90 a já s paničkou zase každé úterý večer na Petticoat Junction. No nic, Jamie. Pověz mi, co tě tak sebralo.“

Ohlédl jsem se po paní Jacobsové v naději, že mě ušetří nutnosti vyprávět všechno podruhé, ale ta se v tichosti vytratila. Jacobs mě vzal za ramena a odvedl ke stolu na dřevěných kozách. Byl jsem tak akorát vysoký, abych se na něj mohl posadit.

„Jde o Cona?“

Samozřejmě že to uhodl. Prosba o navrácení Conova hlasu zazněla toho jara při závěrečné modlitbě na každém čtvrtečním setkání, spolu s modlitbami za další naše členy, kteří prožívali krušné chvíle (zlámané kosti byly nejčastější, ale Bobby Underwood utrpěl popáleniny a Carrie Doughtyová si musela nechat oholit hlavu a máčet si ji v octě, protože její zděšená matka zjistila, že dceři se ve vlasech hemží vši). Ale reverend Jacobs, stejně jako manželka, vůbec netušil, jak strašně se Con ve skutečnosti trápí a jak se to utrpení šíří celou rodinou jako zvlášť odporná nákaza.

„Tatínek loni v létě koupil Hiram Oil,“ řekl jsem a znovu začal drmolit. Nenáviděl jsem se za to, drmolení je trik malých děcek, ale nedokázal jsem s tím nic dělat. „Říkal, že cena byla příliš dobrá, než aby ji odmítl, jenže jsme měli teplou zimu a topný olej šel dolů o patnáct centů za galon a teď si nemůžou dovolit specialistu, a kdybyste ji slyšel, ona vůbec nemluvila jako maminka, a on si někdy strká ruce do kapes, protože…“ Ale yankeeská zdrženlivost ve mně konečně získala navrch a já chabě dokončil: „Protože já nevím proč.“

Jacobs znovu vytáhl kapesník, a zatímco jsem si utíral nos, sundal z ponku kovovou krabici. Trčely z ní dráty všemi směry jako mizerně ostříhané vlasy.

„Podívej se na ten zesilovač,“ řekl. „Vynalezen mou maličkostí. Jakmile ho zapojím, vyvedu drát oknem ven až nahoru na okap. Potom připojím… tohle.“ Ukázal do rohu, kde se o držadlo opíraly hrábě, jejichž rezavé kovové zuby trčely do vzduchu. „Jacobsova vlastnoručně vyrobená anténa.“

„Bude fungovat?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Myslím, že bude. Ale i když ano, jsem přesvědčený, že dny televizních antén jsou sečteny. Za dalších deset let se bude televizní signál přenášet po telefonních linkách a bude mnohem víc kanálů než tři. Do roku 1990 nebo tak nějak se bude signál vysílat ze satelitů. Vím, že to zní jako science fiction, ale ta technologie už existuje.“

Zase měl ten zasněný pohled a já si pomyslel Na Cona úplně zapomněl. Teď vím, že to nebyla pravda. Jenom mi dával čas, abych se vzpamatoval, a také – možná – aby měl čas přemýšlet.

„Lidé budou nejprve žasnout, ale pak to budou brát jako samozřejmost. Budou říkat ‚Ale jistě, máme telefonní televizi‘ nebo ‚Máme televizi na zemský satelit‘, ale budou se mýlit. To všechno jenom díky elektřině, která nám dnes připadá tak obyčejná a natolik všudypřítomná, že jsme se ji naučili ignorovat. Lidé rádi říkají ‚Tohle a tamto je jako slon v obýváku‘ a myslí tím, že něco je tak veliké, že si toho nemůžeme nevšimnout, ale člověk si dokáže nevšímat i slona, pokud je v tom obývacím pokoji dost dlouho.“

„Než po něm musíte uklidit bobky,“ poznamenal jsem.

Tomu se srdečně zachechtal a já se smál s ním, i když jsem měl oči pořád opuchlé od slz.

Šel k oknu a podíval se ven. Založil si ruce za zády a dlouho nemluvil. Pak se ke mně otočil: „Chci, abys dnes večer přivedl Cona na faru. Uděláš to?“

„Jasně,“ souhlasil jsem ne zrovna nadšeně. Další modlitby, tohle mu chtěl podle mě nabídnout, a já věděl, že to sice neublíží, ale už jsme se za Cona namodlili dost, a nepomohlo to.

Rodiče nic nenamítali proti tomu, abychom na faru šli (musel jsem se jich zeptat každého zvlášť, protože ten večer spolu sotva promluvili). Víc přesvědčovacího umu jsem musel vynaložit na Cona, nejspíš proto, že sám jsem nebyl moc přesvědčený. Ale jelikož jsem to reverendovi slíbil, nevzdal jsem to. Povolal jsem na pomoc Claire. Její víra v sílu modlitby byla mnohem větší než moje a Claire navíc měla svoje vlastní zbraně. Myslím, že je čerpala z faktu, že byla mezi námi jediná dívka. Ze všech čtyř bratrů Mortonových jediný Andy – který jí byl věkem nejblíž – dokázal odolat, když začala dělat kukadla a o něco žadonila.

Když jsme my tři přecházeli silnici číslo 9, byly naše stíny ve vycházejícím úplňku dlouhé a Con – tehdy zrovna třináctiletý, tmavovlasý, štíhlý a oblečený ve vybledlé kostkované bundě zděděné po Andym – zdvihl svůj notes, který s sebou všude nosil. Psal do něj za chůze, takže písmena byla kostrbatá. TOHLE JE BLBOST.

„Možná,“ řekla Claire, „ale dostaneme sušenky. Paní Jacobsová má vždycky sušenky.“

Taky jsme dostali Morrieho, kterému bylo pět a už byl oblečený do pyžama a nachystaný do postele. Rozběhl se přímo ke Conovi a skočil mu do náručí. „Pořád nemůžeš mluvit?“ zeptal se Morrie.

Con zavrtěl hlavou.

„Tatínek tě spraví,“ utěšoval ho Morrie. „Pracoval celé odpoledne.“ Potom natáhl ruce k mé sestře. „Vezmi mě, Claire, vezmi mě, Clairinko, a já ti dám pusinku!“ Claire si ho se smíchem převzala od Cona.

Reverend Jacobs byl v kůlně a na sobě měl vybledlé džínsy a svetr. V rohu stál elektrický teplomet a jeho články rudě řeřavěly, ale v dílně bylo přesto zima. Reverend měl nejspíš příliš mnoho práce s pilováním různých projektů, než aby měl čas kůlnu zateplit. Dočasně slepá televize byla zakrytá stěhováckou dekou.

Jacobs letmo objal Claire a políbil ji na tvář, pak si potřásl rukou s Conem a ten zvedl svůj notes. NEJSPÍŠ DALŠÍ MODLENÍ, stálo na nové stránce.

Podle mě to bylo trochu hrubé a podle toho, jak se Claire zamračila, jsem poznal, že si to také myslí, ale Jacobs se jenom usmál. „Možná se k tomu dostaneme, ale nejdřív chci vyzkoušet něco jiného.“ Otočil se ke mně. „Komu Pán pomůže, Jamie?“

„Kdo si pomůže sám,“ odpověděl jsem.

„Gramaticky sice chybné, ale jinak pravdivé.“

Přešel k ponku a přinesl z něj něco, co vypadalo jako tlustý látkový opasek anebo nejtenčí elektrická dečka na světě. Visel z toho drát, který vedl k malé bílé plastové krabičce s posuvným spínačem nahoře. Jacobs stál s pásem v rukou a vážně se na Cona zadíval. „Toto je projekt, ke kterému jsem se celý loňský rok neustále vracel. Pojmenoval jsem ho elektrický nervový stimulátor.“

„Jeden z vašich vynálezů,“ řekl jsem.

„To není přesné. Idea použít elektřinu ke zmenšení bolesti a stimulování svalů je velice stará. Už jeden římský lékař, jmenoval se Scribonius Largus, šedesát let před narozením Krista objevil, že bolest v chodidle a noze se může zmírnit, pokud pacient pořádně šlápne na elektrického úhoře.“

„To jste si vymyslel!“ obvinila ho Claire se smíchem. Con se nesmál. Díval se na látkový pás jako uhranutý.

„Vůbec ne,“ ohradil se Jacobs, „ale můj přístroj používá k pohonu malé baterie – které jsem opravdu vynalezl já. Na elektrického úhoře se ve středním Maine těžko narazí a ještě těžší by bylo nasadit ho nějakému chlapci kolem krku. Což mám v úmyslu udělat s tímto podomácku vyrobeným elektrickým nervovým stimulátorem. Protože doktor Renault měl možná pravdu a tvoje hlasivky nebyly porušené, Cone. Možná jenom potřebují zase naskočit. Já jsem ochotný ten experiment provést, ale záleží na tobě. Co na to říkáš?“

Con přikývl. V jeho očích jsem viděl výraz, který tam už hodně dlouho nebyl: naději.

„Jak to, že jste nám to nikdy nepředvedl na schůzce mládeže?“ zeptala se Claire. Působilo to skoro vyčítavě.

Jacobs vypadal překvapeně a trochu rozpačitě. „Nejspíš mě nenapadlo, jak bych to mohl spojit s nějakým křesťanským poučením. Dokud mě dnes nenavštívil Jamie, zamýšlel jsem to vyzkoušet na Alu Knowlesovi. Víte o té jeho nešťastné nehodě?“

Všichni jsme přikývli. Prsty sežrané bramborovou třídičkou.

„Pořád ty prsty cítí, i když je nemá, a prý ho bolí. Taky má u té ruky hodně omezené možnosti pohybu, protože má poškozené nervy. Jak jsem říkal, vím už celé roky, že elektřina může v takových věcech pomoct. Teď to vypadá, že mým pokusným králíkem budeš ty, Cone.“

„Takže je čirá šťastná náhoda, že máte přístroj zrovna po ruce?“ zeptala se Claire. Nechápal jsem, proč na tom záleží, ale zřejmě to důležité bylo. Aspoň pro ni.

Jacobs se na ni vyčítavě podíval a řekl: „Náhoda a štěstí jsou slova, která používají lidé s chabou vírou, aby popsali vůli Boží, Claire.“

Na to zrudla a sklopila pohled k teniskám. Con zatím cosi drásal do notesu. Zdvihl ho. BUDE TO BOLET?

„Nemyslím,“ odpověděl Jacobs. „Proud je velmi slabý. Vlastně nepatrný. Zkoušel jsem to na své paži – jako rukáv při měření krevního tlaku – a cítil jsem jenom mravenčení, jako když přichází k sobě přeleželá ruka nebo noha. Pokud by to přece jenom bolelo, zvedneš ruce a já okamžitě proud vypnu. Teď ti to nasadím. Přilehne to těsně, ale nebude to škrtit. Budeš moct pohodlně dýchat. Ty přezky jsou z nylonu. Na něco takového se nedá použít kov.“

Nasadil pruh látky Conovi kolem krku. Vypadal jako tlustý zimní šál. Con měl oči vytřeštěné a ustrašené, ale když se ho Jacobs zeptal, jestli je připraven, přikývl. Claire mi pevně sevřela ruku. Měla studené prsty. Myslel jsem, že Jacobs se v té chvíli pomodlí a poprosí o úspěch. Svým způsobem to asi udělal. Sklonil se, aby viděl Conovi přímo do očí, a řekl: „Očekávej zázrak.“

Con přikývl. Viděl jsem, jak látka kolem jeho krku poskočila nahoru a dolů, jak ztěžka polkl.

„Dobrá. Jdeme na to.“

Když reverend Jacobs posunul spínač na krabičce ovládání, uslyšel jsem slabé bzučení. Con škubl hlavou. Jeho ústa sebou trhla, nejdřív jedním koutkem, pak druhým. Prsty mu začaly rychle kmitat a paže se roztřásly.

„Bolí to?“ zeptal se Jacobs. Jeho ukazovák se vznášel nad spínačem, připravený přístroj vypnout. „Jestli to bolí, natáhni ruce.“

Con zavrtěl hlavou. A hlasem, který zněl, jako by vycházel z úst plných oblázků, řekl: „Nebolí… Teplo.“

Vyměnili jsme si s Claire vykulený pohled a prolétla mezi námi myšlenka, jako bychom byli telepati: Slyšeli jsme to? Mačkala mi ruku tak pevně, až to bolelo, ale já si toho nevšímal. Když jsme se podívali zase na Jacobse, usmíval se.

„Nepokoušej se mluvit. Zatím ne. Nechám pás běžet dvě minuty, odměřím to podle svých hodinek. Ledaže by to začalo bolet. Jestli se to stane, natáhni ruce a já to okamžitě vypnu.“

Con ruce nenatáhl, i když se mu prsty stále pohybovaly nahoru a dolů, jako by hrál na neviditelný klavír. Několikrát se mu mimovolně ohrnul horní ret, jako by vrčel, a oči chvílemi křečovitě mžikaly. Jednou, pořád tím skřípavým, chraptivým hlasem, ze sebe vypravil: „Můžu… zas… mluvit!“

„Ticho!“ okřikl ho Jacobs přísně. Jeho ukazovák se vznášel nad spínačem, připravený proud přerušit, a očima visel na vteřinové ručičce hodinek. Po chvíli, která nám připadala jako věčnost, spínač stiskl a tiché bzučení ustalo. Rozepjal přezky a přetáhl pás mému bratrovi přes hlavu. Conovy ruce okamžitě vyletěly ke krku. Kůže tam byla trochu zarudlá, ale nemyslím, že to bylo tím elektrickým proudem. Byla otlačená od pásu.

„Tak, Cone – chci, abys řekl: můj pes má blechy a k tomu hodně dlouhé slechy. Ale jestli tě začne v krku bolet, hned přestaň.“

„Můj pes má blechy,“ řekl Con cizím skřípavým hlasem. „A k tomu hodně dlouhé slechy.“ A dodal: „Potřebuju si odplivnout.“

„Bolí tě v krku?“

„Ne, jenom si musím odplivnout.“

Claire otevřela dveře kůlny. Con se vyklonil, odkašlal si (provázel to nepříjemný kovový zvuk, jako když skřípou zrezavělé panty) a vypustil chrchel, který mi připadal velký jako tenisák. Otočil se zase k nám a rukou si masíroval krk.

„Můj pes má blechy.“ Pořád nezněl jako ten Con, kterého jsem si pamatoval, ale slova už byla zřetelnější a lidštější. Do očí mu vhrkly slzy a začaly se mu kutálet po tvářích. „A k tomu hodně dlouhé slechy.“

„To by prozatím stačilo,“ rozhodl Jacobs. „Půjdeme do domu a vypiješ sklenici vody. Velkou. Musíš pít hodně vody. Dnes večer i zítra. Dokud tvůj hlas nebude znít zase normálně. Uděláš to?“

„Ano.“

„Až přijdete domů, můžeš maminku a tatínka pozdravit. Pak chci, abys šel do svého pokoje, padl na kolena a děkoval Bohu za to, že ti vrátil hlas. Uděláš to?“

Con vehementně přikyvoval. Brečel jako želva a nebyl sám. Claire a já jsme taky brečeli. Jenom reverend Jacobs měl suché oči. Myslím, že byl příliš ohromený na to, aby plakal.

Jediná Patsy nebyla překvapená. Když jsme vešli na faru, stiskla Conovi paži a řekla věcným tónem: „Šikovný kluk.“

Morrie mého bratra objal a ten mu objetí oplatil tak nadšeně, až chlapečkovi lezly oči z důlků. Patsy natočila z kohoutku v kuchyni sklenici vody a Con ji celou vypil. Když jí poděkoval, už měl skoro svůj vlastní hlas.

„Není vůbec zač, Cone. Tak, Morrie už měl dávno spát, a je nejvyšší čas, abyste šli domů, děti.“ Vedla Morrieho za ruku ke schodům a neotočila se, když dodala: „Myslím, že vaši rodiče budou velmi šťastní.“

To bylo hodně slabě řečeno.

Byli v obývajícím pokoji, dívali se na The Virginian a pořád spolu nemluvili. Dokonce přes všechnu radost a nadšení jsem vycítil chlad mezi nimi. Andy a Terry dupali nahoře v patře a kvůli něčemu se handrkovali – jinými slovy, nic nového pod sluncem. Máma měla na klíně pletení a zrovna se přes rozpracovaný přehoz shýbala ke košíku, aby si odmotala další přízi, když Con řekl: „Ahoj mami, ahoj tati.“

Tatínek na něj vytřeštil oči a spadla mu brada. Maminka ztuhla s jednou rukou v košíku a s druhou s jehlicemi v hrsti. Zvedla hlavu, velmi pomalu. „Cože…?“

„Ahoj,“ opakoval Con.

Vykřikla a vyskočila z židle, překotila košík s pletením a chytila Cona, jak to s námi dělávala, když jsme byli malí a ona s námi třásla a zlobila se kvůli něčemu, co jsme provedli. Toho večera ale s Conem netřásla. Popadla ho do náručí a plakala. Slyšel jsem, jak se Terry a Andy ženou s dusotem do přízemí, aby zjistili, co se děje.

„Řekni ještě něco!“ křičela maminka. „Řekni ještě něco, ať si nemyslím, že se mi to jenom zdálo!“

„On ale nemá…“ začala Claire, ale Con ji přerušil. Protože teď už mohl.

„Mám tě rád, mami,“ řekl. „Mám tě rád, tati.“

Tatínek vzal Cona za ramena a důkladně se mu podíval na krk, ale nebylo na něm nic vidět, červená skvrna vybledla. „Díky bohu,“ řekl. „Díky bohu, chlapče.“

Claire a já jsme se na sebe podívali a znovu mezi námi proběhla myšlenka, která nemusela být vyslovena: nějaké díky si zaslouží i reverend Jacobs.

Vysvětlili jsme, že Con musí ze začátku svůj hlas šetřit, a když jsme pověděli to o té vodě, Andy zašel do kuchyně a vrátil se s tatínkovým obrovským žertovným hrnkem na kávu (na boku měl obtisknutou kanadskou vlajku a nápis JEDEN IMPERIÁLNÍ GALON KOFEINU), který naplnil vodou. Zatímco Con pil, já a Claire jsme na střídačku odvyprávěli, co se stalo, a jednou nebo dvakrát se přidal Con s popisem, jak to šimralo, když byl pás zapnutý. Pokaždé, když nás přerušil, Claire ho peskovala, že mluví.

„Já tomu nevěřím.“ Tohle řekla maminka několikrát. Nemohla od Cona odtrhnout oči. Několikrát ho chytila a přitiskla k sobě, jako by se bála, že mu vyraší křídla, promění se v anděla a odletí.

„Kdyby mu topný olej nehradil kostel,“ řekl tatínek, když jsme všechno dovyprávěli, „reverend Jacobs by nemusel platit už ani galon.“

„Něco vymyslíme,“ řekla maminka nepřítomně. „V tuhle chvíle budeme slavit. Terry, přines z mrazáku zmrzlinu, kterou šetříme na Clairiny narozeniny. Udělá Conovi dobře na ten krk. Ty a Andy ji naservírujete na stůl. Sníme všechnu, takže vezměte ty velké misky. Viď, že ti to nevadí, Claire?“

Zavrtěla hlavou. „Tohle je lepší než oslava narozenin.“

„Musím jít na záchod,“ řekl Connie. „To ta spousta vody. Pak se mám pomodlit. Říkal to reverend. Nikdo za mnou nechoďte, dokud neskončím.“

Šel nahoru. Andy a Terry běželi do kuchyně chystat neapolskou zmrzlinu (které jsme říkali vani-čoko-jahoda… legrační, jak se mi to všechno vybavuje). Máma a táta se vrátili do svých křesel a hleděli na televizi, ale nic neviděli. Všiml jsem si, že maminka natáhla ruku a tatínek ji uchopil, aniž se na ni podíval, jako by věděl, že tam ta ruka je. Moc se mi ulevilo a byl jsem šťastný.

Kdosi zatahal za ruku i mě. Byla to Claire. Vedla mě kuchyní, kde se Andy a Terry dohadovali kvůli relativní velikosti porcí, až jsme došli do předsíně. Když se na mě podívala, měla oči velké a třpytivé.

„Viděl jsi ho?“ zeptala se. Nebo spíš – uhodila na mě.

„Koho?“

„Reverenda Jacobse, hlupáku! Viděl jsi ho, když jsem se zeptala, proč nám ten elektrický pás nikdy nepředvedl na schůzce mládeže?“

„No… jo…“

„Řekl, že na něm pracoval rok, ale kdyby to byla pravda, určitě by nám ho ukázal. Ukazuje nám všechno, co smontuje!“

Vzpomněl jsem si, že vypadal překvapeně, jako by ho Claire při něčem nachytala (já měl nejednu příležitost cítit na obličeji stejný výraz, když při něčem nachytali mě), ale…

„Chceš říct, že lhal?“

Dychtivě přikyvovala. „Ano! Lhal. A jeho manželka? Ona to věděla! Víš, co si myslím? Myslím, že s tím začal, teprve když jsi od nich odešel. Možná měl v hlavě nějaký nápad – myslím, že má tisíce nápadů na elektrické vynálezy, určitě mu vyskakují v hlavě jako popcorn –, ale neudělal na něm vůbec nic, až dnes.“

„Páni, Claire, nemyslím si…“

Pořád mě držela za ruku, a teď mi s ní prudce a netrpělivě škubla, jako bych vězel v blátě a potřeboval vysvobodit. „Viděl jsi jejich stůl v kuchyni? Pořád tam bylo prostřené jedno místo, ale na talíři nic nebylo a ve sklenici taky ne! Vynechal večeři, aby mohl pracovat. Pracoval jako démon, podle toho, jak vypadaly jeho ruce. Byly celé červené a na dvou prstech měl puchýře.“

„On to všechno udělal pro Cona?“

„To si nemyslím.“ Nespouštěla ze mě oči.

„Claire! Jamie!“ zavolala maminka. „Pojďte na zmrzlinu!“

Claire se ke kuchyni ani neohlédla. „Ze všech dětí ze Společenství mladých metodistů se s tebou seznámil jako s prvním, a tebe má nejradši. Udělal to pro tebe, Jamie. Udělal to pro tebe.“

Pak odešla do kuchyně a nechala mě celého tumpachového stát u hromádky dříví. Kdyby se Claire zdržela o něco déle a já měl šanci vzpamatovat se z překvapení, možná bych se jí svěřil s tím, co intuice napovídala zase mně: reverend Jacobs byl stejně překvapený jako my.

Nečekal, že to zabere.

III
Nehoda. Příběh mojí mámy. Strašlivé kázání. Sbohem.

Jednoho teplého a jasného pracovního dne v říjnu 1965 posadila Patricia Jacobsová Ocáska Morrieho na přední sedadlo Plymouthu Belvedere, který dostali od jejích rodičů jako svatební dar, a zamířila do obchodu Red & White Market v Gates Falls – „Jela po nákupech,“ jak tehdy Yankeeové říkali.

O tři míle dál farmář George Barton – zapřisáhlý starý mládenec, kterému se v městečku říkalo Samotář George – vyjel na hlavní silnici ze své příjezdové cesty s vyorávačkou brambor, kterou si zapřáhl za pickup Ford F-100. Měl v plánu jet s ní po silnici číslo 9 asi míli a pak odbočit na své jižní pole. Nejvyšší rychlost, kterou s připojenou vyorávačkou mohl dosáhnout, bylo asi deset mil za hodinu, takže se držel na krajnici, aby ho auta mohla bezpečně míjet. Samotář George byl ohleduplný. Byl to dobrý farmář. A dobrý soused, rovněž člen školní rady a jáhen naší církve. Byl také, jak lidem říkal skoro s hrdostí, „pepileptik“. Rychle však dodával, že doktor Renault mu předepsal nějaké pilulky, které záchvaty omezily „skoro dokonale“. Možná ano, ale jeden dostal zrovna toho dne a v tu chvíli, kdy seděl za volantem dodávky.

„Pravděpodobně vůbec neměl řídit, leda tak možná po poli,“ řekl doktor Renault později, „ale jak můžete chtít po chlapovi, který má takovouhle práci, aby odevzdal řidičák? On nemůže posadit za volant manželku nebo nějakého dospělého potomka. Kdybyste mu vzali řidičák, to po něm můžete rovnou chtít, aby prodal farmu nejvyšší nabídce.“

Chvíli poté, co Patsy a Morrie vyrazili do Red & White Marketu, sjížděla paní Adele Parkerová ze Sirois Hill úzkou zrádnou zatáčkou, kolem které se během let nashromáždila spousta vraků. Vlekla se nízkou rychlostí, takže měla čas zastavit – jen tak tak –, než narazila do ženy, která se potácela a mávala uprostřed silnice. Ta žena si jednou paží tiskla k hrudi krvavý uzlíček. Patsy Jacobsová nemohla používat víc než jednu paži, protože tu druhou měla v lokti utrženou. Po obličeji se jí hrnula krev. Kus kůže s vlasy jí visel k rameni a zakrvácené prameny vlály v mírném podzimním větru. Pravé oko jí viselo na tvář. Všechna její krása se v okamžiku ocitla v troskách. Je křehká, krása je křehká.

„Pomozte mému děťátku!“ křičela Patsy, když paní Parkerová zastavila svůj starý studebaker a vystoupila. Za zkrvavenou ženou s promáčeným uzlíčkem viděla paní Parkerová belvedere, který byl obrácený na střechu a hořel. Do něj byl mřížovaným předkem zapasovaný pickup Samotáře George. George bezvládně visel přes volant. Za dodávkou blokovala silnici číslo 9 převrácená vyorávačka brambor.

„Pomozte mému děťátku!“ Patsy jí podala uzlíček, a když Adele Parkerová uviděla, co to je – ne malé dítě, ale chlapec se strženým obličejem –, zakryla si oči a rozkřičela se. Když se znovu podívala, Patsy byla na kolenou, jako by se modlila.

Ze Sirois Hill sjela další dodávka a skoro vrazila zezadu do studebakeru paní Parkerové. Byl to Fernald DeWitt, který Georgeovi slíbil, že mu dnes pomůže s vyoráváním. Vyskočil z kabiny, rozběhl se k paní Parkerové a pohlédl na ženu, která klečela na cestě. Pak se rozběhl k místu srážky.

„Kam jdete?“ zakřičela paní Parkerová. „Pomozte jí! Pomozte té paní!“

Fernald, který bojoval u námořní pěchoty v Pacifiku a viděl tam strašné věci, se nezastavil, ale přece jen zavolal přes rameno: „Ona i ten kluk jsou pryč. George možná ještě ne.“

A nemýlil se. Pats byla mrtvá dlouho předtím, že z Castle Rocku dorazila sanitka, ale Samotář George Barton žil do osmdesáti. A už nikdy se za volant motorového vozidla neposadil.

Říkáte si: „Jak bys to všechno mohl vědět, Jamie Mortone? Bylo ti teprve devět let.“

Ale i tak to vím.

V roce 1976, to byla moje máma stále ještě poměrně mladá žena, jí diagnostikovali rakovinu vaječníků. Chodil jsem tehdy na Mainskou univerzitu, ale na druhý semestr druhého ročníku jsem studium přerušil, abych s ní mohl být až do konce. Děti Mortonových už sice nebyly žádné děti (Con byl daleko, až na Havaji, kde se v observatořích Mauna Kea věnoval výzkumu pulzarů), ale všichni jsme se sjeli domů, abychom byli s mámou a podpořili tátu, který byl příliš zničený, než aby byl k užitku. Jenom bloumal po domě nebo chodil na dlouhé procházky do lesa.

Maminka chtěla strávit svoje poslední dny doma a vyjádřila se v tomto směru velmi jasně, a my jsme se střídali, abychom ji nakrmili, podali jí léky nebo s ní jen tak seděli. Byla z ní tehdy už sotva víc než kostřička a kvůli bolestem byla na morfiu. Morfium je zvláštní věc. Umí narušovat zábrany – tu slavnou yankeeskou zdrženlivost –, které by jinak zůstaly neprostupné. Tehdy v únoru odpoledne asi týden před její smrtí byla zrovna řada na mně, abych u ní seděl. V ten den chvílemi sněžilo a byla hrozná zima, severní vítr třásl domem a skučel pod okapy, ale v domě bylo teplo. Vlastně horko. Nezapomeňte, že můj otec podnikal v palivových olejích, a po tom jediném děsivém roce v půli šedesátých let, kdy se ocitl na pokraji bankrotu, se stal nejen úspěšným, ale i poměrně zámožným člověkem.

„Shrň mi ty deky, Terenci,“ řekla maminka. „Proč je jich tolik? Celá hořím.“

„Já jsem Jamie, mami. Terry je venku v garáži s tátou.“ Shrnul jsem jedinou pokrývku a odhalil strašlivě veselou růžovou noční košili, která vypadala, že uvnitř nic nemá. Máminy vlasy (úplně zbělely, když rakovina udeřila) zřídly do téměř neviditelného pápěří. Rty se jí stáhly z dásní, takže zuby vypadaly příliš velké a jaksi koňské. Jen oči zůstaly stejné. Byly pořád mladé a plné ublížené zvědavosti: Co se to se mnou děje?

„Jamie, Jamie, to jsem přece říkala. Můžu dostat pilulku? Ta bolest je dnes hrozná. V životě jsem nebyla v takové mizérii jako dnes.“

„Za čtvrt hodiny, mami.“ Mělo to být za dvě hodiny, ale neviděl jsem důvod, proč na tom v tuhle chvíli bazírovat. Claire navrhovala, abychom jí je dali všechny, což Andyho šokovalo. Byl z nás jediný, kdo zůstal věrný našemu poměrně přísnému náboženskému vychování.

„Chceš ji poslat do pekla?“ vyjel na Claire.

„Nešla by do pekla, kdybychom jí je dali my,“ odsekla Claire – podle mě docela rozumně. „Ona by to přece nevěděla.“ A pak dodala, což mi málem zlomilo srdce, protože to bylo jedno z oblíbených úsloví naší mámy: „Nemá tušení, jestli jde pěšky, nebo jede na koni. Už ne.“

„Nic takového neuděláš,“ prohlásil Andy.

„Neudělám,“ vzdychla Claire. Táhlo jí tehdy na třicet a byla krásnější než jindy. Protože se konečně zamilovala? Jestli ano, byla to krutá ironie. „Nemám takovou kuráž. Mám kuráž jenom ji nechat trpět.“

„Až bude v nebi, její utrpení se promění jen v stín,“ řekl Andy, jako by tím tu záležitost uzavřel. Pro sebe nejspíš ano.

Vítr vyl a staré skleněné tabulky v jediném okně v ložnici rachotily. Máma řekla: „Jsem teď tak hubená, tak hubená. Byla jsem hezká nevěsta, každý to říkal, ale teď je Laura Mackenzieová tak hubená.“ Koutky úst se jí stáhly v klaunském výrazu smutku a bolesti.

Měl jsem s ní být v pokoji ještě tři hodiny, než mě vystřídá Terry. Máma bude možná chvíli spát, ale teď ospalá nebyla, a já ji zoufale chtěl odpoutat od toho, jak se její tělo kanibalsky požírá. Mohl jsem nahodit jakéhokoli téma. Náhodou jsem sáhl po Charlesi Jacobsovi. Zeptal jsem se jí, jestli nemá tušení, kam se poděl, když odešel z Harlow.

„To byla hrozná doba,“ řekla. „Hrozná věc, co se stala jeho manželce a synkovi.“

„Ano,“ řekl jsem. „Já vím.“

Moje umírající matka mi věnovala pohrdavý zdrogovaný pohled. „Zrovny ty nic nevíš. Nerozumíš tomu. Bylo to strašné, protože to nebyla ničí vina. Rozhodně ne George Bartona. Měl prostě záchvat.“

Pak mi vyprávěla to, co jsem vám už popsal. Slyšela to přímo od Adele Parkerové, která prohlašovala, že obraz umírající ženy nikdy nevypudí z hlavy. „Já zase nikdy nevypudím z hlavy,“ řekla maminka, „jak reverend u Peabodyho křičel. Nevěděla jsem, že člověk je schopen takového řevu.“

Moje máma se tu novinu dozvěděla od Doreen DeWittové, Fernaldovy manželky, která k nám zatelefonovala. Měla dobrý důvod, proč jako první volá Lauře Mortonové. „Musíte mu to povědět vy,“ řekla.

Matka se nad tou představou zhrozila. „To ne! To nemůžu!“

„Musíte,“ opakovala Doreen trpělivě. „Něco takového se nesděluje po telefonu, a kromě té staré hyeny Myry Harringtonové jste jejich nejbližší sousedé vy.“

Moje matka, jejíž zdrženlivost spláchlo morfium, mi vyprávěla: „Sebrala jsem k tomu všechnu kuráž, ale zarazila jsem se hned mezi dveřmi. Musela jsem se otočit a běžet na záchod, protože bych se posrala.“

Sešla z kopce dolů, přešla silnici číslo 9 a pak došla na faru. Neřekla mi to, ale umím si představit, že to byla nejdelší cesta jejího života. Zaklepala na dveře, ale Jacobs nejdřív neotvíral, i když zevnitř bylo slyšet rádio.

„Proč by mě měl slyšet?“ ptala se stropu, když jsem seděl vedle ní. „Za prvé jsem na ty dveře stěží klepla.“

Podruhé zaklepala hlasitěji. Otevřel a podíval se na ni skrz síťové dveře. V jedné ruce držel velkou knihu a máma si i po letech pamatovala její titul: Protony a neutrony: Tajemný svět elektřiny.

„Dobrý den, Lauro,“ pozdravil ji. „Není vám něco? Jste hrozně bledá. Pojďte dál, pojďte dál.“

Šla dál. Zeptal se jí, co se stalo.

„Stala se hrozná nehoda,“ začala.

Jeho starostlivý pohled byl ještě ustaranější. „Dickovi, nebo některému z dětí? Potřebujete, abych přišel? Posaďte se, Lauro, vypadáte na omdlení.“

„U nás doma jsou všichni v pořádku. Je to… Charlesi, je to Patsy. A Morrie.“

Opatrně odložil velkou knihu na stolek v chodbě. Zřejmě v tu chvíli uviděla její titul a nepřekvapuje mě, že si ho zapamatovala. V takových chvílích člověk všechno vidí a všechno si zapamatuje. Znám to z osobní zkušenosti. Kéž bych neznal.

„Jak vážně jsou zranění?“ A než stačila odpovědět: „Jsou u Svatého Štěpy? Určitě jsou tam, to je nejbližší nemocnice. Můžeme jet vaším stejšnem?“

Nemocnice sv. Štěpána byla v Castle Rocku, ale tam je samozřejmě neodvezli. „Charlesi, musíte se připravit na strašlivý šok.“

Chytil ji za ramena – říkala, že jemně, nijak tvrdě, ale když se shýbl, aby se jí podíval do obličeje, oči mu přímo svítily. „Jak je to zlé? Lauro? Jak vážně jsou zranění?“

Moje matka se rozplakala. „Jsou mrtví, Charlesi. Je mi to tak líto.“

Pustil ji a paže mu klesly k bokům. „Ne, nejsou mrtví.“ Řekl to tónem, jakým se prohlašuje holý fakt.

„Měla jsem přijet autem,“ zabědovala matka. „Ano, měla jsem vzít náš stejšn. Nemyslelo mi to. Přišla jsem pěšky.“

„Nejsou,“ opakoval. Otočil se od ní a opřel se čelem o zeď. „Ne.“ Udeřil hlavou do zdi tak prudce, až nedaleký obrázek Ježíše nesoucího jehňátko zarachotil. „Ne.“ Udeřil hlavou znovu a obrázek spadl z háčku.

Vzala ho za paži. Byla ochablá a měkká. „Charlesi, nedělejte to.“ A jako by byl jedno z jejích dětí a ne dospělý muž, dodala: „Nedělej to, zlatíčko.“

„Ne.“ Znovu udeřil čelem do zdi. „Ne!“ A ještě jednou. „Ne!“

Tentokrát ho popadla oběma rukama a odtáhla od stěny. „Nechte toho! Okamžitě s tím přestaňte!“

Podíval se na ni jako omámený. Přes čelo se mu táhl jasně červený šrám.

„Takový pohled,“ řekla mi po letech na svém smrtelném loži. „Nemohla jsem ho vydržet, ale musela jsem. Jakmile se taková věc začne, musí se dokončit.“

„Pojďte se mnou k nám domů,“ navrhla mu. „Dám vám napít Dickovy whiskey, protože něco potřebujete a já vím, že tady nic takového nemáte…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Revival.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.