DESMOND M. TUTU a MPHO A. TUTU

KNIHA ODPUŠTĚNÍ

UZDRAVME SEBE I SVĚT

Pro Angelu

Chybíš nám

Copyright © 2014 by Desmond M. Tutu and Mpho A. Tutu

Translation © Milena Pellarová, 2014

Cover illustration © Marc Burckhardt

Original English title: THE BOOK OF FORGIVING

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-685-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-684-0 (mobi)

Úvod

K úplnosti

„Na těle měl spoustu ran, jen v horní části břicha jich bylo pět. Vypadalo to, že útočník použil pět různých zbraní nebo to provedlo víc pachatelů.“ Paní Mhlawuli popisovala svou traumatickou zkušenost před Komisí pro pravdu a smír (Truth and Reconciliation Commission, TRC) s přesností soudního lékaře. Mluvila o únosu a vraždě svého manžela Sicela. „Zranění měl i ve spodní části těla. Celkem jich bylo čtyřicet tři. Obličej mu polili kyselinou a pravou ruku těsně pod zápěstím uťali. Co s ní provedli, nevím.“ Zmocnila se mě hrůza a udělalo se mi zle.

Pak přišla na řadu devatenáctiletá Babalwa. Když otec zemřel, bylo jí osm a jejímu bratrovi teprve tři. Hovořila o smutku, policejní šikaně a strázních, které museli v příštích letech snášet. Nakonec řekla: „Bratr i já bychom rádi zjistili, kdo otce zabil.“ Její další slova mě ohromila a vyrazila mi dech. „Chceme odpustit, ale nevíme komu.“

Často se mě jako předsedy Komise pro pravdu a smír ptali, jak je možné, že Jihoafričané dokázali odpustit ukrutnosti a bezpráví, jež za apartheidu vytrpěli. Naše cesta k novému politickému systému byla velmi dlouhá a zrádná. Dnes člověk jen těžko uvěří, že až do prvních demokratických voleb roku 1994 byl v Jižní Africe institucionalizován rasizmus, nerovnost a útisk. Za apartheidu u nás směli volit pouze běloši, jen oni dostávali kvalitní vzdělání a mohli očekávat dobré pracovní příležitosti a kariérní vzestup. Prožili jsme několik desetiletí protestů a násilí. Za svobodu zaplatilo mnoho lidí životem. Když byli nakonec naši vůdci propuštěni z vězení, hrozilo nebezpečí, že se z přechodu k demokracii stane krvavý masakr pomsty a odplaty. Jako zázrakem jsme si vybrali jinou budoucnost a rozhodli se odpustit. Věděli jsme totiž, že chceme-li svou zemi zachránit před jistou zkázou, musíme o minulosti mluvit pravdu a vyrovnat se s ní. Netušili jsme, kam nás tato volba zavede. Jak se ukázalo, ozdravný proces, který jsme prostřednictvím TRC zahájili, byl nejen velmi bolestný, ale i nesmírně povznášející.

Mnoho lidí se mě také ptalo, co jsem se díky práci v TRC a zkušenostem ze zemí jako Severní Irsko a Rwanda, kde lidé kvůli vzájemné nenávisti nesmírně trpěli, o odpuštění naučil. Na následujících stránkách odpovídám nejenom na tuto otázku, ale i na další, která se za ní skrývá: Jak můžeme k odpuštění dospět? Tuhle knihu jsem napsal pro ty, kdo si ji kladou, protože odpustit chtějí, nebo touží po tom, aby jim bylo odpuštěno.

Někdy lituji, že nemohu z hlavy vymazat hrůzy, jichž jsem byl svědkem. Lidé jsou ve vymýšlení toho, jak druhým ublížit, neskutečně vynalézaví a dokážou přijít na stovky důvodů, jimiž své jednání ospravedlní. Totéž však platí pro vrozenou schopnost se uzdravit. Proměnit utrpení v radost, najít naději v nejbeznadějnějších situacích a urovnat vztah, který to potřebuje, dokáže každý z nás.

Rád bych se s vámi podělil o dvě prosté pravdy: Neexistuje nic, co by člověk nemohl odpustit, a není nikdo, kdo by si odpuštění nezasloužil. Když si uvědomíte, že jsme všichni vzájemně svázáni – ať už díky narození, okolnostem, nebo tomu, že patříme ke stejnému živočišnému druhu – jistě to uznáte. Často říkám, že bez odpuštění by Jihoafrická republika neměla budoucnost. Vztek a žízeň po odvetě by nás zničily a to platí jak pro jednotlivce, tak pro celý národ.

Každý člověk musel někdy odpustit nebo odpuštění potřeboval a nikdy se to nezmění. Všichni si neseme nějaké rány a ostatním kvůli nim ubližujeme. Díky odpuštění se může naše zraněná duše uzdravit a my budeme znovu úplní.

Ať už jde o tyrana, který mě krutě mučil, snoubenku, jež mě zradila, šéfa, který mě nepovýšil, nebo řidiče, jenž mi zkřížil cestu při ranní cestě do práce, mám na vybranou: Můžu odpustit, nebo se pomstít. Volbu, jestli odpustíme, máme jako jednotlivci, rodiny, společenství a příslušníci celého úzce propojeného světa.

Kvalita lidského života nezávisí na ničem jiném než na tom, jak jeden na druhého vzájemně působíme. Pokaždé, když někomu pomůžeme, a pokaždé, když ublížíme, náš život to změní. Protože jsme lidé, někdy se k sobě chováme špatně. Je to v naší přirozenosti a nelze se tomu vyhnout. Skrze odpuštění to můžeme napravit, osušit slzy a zachránit společnost před rozpadem.

Existuje bezpočet výzkumů, které dokazují, že odpuštění člověka pozitivně ovlivňuje po sociální, psychické, duchovní i fyzické stránce. To, jak k němu dospěje, však nevysvětlují. Jistě, zapomene-li na hněv a zášť, bude to na něj mít blahodárný účinek, ale jak to udělá? Samozřejmě je pro něj lepší na odplatu nemyslet, ale copak se jí dokáže zříct, když už nikdy nedostane zpět, co mu vzali? Může odpustit a přitom usilovat o spravedlnost? Co musíme podniknout, abychom odpuštění dosáhli? Jak se nám rány v srdci zacelí, když jsme bytosti tak křehké?

Cesta k odpuštění není snadná. Abychom došli do cíle, to znamená smířili se se skutečností, musíme se přebrodit blátem nenávisti a hněvu a proklestit se trním zármutku. Cesta by byla daleko schůdnější, kdyby byla jasně značená, ale tak tomu bohužel není. Totéž platí pro rozlišení mezi provinilci a oběťmi. Každý z nás je někdy zraněn, jindy sám zraňuje, občas se ocitne na obou stranách hranice a rány rozdává z bolesti a ze vzteku. Často ji překračujeme úplně všichni. Ať už stojíte kdekoli, ať jste udělali cokoli, doufáme, že vám tahle kniha pomůže.

Společně prozkoumáme každý aspekt cesty k odpuštění, která má čtyři fáze: Vyprávění příběhu, Pojmenování bolesti, Odpuštění a Obnovení, nebo ukončení vztahu. Zveme vás, abyste se k nám na této léčebné transformační dráze přidali. Nezáleží na tom, jestli se neumíte odpoutat od křivd, které se vám staly, nebo naopak nemáte odvahu přiznat, co špatného jste udělali vy. Odpuštěním uzdravujeme svět. Léčíme ho tím, že hojíme všechna srdce. Postup je jednoduchý, ale absolvovat ho není snadné.

Tuto knihu jsem napsal se svou dcerou Mpho, jež stejně jako já působí jako duchovní, hovořila s mnoha farníky a poutníky, kteří se snažili odpuštění a uzdravení nalézt, píše na toto téma doktorskou práci a má k němu hodně co říct. Navíc prožila trauma, kvůli němuž se na cestu k odpuštění sama musela vydat, a o své zkušenosti se zde s vámi podělí.

Zveme vás, abyste po Čtyřfázové cestě kráčeli spolu s námi. Povíme vám své osobní příběhy i příběhy lidí, kteří nás inspirovali, a řekneme vám, co jsme o tomto procesu zjistili. Viděli jsme, jak funguje a mění vztahy v rodině, mezi přáteli, cizími lidmi i nepřáteli. Pozorovali jsme, jak neutralizuje jed malých křivd, které každodenně nevědomky působíme jeden druhému, a hojí rány způsobené největšími krutostmi, jaké si dovedete představit. Zastáváme názor, že se každý člověk může napravit, neexistuje beznadějná situace a nestal se zločin, který nelze odpustit.

Jestliže chcete někomu odpustit, pevně doufáme, že vás dovedeme ke svobodě. Ukážeme vám, jak se můžete vymanit z vlivu člověka, který vám ublížil, a oprostit se od hořkého hněvu a zášti, jež ve vás ta zkušenost vyvolala.

Pokud naopak odpuštění potřebujete sami, věříme, že s naší pomocí shodíte okovy minulosti a posunete se v životě kupředu. Když způsobíme bolest a prosíme o odpuštění, když sami odpustíme a obnovíme někdejší vztahy, vracíme se ke své přirozenosti.

A naší přirozeností je dobrota. Ano, děláme mnoho špatného, ale v jádru jsme dobří. Kdyby tomu tak nebylo, nešokovalo a neděsilo by nás, že si navzájem ubližujeme. Pokud někdo provede něco opravdu zlého, média o tom přinesou zprávu, protože to je výjimka z pravidla. Žijeme obklopeni takovým množstvím lásky, laskavosti a důvěry, že zapomínáme, jaké máme štěstí. Skrze odpuštění vracíme to, o co jsme přišli, a obnovujeme lásku, laskavost a důvěru, jež jsme ztratili. Každým aktem odpuštění, ať už malým, nebo velkým, se dostáváme blíž k úplnosti. Díky němu sobě a světu přinášíme mír.

Tato kniha je určena především lidem, kteří chtějí někomu odpustit. Musíme však mít na paměti, že i ti, kdo po odpuštění touží, se musejí vyrovnat s bezprávím, jež sami zakusili. Tím neomlouváme ani neospravedlňujeme to, co udělali, jen uznáváme bolest, kterou si lidé vzájemně působí od nepaměti. Nikdo se nenarodí jako zločinec, nikdo se nenarodí krutý. Každý z nás přichází na svět s nenarušeným vztahem k ostatním, ale snadno se to může změnit.

V Jihoafrické republice jsme se rozhodli nežádat pomstu, ale odpustit a díky tomu jsme zabránili krveprolití. Odpověď na každou nespravedlnost je na vás. Jak jsme už řekli, můžete zvolit odvetu, ale za tu se draze platí. Odpustíte-li, stane se z vás silnější a svobodnější člověk, protože najdete klid v duši. Mpho i já jsme viděli, co hořký jed hněvu a nenávisti s lidmi udělá, jak je leptá a ničí, a viděli jsme také, že sladký balzám odpuštění dokáže bolest utišit a uklidnit i ty nejvýbušnější situace. Proto můžeme říct, že vždycky existuje naděje.

Na cestu odpuštění nevstupujeme lehkovážně ani se po ní neubíráme bez obav, že do cíle nedojdeme. Odpuštění je dialog a jako většinu důležitých rozhovorů je třeba ho vést upřímně a mluvit jasně a bez vytáček. Tato kniha vás jazyku odpuštění naučí. Nabídneme vám meditace, cvičení a rituály, které vám budou pomáhat, až po cestě budete kráčet. Doufáme, že některá cvičení vám přinesou klid a útěchu a vzbudí ve vás schopnost vcítit se do druhých. Jiná vás možná vyprovokují k zamyšlení.

Lhali bychom, kdybychom nepřiznali, že jako u všech rozmluv nemůžeme výsledek dopředu znát. Nenabízíme vám všelék, doufáme však, že vás dovedeme k tomu, co hledáte. Přáli bychom si, abyste si osvojili určité dovednosti a dosáhli duševního stavu, který vám umožní urovnat vztahy s ostatními a přispět k nápravě našeho světa.

V Jižní Africe dáváme životu smysl pomocí filozofie ubuntu, což doslova znamená „lidskost“. Vychází z víry, že lidmi jsme pouze skrze jiné lidi, jinými slovy jen ve vztahu k nim. Naše lidskost tedy závisí na vztazích s ostatními a každá trhlina v tomto předivu se musí spravit pro nás pro všechny, abychom byli úplní. Vzájemná propojenost představuje samotný kořen toho, kým jsme.

Vydám-li se po cestě k odpuštění, uznávám, že tvoje jednání neubližuje jen mně, ale i tobě. Jdu po ní, protože chápu, že moje důstojnost závisí na tvé a každý zločin zraňuje nás všechny.

Je obtížná, i když si vzájemné vazby uvědomujeme, a někdy to vypadá, jako bychom kvůli jednomu kroku kupředu udělali dva zpátky. Před každou dlouhou i krátkou cestou se musí člověk odhodlat k prvnímu kroku. Bez dobré vůle se na ni pustit nemůže. Jak říká jedno keltské přísloví, pro neochotného není nic snadné. Než v sobě najdete soucit, musíte mít vůli ho hledat, než se změníte, musíte k tomu sebrat sílu a věřit, že to dokážete. Než odpustíte, musíte být ochotni o tom uvažovat.

Podnikneme tuto cestu s vámi. I když si myslíte, že odpustit nedokážete, nebo se bojíte, že se vám odpuštění nikdy nedostane, neopustíme vás. Zveme vás, abyste to zkusili, třebaže máte strach nebo se topíte v nejistotě a pochybujete, že se vaše situace obrátí k lepšímu. Nemáte-li naději, ochromují vás výčitky svědomí, ovládá vás zármutek nebo vás stravuje hněv, pojďte s námi. Myslíme si, že vás cesta k odpuštění vyléčí a změní. Přiznáváme, že nebude lehká, ale pevně věříme, že je jediná, kterou stojí za to se dát.

Modlitba před modlitbou

Chci k odpuštění najít vůli,

ale nemám odvahu o ni požádat.

Co kdybys mi ji opravdu dal?

Vždyť ještě nejsem připraven.

Nejsem připraven dovolit srdci, aby zjihlo,

nechci se znovu vystavit bolesti.

Nejsem připraven spatřit v očích svého mučitele lidskost

a zjistit, že ten, kdo mi ublížil, také umí plakat.

Nejsem na cestu zralý,

ještě se na ni vydat nechci.

K modlitbě za odpuštění teprve sbírám síly.

Dej mi vůli, abych chtěl odpustit,

ale nedělej to hned teď.

Dokážu vůbec vyslovit:

Odpusť mi?

Dokážu otevřít oči?

Snesu pohled na bolest, kterou jsem způsobil?

Uvidím rozbité kousky křehké duše

pokoušející se zvednout na zlomených křídlech naděje,

ale jen koutkem oka.

Bojím se toho,

a jestliže mám strach podívat se pravdě do očí,

jak mohu najít odvahu říct:

Odpusť mi?

Existuje místo, kde se můžeme setkat

ty a já?

Místo někde uprostřed,

v zemi nikoho,

kde budeme stát na obou stranách hranice,

kde ty budeš v právu

a o mně bude platit totéž?

Kde nám duše bude krvácet oběma?

Můžeme se tam sejít

a hledat počátek cesty,

která skončí, až odpustíme?

Co si vzít na cestu s sebou

Na každou cestu by se měl člověk zásobit. Na tu svou potřebujete dvě věci, které vám pomůžou zahojit rány.

Opatřete si deník, v němž budete provádět písemná cvičení předepsaná v každé kapitole a jenž bude představovat vaši osobní „knihu odpuštění“. Může to být sešit, který už máte, nebo zápisník, který si koupíte zvlášť pro tento účel. Číst ho budete jenom vy, a tak se nemusíte stydět do něj zaznamenávat všechny své myšlenky, pocity, nápady a to, jak jste na Čtyřfázové cestě pokročili.

Také si venku najděte kámen, který vás z nějakého důvodu zaujal. Nezáleží na tom, jestli je hezký, nebo ošklivý, ale neměl by to být drobný oblázek ani balvan. Vezměte si tak malý, aby se vám vešel do dlaně, a tak velký, abyste ho neztratili. Do deníku si zapište, kde jste ho našli a proč jste si ho vybrali.

Vítejte na Čtyřfázové cestě.

Část první

POCHOPIT
ODPUŠTĚNÍ

Kapitola 1

Proč bychom měli
odpouštět?

Jako malý kluk jsem se musel bezpočet nocí bezmocně dívat, jak otec slovně i fyzicky týrá maminku. Dodnes si vybavuji zápach alkoholu a strach v matčiných očích, dodnes cítím beznaděj a zoufalství, které se zmocní každého při pohledu na to, jak ukrutně si ubližují lidé, které má rád. Tuhle zkušenost bych nepřál nikomu a pro dítě je obzvlášť traumatizující. Při vzpomínkách na ty strašné chvíle mám chuť se otci pomstít a ublížit mu stejně jako on matce, udělat mu to, čeho jsem jako malý nebyl schopen. Vidím maminčinu tvář, vidím něžnou lidskou bytost, již jsem z celého srdce miloval a jež neudělala nic špatného, aby musela zakoušet bolest, kterou jí otec působil.

Kdykoli si to připomenu, uvědomím si, jak je cesta k odpuštění těžká. Rozum mi říká, že otec rozdával rány, protože jich sám mnoho dostal, víra mi říká, že si zaslouží odpuštění, protože Bůh odpouští nám všem. Smířit se s tím však pro mě dodnes není jednoduché. Traumata, kterých jsme byli svědky nebo je zažili na vlastní kůži, ve vzpomínkách přetrvávají a vyvolávají bolest i po dlouhých letech.

Trpíte, protože vám někdo ublížil? Došlo k tomu nedávno, nebo jde o starou nezahojenou ránu? To, co se vám stalo, bylo jistě nespravedlivé a máte právo se zlobit. Je úplně normální, chcete-li ránu vrátit, ale věřte, že to jen zřídkakdy člověka uspokojí. Myslíte si, že se vám uleví, ale to je omyl. Jestliže mě udeříte do obličeje a já vám to oplatím, nezmírní to bolest v mé tváři ani smutek plynoucí z faktu, že jste mě uhodili. Odveta přináší přinejlepším úlevu jen dočasnou. Jediná možnost, jak jednou provždy najít v srdci klid, je odpustit. Dokud to nedokážeme, bolest nás ovládá a uzdravit se, osvobodit se a dosáhnout pokoje nemůžeme.

Neodpustíme-li, svazují nás totiž řetězy hořkosti a zůstáváme připoutáni k člověku, který nám ublížil, takže se cítíme jako v pasti. Dokud nedokážeme odpustit, provinilec má v ruce klíč k našemu štěstí a zůstává naším žalářníkem. Když to uděláme, převezmeme zpátky kontrolu nad vlastními pocity a životem a osvobodíme se. Neodpouštíme, abychom pomohli jiným, ale sami sobě. Jinak řečeno, odpuštění je to nejlepší, co pro sebe můžeme udělat, a to jak po duševní, tak po fyzické stránce.

VĚDA O ODPUŠTĚNÍ

V posledních deseti letech se studiu odpuštění věnuje mnoho odborníků. Zatímco dříve o něm diskutovali jen teologové, dnes získává pozornost jako vědecká disciplína, kterou se zabývají nejenom duchovní a filozofové, ale také psychologové a lékaři. Toto téma zkoumají stovky vědeckých projektů na univerzitách celého světa. Výzkum odpuštění, který financuje Templetonova nadace, si vytkl čtyřicet šest badatelských úkolů.1 Studují ho i neurologové. Zajímají se o vývojové bariéry v mozku, které mu brání, a někteří se snaží zjistit, jestli se gen odpuštění vyskytuje v DNA.

Výsledky nejnovějších výzkumů jasně svědčí o tom, že odpuštění mění lidi mentálně, emocionálně, duchovně i fyzicky. V knize Forgive for Good: A Proven Prescription for Health and Happiness (Odpusťte jednou provždy: Osvědčený předpis pro zdraví a spokojenost) psycholog Fred Luskin píše: „Vědecké studie prokázaly, že cvičení v odpouštění mírní smutek a hněv, vzbuzují optimismus a zvyšují empatii i emoční sebevědomí.“2 To jsou jen některé z konkrétních psychologických přínosů. Výzkum také potvrzuje, že smířlivější lidé mají nejen méně psychických, ale i fyzických problémů a vykazují méně symptomů stresu.

Stále víc vědců dokládá jak léčebnou sílu odpuštění, tak negativní vliv na duševní i fyzické zdraví, jestliže člověk odpustit odmítá. Trvalá zlost a zášť a z nich plynoucí stres mohou poškodit nejen duši, ale i srdeční orgán. Ze studií vyplývá, že neschopnost odpustit hraje nepříznivou roli při vzniku vysokého krevního tlaku, srdečních chorob a celé řady dalších chronických onemocnění. 3 Lékařské a psychologické výzkumy také ukázaly, že člověku setrvávajícímu v hněvu hrozí zvýšené riziko, že se u něj rozvinou nespavost, úzkost a deprese, bude trpět žaludečními vředy, migrénami a bolestmi zad, dostane infarkt, nebo dokonce onemocní rakovinou. Upřímné odpuštění může zdravotní stav změnit k lepšímu. Pokud stres, úzkost a deprese ustoupí, zlepší se i doprovodné tělesné poruchy.

Výzkumů srdečního tepu, krevního tlaku a délky života u těch, kdo odpouštějí, a u těch, kdo to nedokážou, bude jistě provedeno ještě mnohem víc a věda nakonec potvrdí, co lidé vědí už tisíce let: Odpouštět člověku prospívá, a to nejenom po zdravotní stránce. Osvobodí se také od traumatu a útrap, které zažil, a získá zpátky vlastní život.

UZDRAVENÍ DUŠE I TĚLA

To, co věda o fyzickém a duševním zdraví nedokáže prozkoumat, kvantifikovat a rozpitvat pod mikroskopem, jsou pevné vazby mezi lidmi a hluboce zakořeněná potřeba žít s bližními v harmonii. Ačkoli věda tuto skutečnost ještě neumí vysvětlit, začíná uznávat to, co v Africe už odedávna víme, totiž že jsme jeden na druhém závislí. Doktorka Lisa Berkmanová, ředitelka Ústavu pro studium společnosti, lidského vývoje a zdraví na Harvardově Škole veřejného zdraví, zkoumala sedm tisíc mužů a žen. Těm, kteří žili ve společenské izolaci, hrozilo podle jejích zjištění třikrát větší nebezpečí předčasné smrti než těm, kteří udržovali rozsáhlou síť společenských vztahů. Ještě překvapivější je skutečnost, že lidé se silnými sociálními vazbami, kteří vedli nezdravý život (kouřili, přejídali se a nedbali na dostatek pohybu), žili déle než ti, kteří měli sociální vazby slabé, ale vyznávali zdravý životní styl. 4 Podle článku v časopise Science představuje osamělost pro onemocnění a smrt rizikovější faktor než kouření, 5 jinými slovy, může vás zabít rychleji než cigarety. Ať už s tím souhlasíme, nebo ne, jsme jeden s druhým pevně propojeni a navzájem se potřebujeme. Takhle jsme se vyvinuli a závisí na tom naše přežití.

Jestliže jsme k ostatním lhostejní, chybí nám soucit a neodpouštíme, vždycky se nám to vrátí. A neplatí to jen pro nás, ale pro celé společenství a nakonec i celý náš svět. Jsme stvořeni, abychom žili v jemném pletivu vzájemné závislosti. Líbit se nám to nemusí, ale jsme bratři a sestry. Zacházet s někým, jako by byl méně než člověk, méně než sourozenec – a je jedno, co provedl – znamená porušit základní zákony lidskosti. A ti, kteří síť pospolitosti zpřetrhali, nemůžou následkům svých činů uniknout.

V mé rodině přerostly sourozenecké hádky v mezigenerační odcizení. Pokud spolu blízcí příbuzní odmítají kvůli nějaké urážce či křivdě mluvit, připraví své potomky o radost ze silných rodinných vazeb. Děti a vnoučata se nikdy nemusejí dozvědět, co roztržku způsobilo, a uslyší jenom: „K téhle tetě na návštěvu nechodíme“ nebo: „Tyhle bratrance neznáme.“ Odpuštění mezi členy starších generací může otevřít dveře ke vzniku zdravých vztahů mezi mladšími.

Jestliže nechcete odpustit kvůli vlastnímu fyzickému a duševnímu zdraví, nestačí-li vám, že tím změníte svůj budoucí život, možná to uděláte v zájmu lidí, jež máte rádi, v zájmu rodiny, kterou milujete. Zlost a hořkost neotravují jen vás samotné, ale všechny vaše vztahy včetně těch s vlastními dětmi.

SVOBODA PLYNOUCÍ Z ODPUŠTĚNÍ

Odpuštění nezávisí na činech ostatních. Ano, je určitě snazší k němu dospět, má-li viník výčitky svědomí a nabídne vám nějakou formu odškodnění. Tehdy můžete mít pocit, že se vám dostalo zadostiučinění, a prohlásíte třeba: „Jsem ochoten ti prominout, že jsi mi ukradl pero, ale musíš mi ho vrátit.“ Takhle odpouštíme nejčastěji. Nabízíme druhému dar, chceme ho však dát pouze za určitých podmínek.

Problém tkví v tom, že z těchto podmínek se stanou pouta svazující nás s člověkem, který se na nás provinil, a jenom on má od nich klíč. My jsme sice stanovili, v jakém případě odpustíme, ale on rozhoduje o tom, jestli je pro něj výhodné, aby nám vyhověl, takže zůstáváme jeho obětí. „Nebudu se s tebou bavit, dokud se neomluvíš!“ vykřikne vztekle moje vnučka Onalenna. Její starší sestra Nyaniso odmítne, protože si myslí, že omlouvat se nemá za co. Obě se zlobí a v bitvě vůlí se zakopají na svých pozicích. Z té slepé uličky vedou dvě cesty: Nyaniso se omluví, nebo se Onalenna rozhodne, že to nebude vyžadovat, a odpustí bezpodmínečně.

Bezpodmínečné odpuštění je jiný model než ten, který jsme popsali výše. Je to laskavost, dar, který člověk dává z upřímného srdce a nic za něj nechce. Osvobozuje provinilce od vrtochů oběti (od požadavků, na nichž trvá, aby odpuštění udělila) a od hrozby její pomsty. Ale osvobozuje také toho, kdo odpustil. Nabídnete-li odpuštění jako laskavost, okamžitě shodíte řetězy, které vás k provinilci poutají. Získáte volnost, můžete jít dál a přestáváte být obětí. Zbavíte se okovů a minulost přestane vaši budoucnost zatěžovat.

V Jižní Africe vyvolala politika apartheidu mezi příslušníky různých ras hlubokou nenávist. Některé z jedovatých vlivů tohoto systému stále přetrvávají, ale odpuštění nám všem otevřelo dveře k budoucnosti, již minulé bezpráví nebude zatěžovat. Před pár měsíci jsem seděl na slunci a s potěšením poslouchal nadšený vřískot sedmiletých děvčat, která slavila narozeniny mé vnučky. Ty holčičky reprezentovaly každou rasu našeho „duhového“ národa. Jejich život už nebude určovat logika apartheidu. Nebudou si podle ní vybírat přátele, zakládat rodinu, volit zaměstnání a rozhodovat se, kde budou žít. Jejich budoucnost bude ovlivňovat politika nového státu a milost odpuštění. Nová Jihoafrická republika se rodí díky tomu, že někteří výjimeční lidé shodili břemeno letitých předsudků, útisku, krutosti a mučení a měli odvahu odpustit.

SPOLEČNÁ LIDSKOST

Odpuštění je možnost, kterou jsme si vybrali, a schopnost odpustit vychází z poznání, že i my chybujeme. Všichni jsme se někdy k druhým nezachovali nejlíp a nepochybně to uděláme znovu. Jestliže uznáme, že i my jsme občas někoho zranili, odpouštět pro nás bude snazší. Provinit se může každý a všichni dokážeme provést ostatním stejné špatnosti, jež jsme zažili na vlastní kůži. Občas prohlašujeme, že my bychom to či ono nikdy neudělali, ale kdybychom k sobě byli poctiví, hned bychom se museli poopravit: „Nikdy neříkej nikdy, ale doufám, že za stejných okolností bych se zachoval jinak.“ Můžeme si tím však být jisti?

Jak jsme vysvětlili v úvodu, tuto knihu jsme napsali, protože nedělíme lidi na dobré a zlé. Žádný člověk nepatří stále do tábora provinilců a žádný není pořád mezi oběťmi. Někdy nám ublížili, jindy jsme ublížili my a občas bychom se měli přihlásit k oběma skupinám, jako například při manželských hádkách, kdy se s partnerem zraňujeme navzájem.

Je pravda, že všechny rány nejsou stejně hluboké, ale o to teď nejde. Ti, kdo srovnávají, jak velké bezpráví způsobili a jak velké utrpěli sami, nakonec zjistí, že buď pravdu pořád dokola popírají, nebo se utápějí v sebelítosti. Kdo si myslí, že jemu není co vyčítat, není k sobě upřímný.

Lidé se nerodí s nenávistí k druhým a chutí jim ublížit, ale za určitých okolností se to naučí. Děti nesní o tom, že až vyrostou, stanou se násilníky nebo vrahy, a přitom každý násilník a vrah byl kdysi dítětem. Když se tak dívám na některé z těch, jež ostatní pokládají za netvory, občas mě napadne, že nebýt milosti Boží, patřil bych k nim i já. Neříkám to proto, že se považuji za svatého. Tvrdím to, protože jsem mluvil s odsouzenci v cele smrti, hovořil s bývalými policisty, kteří mučili lidi nejhorším způsobem, jaký si dovedete představit, povídal si s dětskými vojáky, kteří páchali nevýslovné zvrhlosti, a v každém z nich jsem viděl sám sebe.

Odpuštění je milost, jejímž prostřednictvím umožňujeme ostatním, aby se důstojně zvedli z prachu a začali znovu. Jestliže neodpustíme, ovládne nás hořkost a nenávist. A stejně jako sebenenávist a sebeopovržení také nenávist k ostatním nám rozežírá tělo i duši. Ať už ji dáte najevo, nebo ji budete potlačovat, zničí vás.

ODPUŠTĚNÍ NENÍ ZBYTEČNÝ LUXUS

Odpuštění není idealistický výmysl, vychází ze skutečnosti. Uzdravení a smír nenastanou jako mávnutím kouzelného proutku a bolest nezmizí. Odpustit neznamená zatáhnout oponu a předstírat, že jsme ránu nikdy neutržili. Uzdravení a smír vyžadují poctivé zúčtování. Vzor odpuštění představuje pro křesťany Ježíš Kristus, který ho nabídl těm, kdo ho zradili. Syn Boží uměl vrátit zrak slepým, uzdravit lepru, zlomeniny i duši, musel mít tedy také schopnost zahladit důkazy o mučení, které musel před smrtí podstoupit. Rozhodl se však své rány nezhojit, a když se po vzkříšení zjevil učedníkům, ukázal jim je. Pokud někomu odpustíme, neznamená to, že mu neřekneme, co jsme kvůli němu vytrpěli. Hanebné, násilné a ponižující chování je třeba vystavit krutému světlu pravdy. Ta bývá surová, může bolest zjitřit a situaci zhoršit, ale chceme-li skutečně odpustit, nemůžeme své pocity skrývat.

POZVÁNKA K ODPUŠTĚNÍ

V následujících kapitolách se na odpuštění podíváme blíž a řekneme si, co od něj můžeme a nemůžeme čekat. Zatím stačí, když zdůrazníme, že nejde o pozvánku k zapomnění. Nechceme vám namlouvat, že díky odpuštění vás bude rána bolet méně. Netvrdíme, že zaretušuje trhlinu ve vztahu a všechno se rázem změní. Zneužití, znásilnění nebo zradu z paměti nevymažete.

V mém rodném jazyce, xhoštině, žádá člověk o odpuštění slovy: „Ndicel’ uxolo.“ (Prosím o mír.) V té krásné větě je obsažena hluboká moudrost. Odpuštění otevírá dveře k míru mezi lidmi a dává prostor pro mír v každém z nás. Oběť ho nedosáhne, jestliže neodpustí, a viník ho nepozná, není-li mu odpuštěno. Dokud mezi obětí a pachatelem stojí zlý skutek, mír mezi nimi nemůže nastat. Pozvánka k odpuštění je pozvánka k hledání provinilcovy lidskosti. Když odpustíme, uznáme skutečnost, že nebýt milosti Boží, i my bychom mohli těžce chybovat.

Kdybych si vyměnil život se svým otcem, čelil témuž stresu a nesl stejná břemena, choval bych se jako on? Nevím. Doufám, že ne, ale jistý si nejsem.

Už je to dlouho, co otec zemřel, ale kdybych s ním dnes mohl mluvit, řekl bych mu, že jsem mu odpustil. Co přesně bych mu pověděl? Začal bych poděkováním za všechno hezké, co pro mě udělal, ale pak bych mu musel sdělit, jak hluboce mě bolelo jeho chování k matce a jak silně mě do budoucna ovlivnilo.

Nevím, jestli by mě vyslechl, ale stejně bych mu odpustil. Protože s ním mluvit nemůžu, musím s ním vést dialog jen v duchu. Ale kdyby tady dnes byl, odpustil bych mu, i kdyby o to nepožádal, odmítl přiznat, že se choval špatně, a nenabídl mi vysvětlení. A proč? Šel bych s ním po cestě odpuštění, protože vím, že to je jediný způsob, jak se mi rána v srdci může zahojit a jak se osvobodím. Protože už se na něj kvůli násilí na matce nehněvám a necítím k němu hořkost, vzpomínky na něj mě nebolí a jeho jednání ani svoji neschopnost matku bránit si nevyčítám. Nejsem už malý kluk, který se při jeho záchvatech opilecké zuřivosti krčil strachem. Mám nový a jiný příběh. Odpuštění nám oběma dává volnost.

Odpuštění předpokládá praxi, nezaujatost, toleranci a aspoň trochu ochoty se o něj pokusit. Cesta k němu není jako učebnice, kterou si stačí přečíst a pochopit ji. Musíte se na ní aktivně podílet a něco ze sebe do ní vložit. Než se na ni vydáme, měli bychom odpuštění lépe porozumět a zjistit, co to není. Budeme se tím zabývat v následující kapitole, ale než se pustíme dál, zastavíme se a poslechneme si, co nám říká srdce.

Odpustím ti.

Slova znamenají tak málo,

ale skrývá se v nich celý svět.

Když ti odpustím,

strhám všechna pouta zášti, bolesti a smutku, která mě dusila.

Když ti odpustím,

nebudeš mě už omezovat.

Posoudil jsi mě, ohodnotil

a rozhodl ses, že mi můžeš ublížit.

Neměl jsem pro tebe žádnou cenu.

Ale odpustím ti,

protože já jsem důležitý

a záleží na mně.

Jsem větší než představa, kterou o mně máš,

jsem silnější,

jsem krásnější člověk.

Jsem daleko lepší, než sis myslel.

Odpustím ti.

Není to dárek pro tebe.

Když ti odpustím,

dám dar sám sobě.

Shrnutí

Proč odpustit

• Odpuštění prospěje našemu zdraví.

• Díky němu se osvobodíme od minulosti a nezůstaneme k provinilci připoutáni.

• Uzdravuje rodinu i celé společenství.

• Odpouštíme, abychom netrpěli ničivými psychickými a fyzickými důsledky toho, že v sobě dusíme hněv a zášť.

• Jsme vzájemně spjati a máme jedno společné: lidskost.

• Odpuštění je dar, který dáváme sami sobě.

Meditace

Otevření se světlu

1. Zavřete oči a sledujte svůj dech.

2. Až se dostatečně soustředíte, představte si, že jste na místě (může to být venku i uvnitř), které se vám zdá naprosto bezpečné.

3. Ve středu vašeho útočiště stojí dřevěná krabice s mnoha zásuvkami.

4. Na zásuvkách jsou nápisy, které označují, co musíte odpustit.

5. Jednu si vyberte a otevřete ji. Uvnitř jsou srolované, složené nebo zmuchlané všechny myšlenky a pocity, které ve vás ta událost vzbuzuje.

6. Jestli chcete, zásuvku vyprázdněte.

7. Vyneste svoje trápení na světlo a prohlédněte si ho.

8. Rozložte zášť, kterou jste cítili, a dejte ji stranou.

9. Uhlaďte bolest, nechte ji vznést se do slunečního světla a zmizet.

10. Jestliže vám některý pocit připadá příliš silný nebo nesnesitelný, odložte ho stranou, abyste se na něj podívali později.

11. Až bude zásuvka prázdná, položte si ji na klín a chvíli poseďte.

12. Pak z ní odstraňte nápis.

13. Dívejte se, jak se zásuvka mění v písek, který odvane vítr. Už ji nebudete potřebovat.

14. Bolest nemá v krabici místo. Není zapotřebí.

15. Jestli jsou v krabici ještě další zásuvky, které je třeba vyprázdnit, můžete meditaci kdykoli zopakovat.

Rituál s kamenem

Nošení kamene

1. Budete potřebovat kámen, který se vám vejde do dlaně.

2. Jedno dopoledne (zhruba šest hodin) ho noste ve slabší ruce. Z žádného důvodu ho během té doby neodkládejte.

3. Za šest hodin udělejte cvičení v deníku.

Cvičení v deníku

1. Co jste při nošení kamene pozorovali?

2. Kdy jste to pozorovali nejvíc?

3. Bránilo vám nošení v nějaké činnosti?

4. Bylo vůbec užitečné?

5. Obtěžovalo vás podobně jako neodpuštěná bolest?

6. Napište seznam lidí, kterým byste měli odpustit.

7. Udělejte si seznam těch, po jejichž odpuštění toužíte.

Kapitola 2

Co odpuštění není

Život se v okamžiku může změnit a pro Mpho taková chvíle nastala v dubnu 2012.

Pořád ještě nemůžu svoje pocity přesně popsat. Zaplavil mě odpor, hnus, strach, zmatek a smutek. Hospodyně Angela ležela na podlaze v pokoji mé dcery a kolem ní se rozlévala kaluž krve. Byla mrtvá, podle soudních lékařů už několik hodin. Dny a týdny, které následovaly a převrátily nám všem život naruby, mi dodnes splývají. Zkrvavené tělo je pryč, ale ta událost z našeho života nezmizela.

Stále Angelu postrádáme. Za několik málo měsíců zanechala v našem životě nesmazatelnou stopu. Její humor a laskavost se zapsaly do příběhu naší rodiny, její zvláštní slovní obraty se staly součástí našeho jazyka. V domě zněl její smích. Teď nám připadá, že se v něm vznáší děsivý stín. Ozývá se tady pláč, panuje tu strach, nedůtklivá zamlklost a nervozita při každém neobvyklém zvuku. Nemůžeme spát, a když už se nám to podaří, pronásledují nás noční můry. Dům, v němž jsme s Angelou bydleli, přestal být domovem. Nemůžeme tady žít. „Bylo vám něco odcizeno?“ zeptal se mladý policista. Ten, kdo zabil, ukradl jeden život. Vlastně ne, víc než jeden. Kvůli mrtvé Angele se jednou provždy změnil život mnoha lidí, jako by jim vrah ten starý vzal a odnesl si ho. Tolik životů a jeden šťastný domov je v nenávratnu. Někdy je mi z toho člověka nevýslovně smutno, jindy se neznám vzteky. Jak mohl něco tak hanebného udělat? Jak může být někdo tak krutý? Proč zrovna k Angele? Copak mu ublížila? Jak to, že se odvážil znesvětit můj dům? Jsou chvíle, kdy strašně zuřím a chci se pachateli pomstít.

Kvůli jednomu aktu násilí může člověk zažít hrůzu a ztrátu tak velkou, že se mu nechce žít. Vidíme to ve večerních zprávách: Ztratí se nějaké dítě a buď ho policie nikdy nenajde, nebo nalezne jeho tělo odhozené jako smetí. V novinách čteme o mučení a znásilňování žen při občanských válkách. Na internetu vidíme náhodné oběti nesmyslného řádění, nevinné lidi postřílené ve škole nebo v kině. Slyšíme zprávy o střelbě z aut na chodce, o válkách gangů a o mrtvých, za jejichž smrt zaplatí životem ještě víc lidí. Díváme se na to, čteme a posloucháme o tom a je nám smutno, ale jako bychom na to, co jsou lidé schopni navzájem si způsobovat, hleděli s odstupem.

Pak se to stane nám a hrůza, kterou jsme dřív pozorovali nezúčastněně, jako by to byl film nebo divadelní hra, ovládne naši čtvrť, školu, kam chodí naše dítě, nebo domov.

Naši vlastní rodinu.

Že by odpustila člověku, který naplnil hrůzou její dům a nesmazatelně poznamenal dětství jejích dcer, si Mpho někdy nedovede představit. Říkám vám to proto, že dokonce ani věřící, kteří doufají ve schopnost bezpodmínečného odpuštění, ani lidé jako Mpho nebo já, kteří se odvažují o tomto tématu psát, neodpouštějí snadno. Není to lehké pro ni ani pro mě. A je pochopitelné, že to nejspíš bude těžké i pro vás.

ODPUŠTĚNÍ NENÍ SLABOST

Po tom, abychom uměli odpouštět, toužíme všichni. Lidí, kteří dokážou prominout zradu, podvod, krádež, lež nebo ještě něco mnohem horšího, si vážíme a obdivujeme je. Rodiče, kteří odpustí vrahovi svého dítěte, v nás vzbuzují přímo posvátnou bázeň. Ženě, jež odpustí tomu, kdo ji znásilnil, přičítáme mimořádnou odvahu. Muže, který odpustí těm, kdo ho brutálně mučili, pokládáme za hrdinu. Myslíme si, že to udělali ze slabosti? V žádném případě. Odpuštění není známkou slabosti ani pasivity, právě naopak. Ti, kdo jsou ochotni ho udělit, mají statečné srdce.

Odpuštění neznamená, že je člověk bezpáteřní nebo že se nezlobí. Když vidím, jak se druhým ubližuje nebo se pošlapávají jejich práva, zmocní se mě hněv. Znám však lidi, kteří projevili soucit a odpustili těm, kdo s nimi nakládali tím nejstrašnějším způsobem. Jedním z nich je biskup Malusi Mpumlwana. Jako aktivista proti apartheidu byl zatčen, policie ho mučila, a přesto se rozhodl proti rasové segregaci bojovat dál. Nevedla ho však žízeň po pomstě. Řekl mi, že ho v těch strašných chvílích osvítilo úžasné poznání: „Tohle jsou Boží děti a ztrácejí lidskost. Musíme jim pomoct, aby ji získaly zpět.“

Schopnost vidět za krutostí lidskost v člověku, který se jako člověk nechová, není slabost, ale nejvznešenější projev silného ducha – hrdinství.

Bassam Aramin byl ve dvanácti letech svědkem toho, jak jiného chlapce jeho věku zastřelil izraelský voják. V tom okamžiku pocítil „nepřekonatelnou touhu se pomstít“ a vstoupil do skupiny bojovníků za svobodu Hebronu. Nepovažoval se za teroristu, protože podle svého názoru bojoval za svoji bezpečnost, domov a právo na svobodný život. V sedmnácti ho zatkli za plánování útoku na izraelské vojáky a odsoudili k sedmi letům vězení. Dozorci ho mnohokrát svlékli do naha a zbili, a tak se naučil nenávidět ještě víc. „Tloukli nás bez emocí. Byl to pro ně jen trénink a na nás se dívali jako na předměty.“

Jednou se dal Bassam s izraelským dozorcem do řeči. Oba si mysleli, že ten druhý je terorista, a shodně odmítali, že jsou „osadníci“ v zemi, ve které společně žijí. Brzy však poznali, že mají mnoho společného, a Bassam se podle svých slov poprvé v životě vcítil do nepřítele a začal ho chápat.

Když se jejich vzájemný vztah změnil a uvědomili si, že oba jsou především lidé, dospěl Bassam k přesvědčení, že násilí nemůže k míru nikdy vést. To mu změnilo život.

Roku 2005 se Bassam Aramin podílel na založení organizace Bojovníci za mír. Od té doby nevzal do ruky zbraň a nepokládá to za známku slabosti, ale síly. V roce 2007 zastřelil jakýsi izraelský voják před školou jeho desetiletou dceru Abir. „Po její vraždě jsem se snadno mohl dát cestou nenávisti a pomsty, ale já už jsem si nic jiného než dialog a smír nedovedl představit. Moji dceru zabil jeden voják, ale před tou školou založila stovka bývalých izraelských vojáků zahradu s jejím jménem.“6

Znovu říkám, že odpuštění není slabost.

ODPUŠTĚNÍ NEBRÁNÍ VÝKONU SPRAVEDLNOSTI

Někteří lidé se domnívají, že nespravedlnost lze napravit jedině tehdy, když provinilec zaplatí za to, co způsobil. Odpuštění podle jejich názoru spravedlnosti brání. Pravda je taková, že lidé s následky svých činů žijí už napořád.

V některých případech nabídne poškozená strana odpuštění poté, co si provinilec odpyká trest, jako například v Severním Irsku. Roku 2006 vysílala BBC třídílný dokument Facing the Truth (Tváří v tvář pravdě), v němž vystoupili pachatelé a oběti severoirského konfliktu. Pozoruhodné bylo, že viníci nebyli ochotni veřejně se přiznat proto, aby dostali amnestii podobně jako lidé, kteří vypovídali před jihoafrickou Komisí pro pravdu a smír. Udělali to, ačkoli za své skutky už zaplatili. Nehodlali vznést námitku proti výkonu spravedlnosti. Chtěli požádat o odpuštění.

Světskou spravedlnost nepomíjí ani Bůh, jenž otvírá dveře k věčnému odpuštění a míru. Zloděj visící vedle Ježíše na kříži byl jediný člověk, kterému Ježíš přislíbil ráj. Za své zločiny šel na smrt, ale kál se, a proto žije navěky.

I když pachatelé dostanou imunitu před soudním stíháním jako při zasedání Komise pro pravdu a smír, nelze tvrdit, že unikli bez trestu. Když před komisi předstoupili a veřejně se vyzpovídali, navždycky změnili své postavení ve vlastní rodině a komunitě. Léta svou necitelnost, krutosti a vraždění tajili a pak se k nim museli přiznat. Nešli sice do vězení, ale oběti a jejich příbuzní, kteří potřebovali znát pravdu, rozhodně neměli pocit, že spravedlnosti nebylo učiněno za dost.

Často se stává, že i když se „spravedlnost“ prosadí, poškození mají pocit, že to nestačí a nemohou začít znovu. Jediný způsob, jak se dostat z pasti, kterou vytváří bezpráví, je odpustit.

ODPUSTIT NEZNAMENÁ ZAPOMENOUT

Někteří lidé se odpustit zdráhají, poněvadž nechtějí, aby si provinilec myslel, že na utrpěné rány zapomněli. Odpustíte-li, nedáváte tím najevo, že jste ochotni vyhnat z hlavy, co vám někdo provedl. Nepopřete to a nepředstíráte, že k tomu nedošlo nebo že vás to těžce nezasáhlo. Vůbec ne. Proces odpuštění lze aktivovat a završit jen tehdy, když jste sami k sobě poctiví a mluvíte pravdu.

Abychom mohli odpustit, musíme jasně pojmenovat ztrátu a bolest, kterou jsme zakusili. Nesnášíme utrpení v tichosti, nestaneme se mučedníky na kříži lží a nechováme se, jako by se věci měly jinak než ve skutečnosti. Bolí mě to, říkáme nahlas. Cítím se zrazený a je mi smutno. Jednal jsi se mnou nečestně. Stydím se. Zuřím, jsem zoufalý a ztracený. Možná nikdy nezapomenu, co jsi mi udělal, ale odpustím ti. Budu se ze všech sil snažit, abys mi zase neublížil, ale nebudu se ti mstít a mučit se.

Jestliže vás někdo zranil vícekrát, pak už víte, co od něj můžete čekat. Váš vztah s tím člověkem má svou historii a neprospěje vám, jestliže ji nebudete mít na zřeteli. Když odpustíme, vždycky existuje riziko, že se nic k lepšímu nezmění. Ale odpuštění udělujeme v dobré víře, stejně jako při sňatku v dobré víře slibujeme někoho do smrti milovat. Nezapomínáme ani nepopíráme, že nám ten člověk může ublížit znovu, ale věřit v opak nepřestáváme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha odpuštění.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.