PRÁVNÍ MONOGRAFIE

Internet,
informační společnost
a autorské právo

ALENA ANDRUŠKO

Vzor citace: ANDRUŠKO, A. Internet, informační společnost a autorské právo. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 276 s.

Lektorovali: Taťána le Moigne, ředitelka Google pro ČR a SRJUDr. Jiří Čermák, advokát

© Mgr. Alena Andruško, 2016

ISBN 978-80-7552-327-3 (brož.)

ISBN 978-80-7552-328-0 (e-pub)

Vydává Wolters Kluwer ČR, a. s., U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3, v roce 2016 jako svou 2500. publikaci. Odpovědná redaktorka Veronika Machková. Vydání první. Stran 276. Sazba PageDTP.cz . Tisk Sowa Sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko.

Obsah této publikace naleznete také v ASPI.

E-kniha k dostání na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz , e-mail: obchod@wolterskluwer.cz , tel.: 246 040 405, 246 040 400, fax: 246 040 401

Tato publikace s titulem Internet, informační společnost a autorské právo byla vytvořena pod názvem Vývoj a limity autorskoprávní ochrany v globální informační společnosti za účelem splnění autorčiných studijních povinností v rámci doktorského studia (Ph.D.) na Ústavu práva autorského, práv průmyslových a práva soutěžního na Univerzitě Karlově v Praze, Právnické fakultě, v akreditovaném doktorském studijním programu „Teoretické právní vědy“, studijní obor „Občanské právo (civilní proces, rodinné právo, právo k nehmotným statkům)“. Poznatky v této publikaci jsou oproti disertační práci doplněné a aktualizované k 31. prosinci 2015.

Školitelem autorky v rámci doktorských studií byl Prof. JUDr. Dr. iur. h. c. Jan Kříž, CSc.

O autorce

Mgr. Alena Andruško (nar. 1974) je absolventkou Univerzity Karlovy v Praze, Právnické fakulty (v roce 2002 dokončila magisterské studium a tento rok dokončuje doktorské studium) a zároveň je od roku 2002 členkou České advokátní komory nejprve jako advokátní koncipientka a od roku 2006 jako advokátka. Autorka působí též od roku 2012 na Ústavu práva autorského, práv průmyslových a práva soutěžního na Univerzitě Karlově v Praze, Právnické fakultě, kde přednáší v rámci předmětů Duševní vlastnictví, Mediální právo a také programu Lifelong Learning Program (LLP) Erasmus se zaměřením na problematiku ochrany autorských a osobnostních práv na internetu. K ochraně autorských práv na internetu se také váže autorčina publikační činnost.

Svoji kariéru začínala autorka v mezinárodní advokátní kanceláři Dewey Ballantine a dále ji rozvíjela v advokátní kanceláři Baker & McKenzie, kde se podílela na řadě významných firemních transakcí včetně fúzí, akvizic a restrukturalizací. V průběhu své advokátní praxe poskytovala právní poradenství též v oblasti sporné agendy včetně několika významných mezinárodních arbitráží. V letech 2006–2007 byla ředitelkou právní sekce společnosti CET 21, spol. s r. o. – provozovatele televizního vysílání programu Nova a zároveň členkou vrcholného vedení této společnosti, kde měla možnost rozvíjet své zkušenosti zejména v oblastech práva autorského a práva informačních technologií. Od roku 2010 až do tohoto roku působila jako seniorní advokátka advokátní kanceláře Kotrlík Bourgeault Andruško.

Poděkování

Ráda bych poděkovala všem, kteří mi umožnili tuto práci napsat, zejména pak JUDr. Ireně Holcové za čas, který práci věnovala, a JUDr. Jiřímu Čermákovi, partnerovi advokátní kanceláře Baker & McKenzie, s. r. o., za jeho vstřícnost, cenné připomínky a rady.

Abstract

Copyright law is one of the branches of law that has become, with the development of the internet, the center of interest for different types of stakeholders in the global information society. With the evolution of „Web 2.0“, sometimes called the „Participative Web“, represented by user-generated content (UGC), and also with the evolution of peer-to-peer (P2P) file sharing and recently cyberlockers, the effectiveness of copyright protection online has become a problem where solutions can be found only with difficulty. Online copyright infringement is a complex phenomenon with a multiplicity of contributing factors. To see and understand these factors one must not only know and understand the territorial and international legal rules governing copyright, but also know and understand the online ecosystem in which copyright infringement takes place, which is impossible without knowing the history, evolution and technical background of the internet. Only a complex knowledge and understanding of the whole issue enables one to see the full picture and ultimately reveals why the current copyright system sorely needs global review and reform.

Seznam použitých zkratek

U zkratek, které vznikly z cizojazyčných názvů organizací či dokumentů, jsou tyto pojmy uvedeny primárně v jazyce, ze kterých zkratka vychází. Český ekvivalent je doplněn pouze v případech, kdy se běžně užívá, popř. je doplněn o neoficiální překlad autorky; v některých případech, pokud není obvyklé pro nezkrácenou verzi pojmu užívat český překlad, je tento uveden pouze v originálním jazyce.

ADSL

Asymetric Digital Subscriber Line – asymetrická digitální účastnická linka

APEC

Asia-Pacific Economic Cooperation – Asijsko-pacifické hospodářské společenství

ARPA či DARPA

Advanced Research Project Agency – Agentura pro pokročilé výzkumné projekty, či Defense Advanced Research Project Agency – Agentura pro pokročilé výzkumné projekty Ministerstva obrany

CARICOM

Caribbean Community – Karibská komunita

CAS

Copyright Alert System

CCI

Center for Copyright Information

CDA

Communication Decency Act

CEPOL

European Police College – Evropská policejní akademie

CERN

Conseil Européen pour la recherche nucléaire – Evropská organizace pro jaderný výzkum

CERT

Computer Emergency Response Team – Skupina k reakci na počítačové hrozby/incidenty

CESnet

Czech Educational and Scientific Network – Česká vzdělávací a vědecká síť

CIPA

Children’s Internet Protection Act – Zákon k ochraně dětí na Internetu

CIS

Commonwealth of Independent States – Společenství nezávislých států

COMESA

Common Market for Eastern and Southern Africa – Společný trh pro východní a jižní Afriku

CSIS

Center for Strategic and International Studies – Centrum pro strategické a mezinárodní studie

CTU

Caribbean Telecommunications Union – Karibská telekomunikační unie

ČR

Česká republika

(D)DoS

(Distributed) Denial of Service – (distribuované) odmítnutí služby

DMCA

Digital Millennium Copyright Act

DNS

Domain Name System

ECOWAS

Economic Community of West African States – Hospodářské společenství západoafrických států

ECS

European Copyright Society

EC3

European Cyber Crime Center – Evropské centrum pro boj proti kyberkriminalitě

EFF

Electronic Frontier Foundation

ENISA

European Network and Information Security Agency – Evropská agentura pro bezpečnost sítí a informací

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EUROJUST

The European Union Judicial Cooperation Unit – Jednotka EU pro justiční spolupráci

E2E (e2e)

End-to-end

FCC

Federal Communications Commission – Federální komise pro komunikace USA

FESnet

Federal Educational and Scientific Network

FTP

File Transfer Protocol

GATS

General Agreement on Trade and Services – Všeobecná dohoda o obchodu a službách

GATT

General Agreement on Tariffs and Trade – Všeobecná dohoda o clech a obchodu

GPRS

General Packet Radio Service – všeobecná paketová rádiová služba

G8

Group of Eight – Skupina států G8

HADOPI

Haute Autorité pour la diffusion des œuvres et la protection des droits d’auteur sur Internet

HTML

Hyper Text Markup Language

HTTP

Hyper Text Transfer Protocol

IAB

Internet Architecture Board – Rada pro architekturu Internetu

IANA

Internet Assigned Numbers Authority

IAP

Internet Access Providers – poskytovatelé přístupu k síti

ICANN

Internet Corporation for Assigned Names and Numbers

IESG

Internet Engineering Steering Group – Řídící výbor pro řešení technických úkolů na Internetu

IETF

Internet Engineering Task Force – Pracovní skupina/sbor pro řešení technických úkolů na Internetu

INRIA

Institut national de recherche en informatique et en automatique – Národní výzkumný institut pro informatiku a automatizaci

IP

Internet Protocol – internetový protokol

IPTO

Information Processing Techniques Office

IRSG

Internet Research Steering Group – Řídící výbor pro internetový výzkum

IRTF

Internet Research Task Force – Pracovní skupina/sbor pro internetový výzkum

ISDN

Integrated Services Digital Network – Digitální síť integrovaných služeb

ISO

International Organization for Standardization – Mezinárodní organizace pro normalizaci

ISOC

Internet Society – Internetová společnost

ISP

Internet Service Providers – poskytovatelé internetových služeb, terminologií Směrnice o elektronickém obchodu – poskytovatelé služeb informační společnosti

ITU

International Telecommunication Union – Mezinárodní telekomunikační unie

MIT

Massachusetts Institute of Technology – Massachusettský technologický institut

MPAA

Motion Picture Association of America

MZV ČR

Ministerstvo zahraničních věcí České republiky

NASA

National Aeronautics and Space Administration – Národní úřad pro letectví a kosmonautiku

NCP

Network Control Program (Protocol)

NOZ

Nový občanský zákoník, resp. zákon č. 89/2012 Sb. v platném znění

NPL

National Physical Laboratory

NS ČR

Nejvyšší soud České republiky

NSF

National Science Foundation – Národní vědecká nadace

NSFNET

National Science Foundation Network

NSI

Network Solutions Inc.

NTD

Notice and Takedown – zaslání upozornění a odstranění (stažení) obsahu

NTIA

National Telecommunications and Information Administration

OCILLA

Online Copyright Infringement Liability Limitation Act

OECD

Organization for Economic Cooperation and Development – Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj

OSI

Open System Interconnection – Propojení otevřených systémů

OSN

Organizace spojených národů

PIPA

Protect Intellectual Property Act – Zákon na ochranu práva duševního vlastnictví

P2P

Peer-to-Peer

RE

Rada Evropy – Council of Europe

RFC

Request for Comments – Žádost o připomínky

RIAA

Recording Industry Association of America

RÚB

Bernská úmluva o ochraně literárních a uměleckých děl

SAnet

Slovak Academic Network – Slovenská akademická síť

Sb. m. s.

Sbírka mezinárodních smluv ČR

SCO

The Shanghai Cooperation Organization – Šanghajská organizace pro spolupráci

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie (dříve Evropský soudní dvůr)

SMTP

Simple Mail Transfer Protocol

SOPA

Stop Online Piracy Act – Zákon na zastavení online pirátství

SRI

Stanford Research Institute – Stanfordský výzkumný institut

SZES

Smlouva o založení Evropského společenství

TCP/IP

Transmission Control Protocol/Internet Protocol

TRIPS

Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights – Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví

UCLA

University of California Los Angeles

UDP

User Datagram Protocol

UDRP

Uniform Domain Name Dispute Resolution Policy – Jednotná pravidla pro řešení sporů z doménových jmen

UGC

User-Generated Content – obsah generovaný uživateli

URL

Uniform Resource Locator – jednotný lokátor zdrojů

USA

United States of America – Spojené státy americké

WCT

World Intellectual Property Organization Copyright Treaty – Smlouva světové organizace duševního vlastnictví o právu autorském

WGIG

Working Group on Internet Governance

WIPO

World Intellectual Property Organization – Mezinárodní organizace duševního vlastnictví

WPPT

WIPO Performances and Phonograms Treaty – Smlouva WIPO o výkonech výkonných umělců a o zvukových záznamech

WTO

World Trade Organization – Světová obchodní organizace

WWW

World Wide Web

W3C

World Wide Web Consortium

ZSIS

Zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti

Úvod

„Change is the law of life.

And those who look only to the past or present are certain to miss the future. “

John F. Kennedy^1

„Změna je zákonem života.

A ti, kdo se dívají jen do minulosti nebo přítomnosti, zcela určitě promarní budoucnost.“

John F. Kennedy

Vývoj a limity autorskoprávní ochrany v globální informační společnosti úzce souvisejí s vývojem právní ochrany v globální informační společnosti obecně. Dnešní globální informační společnost je determinována vznikem a vývojem internetu, i když o globální informační společnosti se hovořilo už s vynálezem telegrafu, telefonu, či přenosu obrazu. Každá z uvedených technologií určitým způsobem předefinovala způsob sociální interakce a dala vzniknout právním vztahům, pro které bylo potřeba v právu najít správnou kategorii. Internet, fenomén naší doby, vytvořil v historicky velmi krátké době nejen zcela nová průmyslová odvětví, ale též zcela změnil zažité obchodní modely celé řady industrií. 2

Dle zdroje Internet World Stats 3 byl k 30. listopadu 2015 odhadovaný počet uživatelů internetu na světě více než tři a čtvrt miliardy, tj. zhruba 46 % světové populace, přičemž platí rovnice, že s kvalitou infrastruktury internetu v daném regionu (kvalita, rychlost přenosu a penetrace) narůstá vliv nejen na legální, ale i nelegální využívání sítě. To se samozřejmě týká i práv duševního vlastnictví včetně práv autorských. Průmyslová odvětví, která intenzivně využívají práv duševního vlastnictví, tvoří dle Evropské komise (dále také jen „Komise“) přibližně 39 % hrubého domácího produktu Evropské unie (dále také jen „EU“), což představuje přibližně 4,7 bilionu EUR ročně a závisí na nich až 35 % pracovních míst. 4 V roce 2013 se přitom 11 % společností mělo stát obětí porušování práv duševního vlastnictví. 5

Obecně je téma „vývoj a limity autorskoprávní ochrany v globální informační společnosti“ nekonečně široké. K tématu lze přistoupit z mnoha různých úhlů a podrobně analyzovat jakýkoli jeho aspekt od právně teoretického vymezení pojetí a role autorského práva přes rozbor a srovnání jeho jednotlivých teritoriálních úprav, přístup států k jeho vymáhání v kyberprostoru, až po analýzu partikulárních oblastí, jako je šíření různého typu děl po internetu, zkoumání kyberkriminality (online pirátství) apod.

Odborných prací na jednotlivá dílčí témata ve vztahu k ochraně autorských práv, které zahrnují aspekt internetu, existuje v současné době nepřeberné množství, je ale velmi složité nalézt práci, která by tuto problematiku pojala komplexně. Je tak možné si přečíst podrobnou studii na téma odpovědnosti poskytovatelů internetových služeb ( Internet Service Providers , zkráceně ISP, dále také jen „ISP“) za cizí obsah v jednotlivých státech i regionech, seznámit se s problematikou softwarového práva, je možné si přečíst, jak se změnil způsob řešení sporů o doménová jména, seznámit se s tím, jak státy postupují na mezinárodním i teritoriálním poli v boji s počítačovou kriminalitou, podrobně rozebrat jednotlivá ustanovení mezinárodních smluv i vnitrostátních předpisů týkajících se určitého typu právních vztahů zahrnující aspekt internetu, nic z toho nám ale nepomůže pochopit základ a podstatu toho všeho – jak internet vůbec funguje a co, resp. kdo chování v kyberprostoru ovlivňuje. Tato práce si proto klade za cíl zvolené téma uchopit a zpracovat uceleně, tj. nejen popsat vývoj národních a mezinárodních právních pravidel, kterými se ochrana autorského práva v informační společnosti řídí, ale také osvětlit vznik, vývoj a z toho plynoucí specifika kyberprostoru.

Jakékoli právní odvětví zabývající se právními vztahy, jejichž součástí je internet, je ze své podstaty multidisciplinárním oborem. Také k pochopení vývoje autorskoprávní ochrany v kyberprostoru je potřeba mít nejenom znalost práva, ale také základních technikálií internetu. Je nezbytné vědět nejen jaké právo se na konkrétní právní vztah uplatní, což může být samo o sobě v neohraničeném kyberprostoru složité, ale také jak internet funguje a kdo jej řídí, kdo určuje pravidla jeho technických funkcí a jakými pravidly je naopak upraveno chování v kyberprostoru, kdo kontroluje klíčové technické aspekty internetu, jaké hodnoty sdílejí tvůrci a uživatelé internetu a zda se tyto hodnoty liší od těch v offline světě, jakým konkrétním způsobem mohou vlády jednotlivých států prosadit dodržování teritoriálně omezeného zákona v neohraničeném kyberprostoru, zda je v kyberprostoru možné účinně vymáhat právo, jak mohou mezinárodní závazky, které vznikly dlouho před vznikem internetu, ovlivnit tvorbu těch současných apod. Odpovědi na všechny tyto otázky jsou zásadní k porozumění a pochopení prostředí internetu a pravidel, kterými se různé aspekty jeho užívání řídí, a tím také k porozumění a pochopení toho, čím se liší právní vztahy tvořené v kyberprostoru či dotčené internetem od těch v offline světě.

Stejně tak jako studenti práv začínají na právnické fakultě první léta svého studia historickým vývojem práva, jehož znalost je nezbytná k pochopení současného systému práva i jeho teritoriálních odlišností, začíná i tato práce výkladem toho, jak internet vznikl, co jím vlastně je, jak se vyvíjel a jak začal postupně ovlivňovat chování celé globální informační společnosti v širokém chápání toho slova. Navíc znalost vývoje internetu a pochopení toho, co internetem, resp. kyberprostorem je, osvětluje, proč tvorba práva informačních technologií nenaráží jen na specifické problémy ve vztahu k aplikovatelnosti a vymahatelnosti práva (vzhledem k fyzické neomezenosti kyberprostoru), ale také ve vztahu k vlastní normotvorbě, kdy vzhledem k charakteru tohoto oboru práva, který se zabývá pravidly užívání různých technologií, existuje značný tlak na technické fakticity. 6 Teprve po seznámení se s technickou podstatou internetu a tím, kdo jej kontroluje a rozhoduje o pravidlech, kterými se řídí, po seznámení se s původním hodnotovým systémem kyberprostoru, který do něj vtělili jeho tvůrci a s důvody, které vedly k jeho postupné změně, a také po seznámení se s vývojem prosazování autority státu v kyberprostoru a způsobech a mezích jejího uplatňování, je teprve možné přistoupit k výkladu, jak se v kyberprostoru vyvíjelo a jak a čím je limitováno autorské právo.

Pokud pak hovoříme o odpovědnosti za porušování autorského práva na internetu, pak hovoříme především o odpovědnosti ISP, bez kterých se na internetu neobejde žádná interakce. Zjednodušeně se dá říci, že ISP jsou subjekty – fyzické nebo právnické osoby, které umožňují komunikovat informace z jednoho elektronického zařízení do druhého. 7 Mezi ISP tak patří např. poskytovatelé přístupu k síti ( Internet Access Providers , zkráceně IAP, dále také jen „IAP“) i další typy ISP, kteří provozují např. různé sociální sítě (Facebook, Twitter, Instagram atd.), diskusní fóra, blogy, agregátory, vyhledavače, aukční servery apod. Největší část díla se proto zabývá vývojem odpovědnosti za porušování autorských práv online právě těchto subjektů, a to zejména v USA, EU a České republice, ale neopomíjí ani popis snah o revizi stávajícího systému autorského práva tak, aby byl lépe použitelný v digitálním globálním světě dnešních dnů.

K pochopení toho, jak je možné do budoucna změnit chápání i podobu autorského práva, které je stále výsostně teritoriální, je potřeba poznat, jak funguje ekosystém porušování autorských práv online, včetně vymezení hlavních aktérů, kteří se jej účastní. Je ale také potřeba se seznámit s rozličnými přístupy jednotlivých států k vymáhání autorských práv online, včetně úspěšnosti jimi zvolených metod. Specifickou částí této problematiky je pak otázka kyberkriminality ve vztahu k autorskému právu online páchaná zejména prostřednictvím tzv. peer-to-peer (dále také jen „P2P“) sítí, či nověji tzv. cyberlockers – tedy webových filehostingových stránek. To vše má vliv na úvahy jednotlivých států o nezbytnosti globální reformy autorského práva i její podobě.

Reforma nefunkčního autorského práva se s rozvojem internetu stala jednou z hlavních priorit prakticky všech vyspělých států. Co se však týká její konkrétní podoby, nezdá se, že bychom se s ohledem na značnou polaritu názorů účastníků informační společnosti jednajících zejména ve vleku svých ekonomických zájmů měli ve střednědobém horizontu dočkat nějakých zásadních rozhodnutí či změn. Podrobná analýza úspěšných i neúspěšných snah, zejména na poli evropském, ale také úvahy de lege ferenda , které uzavírají tuto práci, by mohly naznačit jak ideální směr, kterým by se autorské právo v globální informační společnosti mělo vydat, tak reálné limity, které bude muset v rámci této dlouhé cesty překonat.

Veškeré citace z použité zahraniční literatury v tomto díle (včetně citací uvedených na úvod každé z kapitol) jsou neoficiálním překladem autorky. Co se týká použité terminologie – některé termíny, se kterými je následně pracováno v dalším textu, jsou definovány zpravidla při jejich prvním použití uvozením slovy „dále jen“, popř. „dále také jen“, jako např.: zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník v platném znění (dále také jen „občanský zákoník“). Některé z definovaných termínů jsou také obsaženy v seznamu zkratek, který se nachází na úvodních stranách tohoto díla.

Osoby, které disponují exkluzivními autorskými právy, jsou nazývány oprávněnými držiteli či nositeli autorských práv, či pouze držiteli či nositeli práv – v závislosti na kontextu. V tomto ohledu není rozlišováno ani blíže rozváděno, zda se jedná o autory či pouze o ty, kteří disponují majetkovými autorskými právy, ani to, zda se jedná o práva autorů k autorským dílům či práva výkonných umělců k jejich výkonům apod., jelikož to není z hlediska tématu díla relevantní. Informace obsažené v této práci odpovídají stavu poznání ke konci prosince 2015, tj. jsou čerpány z dokumentů, vědeckých prací a studií dostupných k tomuto datu.

1 Kennedy, J. F. Address in the Assembly Hall at the Paulskirche in Frankfurt. June 25, 1963. Peters, G.; Woolley, J. T. The American Presidency Project. Dostupné na: http://www.presidency.ucsb.edu/ws/?pid=9303.

2 Andruško, A. Reforma autorského práva na poli EU. In Kříž, J. a kol. Aktuální otázky práva autorského a práv průmyslových: Nový občanský zákoník a vybrané problémy evropského práva duševního vlastnictví – dopady na českou legislativu a praxi. Univerzita Karlova v Praze, Právnická fakulta, 2014. Viz také Andruško, A. Srovnání různých přístupů k porušování autorského práva na Internetu. VIII. ročník studentské vědecké odborné činnosti (SVOČ), 2015.

3 Viz http://www.internetworldstats.com/.

4 Viz Office for Harmonization in the Internal Market. Intellectual Property Rights Intensive Industries: Contribution to Economic Performance and Employment in the European Union. Industry-Level Analysis Report. Září 2013. Dostupné na: http://ec.europa.eu/internal_market/intellectual-property/docs/joint-report-epo-ohim-final-version_en.pdf.

K tomu viz také Sdělení Komise Evropskému parlamentu, Radě a Evropskému hospodářskému a sociálnímu výboru Cesta k obnovenému konsensu o prosazování práv duševního vlastnictví: akční plán EU. 1. července 2014. COM(2014)392. Dostupné na: www.europarl.europa.eu/meetdocs/2014_2019/documents/com/com_com(2014)0392_/com_com(2014)0392_cs.pdf.

5 Tamtéž.

6 POLČÁK, R. Internet a proměny práva. Praha: Auditorium s. r. o., 2012, str. 56.

7 Viz COTTER, T. F. Some Observations on the Law and Economics of Intermediaries. Legal Studies Research Paper Series, Accepted Paper No. 2005 – 14. October 2005. Washington and Lee University School of Law. Michigan State Law Review Vol 2005:1. Dostupné na: poseidon01.ssrn.com.

KAPITOLA 1

Globální informační společnost

„It is the framework which changes with each new technology and not just the picture within the frame.“

Eric McLuhan^8

„Nejen obraz uvnitř rámu, ale i samotný rám, ve kterém je obraz zasazen, se mění s každou novou technologií.“

Eric McLuhan

Pojem „informační společnost“ se zpravidla používá k označení společnosti, která si postupně uvědomuje důležitost informací a která ke zvýšení své informovanosti využívá možností daných moderními informačními a komunikačními technologiemi.9Dnešní informační společnost je určena stále větší závislostí na informacích, která se bude do budoucna prohlubovat – v soukromém i pracovním životě každého z nás. Internet však nebyl první informační technologií, která měla všechno změnit. Z hlediska historické perspektivy můžeme o informační společnosti začít hovořit už s nástupem tisku, přičemž vynález každého dalšího masově užívaného informačního média jako telegraf, telefon, rádio, film, či televize informační společnost rozvíjel, měnil a formoval.

Podle profesora Wu^10každá z nových informačních technologií začínala jako otevřené médium, které budilo velká očekávání, nakonec se ale každá z nich stala uzavřeným a plně kontrolovaným průmyslovým odvětvím.11Například Waldemar Kaempffert, editor Scientific American, populárního vědeckého časopisu, vydávaného v USA od roku 1845^12, po objevu rádia prohlásil:„Všechna tato nepropojená společenství a domy budou sjednoceny prostřednictvím rádia tak, jak to telegraf ani telefon nikdy nedokázal.“Nikola Tesla předpovídal v roce 1904 při svých pokusech s bezdrátovým přenosem elektrické energie, že:„V okamžiku, kdy bude bezdrátový přenos plně aplikován, se celá zeměkoule přemění v obrovský mozek, který bude schopen reagovat každou svou jednotlivou částí.“. D. W. Griffith pronesl v souvislosti s objevem filmu ve 20. letech minulého století, že„Objev filmu znamená, že děti ve veřejných školách budou vzdělávány prakticky v každé oblasti pohyblivými obrázky. Bezpochyby se už nebudou nikdy povinny učit historii čtením“.13

Wu dovozuje, že každá z informačních technologií v historii prošla obdobným vývojem, který Wu nazývá cyklem – od revoluční novosti a mladistvého utopismu k vysoce centralizovanému a integrovanému novému průmyslovému odvětví. Jak Wu uvádí, historie dokládá, že každá z informačních technologií byla nejdříve pouhým hobby svého objevitele, než se stala průmyslem,„improvizovaně vyrobeným zařízením, než se stalo výrobním zázrakem, volně přístupným programem, než se stal striktně kontrolovaným jednou jedinou korporací nebo kartelem – otevřeným systémem, než se stal uzavřeným.“14Dle Wu je tento vývoj od otevřeného k uzavřenému systému tak běžný, že se zdá nevyhnutelný, což mj. dokládá také vývoj posledního desetiletí, který naznačuje, že i současná informační společnost doznala ve své otevřenosti značných změn, které navíc zdaleka nejsou u konce.

Z hlediska právní reflexe informační společnosti se vymezením tohoto pojmu zabývá ve své publikaci Internet a proměny práva^15např. Radim Polčák, který čerpá z vymezení informační společnosti anglickým sociologem Frankem Websterem.16Polčák tento pojem zpracovává ze dvou perspektiv – kvantitativní a kvalitativní.

Dle Polčáka kvantitativní vymezení pojímá informační společnost jako společenství, v němž je technicky umožněna bezproblémová a neomezená tvorba, distribuce a výměna informací. Typické pro tento typ nazírání informační společnosti je používání kvantifikovatelných kritérií jako např. datových objemů, počtu uživatelů, rychlosti strojového zpracování, propustnosti komunikačních linek apod. Jinými slovy, je to společenství zaměřené na informační infrastrukturu, které si všímá na prvním místě rozvoje a dostupnosti technických prostředků tvorby, přenosu a zpracování informací a v němž je ideálně technicky umožněna bezproblémová a neomezená tvorba, distribuce a výměna informací. Dle Polčáka je informační společnost v kvantitativním (infrastrukturním) smyslu ideální kategorií dokonalé vzájemné informovanosti, která je však nedosažitelná.17

Kvalitativní nazírání na informační společnost je dle Polčáka zaměřeno naopak na obsah a kvalitu přenášených informací. Tento pohled se tak zaměřuje především na to, jak kvalitní je informační výměna a jaký je její následný organizační efekt. Za ideál infomační společnosti pak Polčák považuje společnost, ve které její členové nejenže plně využívají dokonalé informační infrastruktury, ale ve které prostřednictvím této dokonalé infrastruktury komunikují skutečné informace.18

Dle Polčáka jsou oba pohledy na informační společnost pro dosažení ideálu organizované společnosti (společenství s plnou mírou vnitřní informovanosti) srovnatelně relevantní. Nelze tedy zaměřit pozornost veřejnosti a alokaci zdrojů pouze na budování infrastruktury bez toho, aby současně probíhal vývoj mechanismů k podpoře informačních aktivit a ochraně před balastem. Jinými slovy, budování infrastruktury, kterým se zabývají zejména kvantitativní disciplíny jako ekonomie a informatika, je dle Polčáka stejně důležité jako vývoj regulačních mechanismů ve vztahu k obsahu přenášených informací, což je doménou kvalitativních disciplín, jako jsou právní věda, filozofie či sociologie, přičemž dosažení rovnováhy mezi nimi by mělo být ideálem informační společnosti.19

Následující část díla se bude zabývat aspekty kvantitativního nazírání informační společnosti, v rámci kterého bude osvětlen také vznik a vývoj fenoménu internetu jako základního činitele globální informační společnosti, včetně správy jeho technologicky administrativních aspektů, přičemž neopomine ani vysvětlení základních technických funkcí internetu, resp. toho, jak jeho prostřednictvím probíhá výměna informací. Byť může být tato část výkladu některými považována za nadbytečnou či zbytečně podrobnou, dle autorky je pro pochopení prostředí internetu a právních vztahů, které se v kyberprostoru utvářejí, stejně důležitou jako je znalost vzniku a historie práva v offline světě.

1.1 Internet, základní činitel globální informační společnosti

Podle webové encyklopedie Wikipedia je internetem^20 globální systém navzájem propojených počítačových sítí („síť sítí“), které mezi sebou komunikují pomocí tzv. rodiny internetových protokolů. Protokolem se v informatice rozumí konvence nebo standard, podle kterého probíhá elektronická komunikace a přenos dat mezi dvěma koncovými body (např. počítači).

Standardem (či kódem) se pak rozumí normativní specifikace pro technologie nebo metody aplikovatelné na internetu. Internetové standardy obecně zajišťují, aby mezi sebou hardwary a softwary připojené k internetu byly schopny spolupracovat/komunikovat. Nejzásadnějšími standardy jsou pak ty, které definují internetové protokoly TCP/IP, tj.„Transmission Control Protocol“(TCP) a „Internet Protocol“(IP). Internetové standardy jsou vytvářeny a publikovány tzv.Internet Engineering Task Force(IETF), prostřednictvím procedury zvané RFC(Requests for Comments); k tomu vizblížekapitola 1.1.1.2 a 1.1.3.4.

Počet uživatelů internetu, stejně tak jako poskytovatelů internetových služeb (ISP) zažívá každoročně příkrý vzestup. Jak už bylo uvedeno v úvodu, k 30. listopadu 2015 přesáhl odhadovaný počet uživatelů internetu ve světě více než tři a čtvrt miliardy, tj. zhruba 46 % světové populace (v Evropě s penetrací 73,5 %).21V České republice byl dle Českého statistického úřadu v roce 2015 podíl domácností vybavených počítačem a internetem více než 73 %, přičemž 97,2 % uživatelů se k internetu připojuje z domova.22Sedm z deseti Čechů (více než 93 % uživatelů internetu) používá e-mailovou korespondenci a polovina internetových uživatelů v roce 2015 využívala sociální sítě; čtyři z deseti přes internet telefonovali.23

Stejnou rychlostí jako narůstá počet uživatelů internetu, se v důsledku neuvěřitelné rychlosti technologického vývoje mění i prostředí a možnosti internetu. Někdy se v této souvislosti hovoří o tom, že internet „dospívá“. Zároveň se kyberprostor stále více regionalizuje. Největší rozdíly mezi jednotlivými zeměmi existují v dostupnosti a kvalitě připojení (penetraci, rychlosti datového toku apod.). Internet se mezi jednotlivými státy a regiony liší ale také používaným jazykem, cílenou reklamou i službami, mírou státní cenzury v závislosti na kulturně geopolitických nebo náboženských preferencích či právní úpravou chování v kyberprostoru. Dalo by se dokonce říci, že některé země jako např. Čína fungují jako jakési obří kancelářské sítě, od základů centralizované, do nichž jsou na základě systému, který funguje podobně jako firewall, vpouštěny z globální sítě jen určité informace.24Nic jako jednotný internet, či internet bez hranic, tedy už dávno neexistuje.

Internet od svého vzniku před 46 lety, což je prismatem historického vývoje závratně krátká doba, prošel překotným vývojem – od svobodného média pro pár technicky zdatných nadšenců, „hovořícího“ výlučně anglicky, ke globálnímu, stále více kontrolovanému nástroji uskutečňování obrovského množství sociálních i obchodních interakcí. Internet se stal každodenní součástí našich životů nejen v oblasti komunikace soukromé, ale i v komunikaci se státními autoritami a soudy. Stal se ale také nástrojem páchání nelegální činnosti – obchodu s drogami, lidmi a zbraněmi, finančních podvodů, krádeží osobních dat i peněz, stalkingu, špionáže, teroristických útoků apod.

Internet předefinoval či přeformoval veškerá tradiční komunikační média, resp. od základu změnil (či mění) jejich obchodní modely, vytvořil zcela nová průmyslová odvětví, ale také umožnil a akceleroval vznik nových komunikačních interakcí mezi lidmi např. prostřednictvím tzv.instant messaging, internetových fór, bloggů či sociálních sítí.25Elektronické obchodování, tzv.e-commerce,se začalo významnou měrou podílet na hrubém domácím produktu řady zemí, přičemž vytvořilo množství nových pracovních příležitostí. Finanční služby, které jsou prostřednictvím internetu nabízeny, významně ovlivnily odběratelsko-dodavatelské řetězce napříč celými hospodářskými odvětvími.26

Internet ale také významně zasáhl do světa autorů, resp. do jejich obchodních modelů budovaných po celá desetiletí. Zatímco ještě před 30 lety se člověk do kolize s autorskými právy nemohl dostat v příliš mnoho situacích, dnes je díky internetu s ochranou autorských práv (i možným pokušením je jednoduše porušit) konfrontován v zásadě pokaždé, když si zapne počítač, či použije svůj chytrý telefon ke sdělování, sdílení anebo vytváření jakéhokoli obsahu, ať už vlastního nebo cizího.

1.1.1 Vznik a vývoj internetu

Znalost historického vývoje internetu od jeho vzniku do dnešní doby je důležitá k pochopení hodnot, které sdíleli tvůrci internetu a které reflektovali v jeho základní technické architektuře, a ozřejmuje důvody jeho fenomenálního úspěchu. Je ale také důležitá k porozumění způsobu, jak probíhá komunikace na internetu, jak se utvářejí právní vztahy na internetu (v kyberprostoru) i k pochopení toho, proč jsou klíčové technické aspekty internetu včetně kořenových serverů pod kontrolou USA, co to přesně znamená, i proč se to v nejbližší době nejspíše nezmění, včetně toho, zda jsou sílící hlasy, které na tuto skutečnost pohlížejí značně kriticky, odůvodněné. Zjednodušeně řečeno, vznik a vývoj internetu není jen nesmírně zajímavou oblastí ke zkoumání, ale znalost těchto souvislostí je též z pohledu práva nezbytná k pochopení internetu, resp. prostředí kyberprostoru, které internet utváří.

1.1.1.1 Vznik internetu – ARPANET, NSFNET

Za počátek a předchůdce internetu je obecně považováno spuštění projektu ARPANET Agentury pro pokročilé výzkumné projekty grantové agentury Ministerstva obrany USA s názvem Defense Advanced Research Projects Agency (zkráceně DARPA, dále také jen „DARPA“) v roce 1969. Agentura se původně nazývala Advanced Research Projects Agency (zkráceně ARPA, dále také jen „ARPA“) a odtud i název projektu.27

Počátečním impulzem k vývoji internetu, resp. tehdy ARPANETu, bylo vypuštění první umělé vesmírné družice Sputnik 1 dne 4. října 1957 a měsíc poté Sputnik 2 tehdejším Sovětským svazem.28Vypuštění Sputniků se pro mnohé v USA stalo důkazem schopnosti Sovětského svazu odpálit mezikontinentální balistické střely a tak vojensky ohrozit USA. Největší obavy panovaly zejména o zabezpečení velmi zranitelného analogového pozemního komunikačního systému (tzv.Command and Control System) v případě potencionálního jaderného útoku. Co však vypuštění Sputniků znamenalo pro USA určitě, bylo zpochybnění jejich technologické nadřazenosti, což bylo v období studené války politicky nepřípustné. USA, jejichž prezidentem byl tehdy 34. prezident v pořadí – generál Dwight Eisenhower, jednoznačně pochopily, že pokud nezmobilizují síly na poli vědy, ztratí nejen vědecký, ale hlavně technologický náskok před tehdejším Sovětským svazem, což by mohlo mít do budoucna dalekosáhlé důsledky.29

Po vypuštění Sputniků se tak v USA začaly dít věci. Bezprostředním důsledkem bylo přijetí zákonů v roce 1958, které vedly k založení Národního úřadu pro letectví a kosmonautiku (National Aeronautics and Space Administration,zkráceně NASA, dále také jen „NASA“)pro nevojenský vesmírný výzkum^30a právě agentury ARPA (dnes DARPA),jako grantové agentury Ministerstva obrany USA, kde se naopak soustředil veškerý vojenský výzkum.31V rámci agentury ARPA byl pak zřízen Úřad pro technické postupy zpracovávání informací (Information Processing Techniques Office,zkráceněIPTO, dále také jen „IPTO“), dříve nazývanýCommand&Control Research Office, v jehož vedení se vystřídala celá řada významných vědců počínaje J. C. R. Lickliderem.32Právě IPTO dostalo na starosti vývoj nového komunikačního systému, který vyústil do vývoje ARPANETu – předchůdce internetu.

Obecně zahájilo vypuštění Sputniků v USA zlatou éru rozvoje vědy a technologií, kdy se investice do vědy zdvihly z 5 miliard amerických dolarů v roce 1959 na 13 miliard v roce 1964. V polovině 60. let dosahovaly investice do vědy 3 % hrubého domácího produktu USA, což je dodnes považováno za cíl mnoha světových ekonomik a symbol pokroku.33

První zpráva byla přes ARPANET zaslána dne 29. října 1969 ve 22:30 hodin, konkrétně z laboratorního počítače prof. Leonarda Kleinrocka^34na Kalifornské Univerzitě v Los Angeles (University of California, Los Angeles,zkráceně UCLA, dále také jen „UCLA“) do druhého počítačového uzlu, který se nacházel ve Výzkumném institutu Stanfordské univerzity (Stanford Research Institute, zkráceně SRI, dále také jen „SRI“). K první zprávě – šlo o pokus přihlásit se na vzdálený počítač zasláním písmen „LOG“ – prof. Kleinrock uvedl, že navázání kontaktu zároveň ověřovali telefonicky. Poslali tedy písmeno „L“ a ve stejný okamžik telefonicky ověřili, zda je v SRI vidí na obrazovce. Stejný postup zopakovali s písmenem „O“. Posléze se pokusili zaslat další písmeno „G“, ale počítačový systém na SRI spadl. Byť byl tento pokus vzdáleného připojení počítačů prostřednictvím ARPANETu jen částečně úspěšný, je tento okamžik považován za počátek informační revoluce.35V prosinci 1969 pak síť čítala čtyři počítačové uzly, kdy se do ARPANET připojila i Univerzita v Utahu a Kalifornská univerzita v Santa Barbaře.

Technickou podstatou ARPANETu, která je dodnes základem internetu (viz kapitola 1.1.1.2), bylo vytvoření matematické teorie tzv. „paketových“ sítí a její uvedení do provozu prof. Kleinrockem. Teorii paketových sítí vytvořil prof. Kleinrock mezi lety 1960–1962 v rámci studia na Massachusettském technologickém institutu (Massachusetts Institute of Technology, zkráceně MIT, dále také jen „MIT“), i když pro úplnost je potřeba dodat, že totožnou teorii vytvořili zhruba ve stejných letech nezávisle na něm také Paul Baran, americký inženýr polského původu pro RAND Corporation a fyzik Donald Watts Davis, tehdy pracující pro British National Physical Laboratory (NPL).36

Zpočátku používal ARPANET k přenosu informací tzv.Network Control Program(někdy se také užívá pojemNetwork Control Protocol) vyvinutý Vintonem Cerfem, než byl k 1. lednu 1983 nahrazen flexibilnějšími a efektivnějšími TCP/IP protokoly, čímž byla z technického pohledu započata zcela nová éra vývoje tohoto převratného způsobu komunikace.37Proč právě zavedení TCP/IP protokolů patřilo k jednomu z rozhodujících momentů, které učinily z internetu to, čím je nyní, resp. umožnilo jeho raketový rozvoj, je vysvětleno níže.

Tato „vojenská éra“ internetu (ARPANETu) však netrvala dlouho. V letech 1984–1986 byla za pomoci Národní vědecké nadace (National Science Foundation, zkráceně NSF, dále také jen „NSF“)38Ministerstva obchodu USA, která zafinancovala několik velmi výkonných serverů na různých amerických univerzitách, vyvinuta a uvedena do provozu síť známá jakoNational Science Foundation Network, zkráceně NSFNET. NSF je nezávislou vládní agenturou zřízenou Kongresem USA v roce 1950, která je odpovědná za podporu vědeckého výzkumu. Pro zajímavost, v současné době poskytuje NSF (s ročním rozpočtem např. pro rok 2014 ve výši 7,2 miliard amerických dolarů) finanční podporu v objemu přibližně 24 % veškerého federálně podporovaného výzkumu prováděného americkými vysokými školami; v mnoha oblastech jako je matematika, kybernetika a sociální vědy je NSF dokonce hlavním zdrojem federální podpory. V této souvislosti je dobré připomenout, že počítače tehdy zabíraly včetně chlazení často několik místností a náklady na jejich pořízení byly enormní. Navíc zacházení s počítači a jejich programování bylo výsadou pouze několika málo osvícených a vzdělaných univerzitních vědců. Proto univerzitní počítače včetně lidského potenciálu využívala (na smluvním základě) nejen (D)ARPA k vojenským účelům, ale také Ministerstvo obchodu USA v rámci svého projektu NSFNET.

V roce 1990, poté co NSFNET přebral roli páteřní sítě obstarávající největší část provozu ARPANETu, byl ARPANET oficiálně ukončen.39NSF poté začala postupně zmírňovat restrikce ve vztahu ke komerčnímu využívání NSFNETu, byť ovšem ani ona jej nemohla, vzhledem ke svému charakteru (NSFNET byl výzkumným projektem financovaným vládní agenturou NSF), uvolnit pro plné komerční využití. NSF se proto rozhodla NSFNET postupně odstavit s tím, že přenosovou kapacitu sítě postupně převezmou nově vznikající sítě v soukromých rukou, a tak komerčnímu využití sítě nebude už nic bránit. K ukončení této „akademické“ éry internetu došlo spolu s odstavením NSFNETu dne 30. dubna 1995, kdy internet zahájil svoji poslední – „komerční“ éru trvající dosud.

Plnému komerčnímu uvolnění internetu však předcházel ještě jeden zcela zlomový moment, který je pro využívání internetu z našeho pohledu zcela zásadní, a to vývoj aplikací World Wide Webuv roce 1990, zejm. pak protokolu HTTP(Hyper Text Transfer Protocol)a jazyku HTML(Hyper Text Markup Language)a jejich připojení do aplikační vrstvy sítě v roce 1993 (k tomu vizvíce kapitola 1.1.1.3 níže).

1.1.1.2 Technická podstata internetu – TCP/IP; e2e

Obecně je jedním z úkolů telekomunikačních systémů přenos dat různými přenosovými cestami. Podstatou vývoje přenosových systémů je pak z hlediska nejlepšího ekonomického zhodnocení logicky snaha o co nejefektivnější využití přenosového prostředí, tzn. jejich vícenásobné využití.40 V rámci síťových technologií existují dva základní síťové principy – přepojování okruhů (circuit switching) a přepojování paketů (packet switching).41

a) Přepojování okruhů

Princip přepojování okruhů (circuit switching), ve své klasické podobě, je velmi starou technologií používanou v komunikačních technologiích od počátku telegrafie a telefonie, a poté, s nástupem digitalizace, též v rámci tzv. ISDN (Integrated Services Digital Network).42 Tento systém funguje tak, že reprezentuje kompletní přenosovou cestu od odesílatele po příjemce, resp. komunikace probíhá po předem sestaveném okruhu (spojení) mezi zdrojovou a cílovou destinací. To znamená, že všechna data sledují jednu předem danou cestu sítí a jsou doručena v pořadí, v jakém byla odeslána (komunikována). Komunikace v těchto sítích probíhá vždy spolehlivě, s tzv. „spojením“ sestávajícím z vytvoření spojení, vlastní komunikace a zrušení spojení.43 Typickým příkladem takového spojení je např. telefonická komunikace. Cesta od odesílatele k příjemci se v průběhu komunikace nemění a zůstává rezervovaná po celou dobu, po kterou je aktivní (vizuální příklad takové sítě viz obrázek níže).

Zdroj: http://www.tcpipguide.com/free/t_CircuitSwitchingandPacketSwitchingNetworks.htm.

Přepojování okruhů lze přirovnat k železnici: vlak může jet pouze tudy, kudy vedou koleje. Koleje se v některých železničních uzlech kříží a umožňují vlaku měnit směr (podobně jako ústředny v síti s přepojováním okruhů). Lokomotiva určuje cestu pro všechny vagóny za sebou; ty proto nepotřebují mít žádnou informaci potřebnou pro nalezení cesty.44

b) Přepojování paketů

Síťový princip přepojování paketů (packet switching) funguje odlišným způsobem. Zjednodušeně řečeno, každá zpráva, která svým obsahem přesahuje definovanou maximální délku pro přenos sítí, je rozdělena do menších jednotek (na menší kusy), kterým se říká pakety.45 Každý z paketů je pak sítí posílán individuálně – bez závislosti na dalších paketech. Paket je odeslán bez předběžného zjištění existence cílového uzle, bez rezervace cesty a bez sledování, zda k cíli dorazil.46 Každý z paketů má proto ve svém záhlaví všechny potřebné informace nezbytné k přenosu do cílové destinace (cílovou adresu, tj. IP adresu i pořadí ve zprávě), přičemž jeho kopie lze přenášet na několik cílových adres (multicast či broadcast).47 V tomto typu sítě tak neexistuje sestavený okruh mezi zdrojovou a cílovou destinací, namísto toho se každý mezilehlý uzel (směrovač – router) na cestě rozhoduje (na základě různých algoritmů), jakou cestou pošle daný paket dál.48 Pakety nemusí sledovat stejnou cestu sítí a nemusí být doručeny k cíli v pořadí odeslání – cestují podle stavu topologie sítě, její průchodnosti a výpadků na trase, jelikož všechny tyto záležitosti ovlivňují volbu další cesty směrovači (routery), které musí na každou změnu reagovat dynamicky: zjišťovat aktuální stav spojů ve svém okolí, metriku jednotlivých cest a podle toho budovat a upravovat svoje směrovací tabulky, aby co nejlépe odpovídaly v každém okamžiku situaci v síti (vizuální příklad takové sítě viz obrázek níže).49

Zdroj: http://www.tcpipguide.com/free/t_CircuitSwitchingandPacketSwitchingNetworks.htm.

Doručení paketů v tomto typu sítě není spolehlivé, na rozdíl od sítě, která stojí na principu přepojování okruhů (circuit switchingvizvýše), a je tak vymezeno jakobest effort performance, tzn. že síť sice vyvíjí maximální úsilí k doručení paketů, ale nezaručuje je.50Přepojování paketů lze přirovnat k automobilové dopravě: auto může jet všude tam, kde vedou silnice. Každé auto ale veze pouze své malé množství pasažérů, proto musí mít všechny potřebné informace o cíli své cesty.51

c) TCP/IP protokoly (e2e princip)

Rodina TCP/IP protokolů vyvinutá Robertem Khanem a Vintonem Cerfem, jedněmi z otců internetu, která k 1. lednu 1983 nahradila první program (NCP), na jehož základě fungoval ARPANET, obsahuje velké množství protokolů, které tvoří několik funkčních vrstev (většinou se uvádí tři až sedm), přičemž každá z vrstev reprezentuje prováděnou funkci při transferu informací (paketů) z jednoho koncového bodu do druhého.

Níže v tabulce vizreferenční rámcový modelOpen System Interconnection(zkráceně OSI) Mezinárodní organizace pro normalizaci (International Organization for Standardization, zkráceně ISO), který uvádí 7 vrstev (první sloupec tabulky), jemuž v modelu TCP/IP odpovídají 4 vrstvy (druhý sloupec tabulky níže).52Pro účely této práce budu vycházet z čtyřvrstvého modelu TCP/IP.

ISO/OSI

TCP/IP

Aplikační vrstva

Aplikační vrstva(application layer)

Prezentační vrstva

Relační vrstva

Transportní vrstva

Transportní vrstva(transport layer)

Síťová vrstva

Síťová (IP) vrstva(network/Internet layer)

Linková vrstva

Vrstva síťového rozhraní(data link layer)

Struktura(structure)a protokoly(protocols), které pracují v každé z vrstev(layers)modelu TCP/IP, se pak dají znázornit následovně:

Zdroj: van SCHEWICK, B. Internet Architecture and Innovation. Cambridge: MIT Press, 2012, str. 89.

První tři vrstvy tvoří podstatu (esenciální prvek) internetu, která slouží k přenosu informací a funguje na tzv. end-to-end (dále také jen „e2e“) principu, kterému se někdy také říká „hloupá“ (minimální) síť(dumb net), protože její jádro umí v zásadě pouze (hloupě) přenášet informace z jednoho bodu do druhého. E2e princip byl poprvé popsán Jeromem H. Salzerem, Davidem D. Clarkem a Davidem P. Reedem v roce 1981 v článkuEnd-to-End Arguments in System Design.53

Jedním z prvních, kdo rozvinul teorii „hloupé sítě“, byl v květnu 1997 David Isenberg, zaměstnanec AT&T Labs Research, v textuRise of the Stupid Network (Vzestup hloupé sítě),ve kterém srovnával design internetu jako „hloupé sítě“ s designem „inteligentní sítě“, na kterém jsou založeny např. konvenční telekomunikační sítě.54Podle Isenberga na rozdíl od telefonní sítě, která je optimalizovaná pro jednu aplikaci (telefon), „hloupá síť“ taková není, což ji činí velmi flexibilní z hlediska různých druhů aplikací.55„Hloupá síť“ provádí pouze (hloupý) přenos informací, zatímco inteligence je koncentrovaná v koncových bodech sítě, které jsou pod kontrolou uživatelů. Podle Isenberga je tato síť charakterizovaná primárně následujícími třemi znaky:

– uprostřed „hloupou sítí“, která umí pouze přenášet informace, a inteligentními koncovými body pod kontrolou uživatelů,

–tím, že centrum sítě je založené na mohutné infrastruktuře, kterou tvoří levná šíře pásma(bandwidth)a routery (směrovače), a nakonec

– tím, že je přenos řízený potřebou dat, ne designovanými předpoklady sítě.56

Je tomu tak zjednodušeně řečeno proto, že jednotlivé vrstvy sítě jsou od sebe striktně odděleny svojí funkcí tak, že nižší vrstvy nemohou využívat funkcí vyšších vrstev.57Jádro internetu, tedy síťová a transportní vrstva, pak v podstatě nedělají nic jiného, než že posílají pakety od jednoho koncového bodu ke druhému.

První z vrstev – vrstva síťového rozhraní(data link layer) – obsahuje široké spektrum protokolů, které jsou odpovědné za přenos paketů do jakéhokoli počítače, který je připojen k fyzické síti (např. Ethernetu) nebo přes tzv.point-to-pointspojení (např. Wi-Fi). Všechny počítače, které jsou připojeny ke konkrétní fyzické síti, používají stejný síťový protokol, a proto také odpovídá soubor protokolů v této vrstvě technologiím fyzické sítě, čipoint-to-pointtechnologiím, které mohou být připojeny ke globálnímu internetu.58

Ve druhé z vrstev – síťové vrstvě(network/Internet layer)pracuje jediný protokol. Tím je Internetový protokol (IP –Internet Protocol), který transportuje pakety informací od jednoho bodu (routeru) k jinému přes řadu vzájemně routery propojených sítí (tzv. subnetů). Internetový protokol umožňuje jakémukoli páru koncových bodů (tzn. počítačů nebo jiných zařízení připojených do sítě – tzv.hosts) vyměňovat pakety informací nezávisle na konkrétní fyzické síti, ke které jsou připojeni.59Ve vztahu k vyšším vrstvám provádí IP nespolehlivé, tzv.best-effortdoručení paketů informací od jednoho koncového bodu do druhého. Tyto datové pakety, které jsou ve specifickém formátu definovaném IP, jsou základní jednotkou dat, která je transferována skrz vzájemně propojené sítě (subnety), jež tvoří internet. Každý z těchto datagramů (paketů) je zcela nezávislý na ostatních datagramech (paketech), což znamená, že dva pakety, které jsou posílány po sobě z jednoho koncového bodu do druhého, mohou v síti jít úplně jinými cestami. Služba IP je nespolehlivá, a proto doručení paketů nemůže být garantováno (k tomu viz také výše přepojování paketů –packet switching). Jinými slovy, IP vynakládá „pouze“ maximální úsilí(best-effort)k tomu, aby byly pakety doručeny, ale neposkytuje žádné záruky ve vztahu ke zpoždění, šíři pásma, ztrátě, poškození, či duplikaci paketů.60

K tomu, aby IP mohl plnit výše popsanou funkci – doručování paketů, mu slouží adresní schéma – tzv. „IP adresy“, či adresy Internetového protokolu (IP), které mu umožňují identifikovat veškeré koncové body(hosts)připojené k internetu. Jak už bylo uvedeno výše, IP propojuje sítě (subnety) prostřednictvím routerů, které se nacházejí v jádru sítě. Routery spojují dvě nebo více fyzických sítí (subnetů), přičemž přeposílají přijaté datagramy (pakety) z jedné sítě do druhé. Typicky posílá odesílajícíhostdatagram nejbližšímu routeru. Pokud je adresát datagramu připojený k fyzické síti, kterou spojuje tentýž router, doručí router datagram přímo adresátovi. Pokud ne, router na základě určitého algoritmu vypočítá jakému dalšímu routeru po cestě do cílové destinace má datagram poslat, a učiní tak. Datagram tak cestuje sítí od routeru k routeru, dokud není doručen do cílové destinace.61

Třetí z vrstev – transportní vrstva, resp. protokoly transportní vrstvy (Transmission Control Protocol – TCP, popř. méně spolehlivýUser Datagram Protocol – UDP), jsou pak odpovědné za rozlišení jednotlivých zdrojů nebo cílových destinací, které náleží k jednomu koncovému bodu(host)a umožňují tak, aby mohlo více aplikací běžet z jednoho koncového bodu a využívat síť ve stejnou dobu. Transportní vrstva tak zaručuje, aby aplikace připojené k různým koncovým bodům(hosts)spolu mohly komunikovat. Zatímco je IP implementován na routery v jádru sítě, transportní vrstva je implementována ke koncovým bodům(hosts)a je tak nejnižší vrstvou, která uskutečňuje specifickou funkcionalitu aplikací.62

Čtvrtá vrstva, aplikační, pak umožňuje, aby do ní byl připojen jakýkoli program, či jakákoli aplikace, za předpokladu použití TCP/IP protokolů. V aplikační vrstvě tak pracují všechny známé síťové protokoly jako protokoly webu – SMTP(simple mail transport protocol)k přenášení e-mailových zpráv, HTTP(hyper text transfer protocol),který umožňuje publikovat a číst hypertextové dokumenty, FTP(file transfer protocol)k přenášení souborů, nebo také jazyk pro tvorbu hypertextových odkazů HTML(hyper text markup language), ale i internetové telefonní aplikace jako jsou např. Skype, aplikace ke sdílení souborů apod.

Aplikační protokol definuje pravidla a konvence, kterými se řídí interakce mezi různými částmi distribuované aplikace. Pokud aplikace komunikuje s aplikací připojenou v jiném koncovém bodě, vyměňují si data ve formátu a dle konvencí specifikovaných v protokolu aplikační vrstvy. Jako příklad protokolu aplikační vrstvy lze uvést pravidla, která řídí komunikaci mezi Skype programy spuštěnými na různých přístrojích. Skype tento protokol vlastní, tzn. pouze Skypem vyrobené implementace jsou spolu schopné komunikovat. Jiným případem jsou populární aplikace jako např. e-mail či přenášení souborů(file transfer), které byly standardizovanéInternet Engineering Task Force(IETF) (k IETF viz více v kapitole 1.1.3.4),World Wide Web Consorciem(W3C) (viz více v kapitole 1.1.1.3) nebo jiným standardizačním orgánem, který umožňuje vzájemnou komunikaci na základě standardizovaných protokolů bez ohledu na to, kdo je vyvinul. V důsledku toho může e-mailový program vyvinutý jedním výrobcem posílat e-maily programu jiného výrobce, pokud oba z těchto e-mailových programů vyhovují stejnému protokolu aplikační vrstvy (kterým je většinou SMTP).63

V důsledku zavedení TCP/IP protokolů začaly velmi rychle vznikat nové sítě, které spolu byly schopny vzájemně komunikovat, přičemž právě souhrn všech těchto vzájemně propojených a spolupracujících sítí se nazývá internetem. Jednoduchost jeho architektury umožňuje neuvěřitelné množství interakcí.64

Dle profesorů Goldsmitha^65a Wu dává architektura internetu založená na TCP/IP protokolech, resp. e2e modelu, internetu jeho nejdůležitější vlastnosti – otevřenost, minimalismus a neutralitu. Otevřenost proto, že struktura sítě umožňuje propojit počítač nebo síť téměř libovolného typu do jediné univerzální sítě sítí. Minimalismus z důvodu, že od počítačů, které se chtějí připojit, vyžaduje velmi málo. A konečně neutralitu ve vztahu k aplikacím (na rozdíl od např. telefonní sítě, která byla využitelná jen k jednomu účelu) tím, že nakládá s přenosem jakýchkoli informací (e-mailem, stahováním souborů atd.) na nejhlubší úrovni stejně.66Kombinace těchto tří vlastností internetu umožnila, aby se vyvinuly nové a lepší aplikace (např. World Wide Web nebo sítě typu P2P), aniž by se musely dotknout samotné architektury internetu.67Význam tohoto přístupu, resp. systému propojení koncových bodů (e2e), byl nesmírný. Jak Wu příznačně poznamenal, jako univerzální jazyk se šířil způsobem, kterým se podle svých propagátorů mělo šířit Esperanto.68

1.1.1.3 World Wide Web

Přestože je internet často používán synonymně s tzv. World Wide Webem (dále také jen „web“), o synonyma se nejedná. Vznik World Wide Webu byl umožněn vytvořením protokolů HTTP a jazykem HTML a jejich připojením do aplikační vrstvy sítě.

Jazyk HTML byl navržen v roce 1990 výzkumníky – Timothym („Timem“) Bernersem-Lee a Robertem Cailiau v rámci snahy nalézt způsob, jak umožnit jednoduché hledání a odkazování (link) dokumentů v rámci výzkumného ústavu, pro který pracovali – Evropské organizace pro jaderný výzkum se sídlem v Ženevě (Conseil Européen pour la recherche nucléaire, zkráceně CERN, dále také jen „CERN“). Záhy však bylo zřejmé, že prostřednictvím těchto protokolů lze hledat dokumenty nejen v rámci CERNu, ale v celé internetové síti.69Berners-Lee a Cailiau, resp. CERN, pak 30. dubna 1993 poskytli HTTP a HTML do tzv. „public domain“70, aby maximalizovali jejich šíření.71Uživatelé zpočátku používali HTML opatrně, zanedlouho se ale stal nejrychleji rostoucím počítačovým jazykem v historii computingu.72Protokol HTTP je dnes používán i pro přenos jiných dokumentů než jen souborů ve tvaru HTML a výraz World Wide Web se do značné míry pro laickou veřejnost stal synonymem pro veškeré internetové aplikace.

Co se týká technické podstaty webu, jedná se zjednodušeně řečeno o soustavu propojených hypertextových dokumentů, které jsou adresovány pomocí jednotného lokátoru zdrojů, tj. tzv. URL(Uniform Resource Locator),tj.řetězce znaků s definovanou strukturou, který slouží k přesné specifikaci umístění zdrojů informací na internetu.73URL definuje doménovou adresu serveru, umístění zdroje na serveru a protokol, kterým je možné zdroj zpřístupnit. Název naprosté většiny těchto serverů začíná zkratkouwww, i když je možné používat libovolný název vyhovující pravidlům URL.

V říjnu roku 1994 Berners-Lee založilWorld Wide Web Consortium(zkráceně W3C, dále také jen „W3C“), jemuž sám předsedá, a které, dle informací na svých webových stránkách, vyvíjí interoperabilní technologie (specifikace, směrnice, softwary a nástroje) k dosažení plného potenciálu webu.74Jednou z nejvýznamnějších funkcí W3C je bezpochyby tvorba standardů (doporučení) webu, které definují platformu otevřeného webu(Open Web Platform). Konkrétně W3C vytváří technické specifikace a směrnice v rámci procesu, který je založen na širokém konsensu tak, aby si udržel podporu široké veřejnosti s cílem zajistit vysokou technickou a redakční kvalitu.75

Jak už bylo uvedeno výše, teprve vytvoření World Wide Webu, který umožnil cílené procházení stále se zvětšujícím objemem informací na síti a tvorbu vzájemných odkazů mezi nimi zajistilo, aby se internet změnil v revoluční informační technologii.76Před World Wide Webem totiž neexistoval žádný jednoduchý systém křížových odkazů. Jak uvedl jeden pamětník:„Bylo to jako postupně procházet všemi uličkami v knihovně a listovat všemi knihami jen proto, abyste zjistili, co tam je vlastně uloženo, to vše navíc v šeru.“77

1.1.2 Internet v České republice

První pokusy s připojením k internetu se v tehdejší ČSFR objevují už v roce 1990. Z dokumentu „Projekt FESnet“ (Federal Educational and Scientific NETwork, zkráceně FESnet, dále také jen „FESnet“) z 31. července 1991 vyplývá, že síť byla v ČSFR přístupná už v říjnu 1990 a v době podepsání dokumentu čítala sedm síťových uzlů, přičemž všechny byly lokalizovány v Praze (čtyři na vysokých školách a tři v tehdejší Československé akademii věd).78 Počet registrovaných uživatelů v době podepsání dokumentu Projekt FESnet přesahoval 1400 a spojení jednotlivých uzlů se navazovalo prostřednictvím telefonních linek. FESnet byl společným projektem české a slovenské akademické komunity a francouzského Národního institutu pro informatiku a automatizaci – INRIA (Institut national de recherche en informatique et en automatique).79 Síť v té době umožňovala kromě využívání elektronické pošty také např. transfer souborů.80

Zpočátku šlo o komutované napojení z Prahy (ČVUT) na síťový uzel internetu v rakouském Linci. Nejprve byla vybudována celostátní páteřní síť (tzv.back bone), která propojovala akademické instituce, které následně rozváděly síť do jednotlivých metropolí. S rozdělením ČSFR se následně rozdělil také Projekt FESnet na CESnet(Czech Educational and Scientific Network)a SAnet(Slovak Academic Network); CESnet v roce 1993 disponoval síťovými uzly v jedenácti českých městech a kromě linky do rakouského Lince zřídil také připojení do Amsterodamu a později Banské Bystrice.81

Ke slavnostnímu aktu formálního připojení Československa k internetu pak došlo 13. února 1992 na ČVUT v Praze, mj. i za účasti představitelů agentury NSF. Slavnostní akt proběhl v posluchárně číslo 256 Fakulty elektrotechnické ČVUT v Praze Dejvicích.82Stejně jako jinde na světě, zejm. pak v USA, byl i v České republice internet před rokem 1995 prakticky výhradně akademický. Ke komerčnímu otevření internetu došlo až po roce 1995, kdy 23. dubna 1996 začíná např. vycházet Neviditelný pes Ondřeje Neffa a 30. dubna 1996 rozesílá Ivo Lukačovič oznámení o spuštění portálu Seznam.cz.83

K 31. prosinci 2013 bylo v České republice, podle statistik Mezinárodní telekomunikační unie (International Telecommunication Union, zkráceně ITU, dále také jen „ITU“),84už 7 876 002 uživatelů internetu s penetrací 74,1 % a k 30. listopadu 2015, podle statistik Internet World Stats, 8 400 059 uživatelů internetu s penetrací 79,7 %.85Podle Českého statistického úřadu se počet domácností připojených k internetu za posledních deset let více než ztrojnásobil – z 19,1 % v roce 2005 na 73 % v roce 2015; téměř všechny domácnosti jsou k internetu připojeny vysokorychlostně.86

V této souvislosti není bez zajímavosti, že podle operačního programu Ministerstva Průmyslu a obchodu ČR „Podnikání a inovace pro konkurenceschopnost 2014–2020 – Vysokorychlostní internet“ deklarovala ČR, v souladu s článkem 9, bod 2 a článkem 5, bod 2a nařízení Evropského parlamentu a Rady EU č. 1301/2013 ze dne 17. prosince 2013 o Evropském fondu pro regionální rozvoj, o zvláštních ustanoveních týkajících se cíle Investice pro růst a zaměstnanost a o zrušení nařízení ES č. 1080/2006, vizi zajistit, aby do roku 2020 měli všichni obyvatelé ČR vysokorychlostní přístup k internetu (rychlejší než 30 Mbit/s), a aby nejméně polovina domácností měla internetové připojení rychlejší než 100 Mbit/s.87

1.1.3 Správa internetu

Pojem správa internetu (Internet Governance) je chápán často různě. Např. pracovní skupina Organizace spojených národů (United Nations, zkráceně OSN, dále také jen „OSN“) zabývající se správou internetu, tzv. Working Group on Internet Governance (dále jen „WGIG“),88 vymezila pojem „správa internetu“ ve své zprávě z června 2005 poměrně široce. Podle ní se správou internetu rozumí „vytváření a aplikace vzájemně sdílených principů, norem, pravidel, rozhodovacích procedur a postupů jednotlivých vlád, privátního sektoru i občanské společnosti, které formují rozvoj a užití internetu.“89

Obecně není internet v důsledku své architektury nijak centrálně řízen, ať už z hlediska technologické implementace či pravidel pro jeho přístup a užívání, resp. v tomto ohledu se každá jednotlivá síť řídí vlastními pravidly v závislosti na smluvních podmínkách s provozovatelem sítě, resp. právním prostředím, které se na ně vztahuje, s výjimkou nezbytnosti použití základních protokolů TCP/IP pro komunikaci v síti. V důsledku decentralizované struktury internetu tak internet není, a z logiky věci ani nemůže být, jednotně spravován ve smyslu korporátního řízení, ani nikým vlastněn – existují pouze konkrétní majitelé, popř. správci dílčích sítí připojených do internetu.

Něco jiného je ovšem potřeba centrální koordinace některých klíčových aspektů technického fungování internetu a související normativní a administrativní správy, jako je adresní a identifikační systém a systém domén, nebo standardizace IP protokolů. Pokud se hovoří o správě internetu, velmi často se tím myslí právě správa takto vymezené infrastruktury internetu, tedy:

– adresního a identifikačního systému internetu a systému domén internetovou společností pro přidělená jména a čísla (Internet Corporation for Assigned Names and Numbers,zkráceně ICANN, dále také jen „ICANN“); a

– pravidel pro technickou standardizaci internetových protokolůInternet Engineering Task Force, zkráceně IETF, dále jen „IETF“), který by se dal volně přeložit jako Pracovní skupina či sbor pro řešení technických úkolů na internetu.

I když tedy pod pojem „správa internetu“ lze v širším smyslu podřadit prakticky jakýkoli aspekt internetu jako např. počítačovou bezpečnost(cybersecurity), počítačovou ekonomiku(cybereconomy), ochranu lidských práv na internetu, ochranu osobních údajů na internetu, ochranu autorských práv na internetu, svobodu projevu na internetu apod., v této práci se budu věnovat pouze správě technické infrastruktury internetu ve výše uvedeném smyslu, tzn. činnosti ICANN a IETF.

Historie vzniku ICANN a IETF (dnes náležející podInternet Society, viz dále) je vcelku prozaická a logická. Na počátku 80. let začali zakladatelé internetu pod vedením Vintona Cerfa usilovat o institucionalizaci toho, co považovali za svoji revoluci na poli komunikací.90Tyto snahy vedly k vytvoření řady institucí, jejichž pracovní metody byly navrženy tak, aby ochránily jejich hodnoty. Nejdůležitějšími z nich se stala IETF založená v roce 1986 jako ústřední standardizační orgán internetových protokolů a ICANN, resp. IANA (Internet Assigned Numbers Authority,zkráceně IANA, dále také jen „IANA“) –jmenná autorita zpočátku personifikovaná v osobě jednoho z otců zakladatelů Jonathana Bruce („Jona“) Postela, který spravoval adresní a identifikační systém internetu už od dob ARPANETu.

Obě organizace stojí stylem korporátní správy už od počátku své existence mimo národní vlády, což nejlépe odpovídá představám zakladatelů internetu. Pokud vyvstane nějaký problém, jeho řešení nevychází z podpory většiny (jako v případě hlasování) ani z jednostranného nařízení, ale z „funkčního“, resp. „uskutečnitelného“ konsensu mezi příslušnými odborníky po dlouhé diskusi a řadě praktických pokusů s alternativními řešeními.Jednoduše prosadí to, co v praxi funguje nejlépe.91

Brzy byl styl řízení a rozhodování těchto organizací popisován jako předobraz nového druhu správy, který je znám pod pojmemmultistakeholdermodel správy řízení.Stakeholderemse v tomto kontextu rozumí osoba, skupina nebo organizace, která má přímý nebo nepřímý zájem nebo podíl na jednání v určité organizaci a svými činy má schopnost ovlivnit její rozhodovací procesy i tvorbu pravidel v zájmu dosahování společných cílů všech stakeholderů.92Tento způsob řešení složitých veřejných problémů, který probíhal bez přispění státu, vedl mnohé dokonce k přesvědčení, že by se na obzoru mohla rýsovat zcela nová forma uspořádání lidských záležitostí vůbec.93

Multistakeholder model správy řízení by se dal obecně vymezit tak, že označuje organizační rámec nebo strukturu společnosti, která uplatňuje proces řízení tzv. „zdola“(bottom-up), na rozdíl od procesu řízení shora(top-down), zpravidla prostřednictvím orgánů společnosti. Ve společnosti, která uplatňuje multistakeholder model správy řízení se na tvorbě pravidel a rozhodnutí podílejí různé zájmové skupiny z podnikatelské sféry, občanské společnosti, veřejné sféry (např. vlády), výzkumné instituce i nevládní organizace, často z celého světa, a to na základě volné (dobrovolné) účasti. Rozhodovací proces v rámci takové společnosti i implementace řešení společných problémů probíhá na základě vzájemného dialogu a v zájmu společných cílů.

Jak je uvedeno výše, na multistakeholder modelu správy řízení stojí jak IETF (jako součástInternet Society,viz dále), tak ICANN (dle informací na svých webových stránkách je ICANN„mezinárodní neziskovou organizací, kterápřivádí dohromady fyzické osoby i zástupce průmyslových, nekomerčních a vládních subjektů, aby spolu diskutovali, debatovali a vytvářeli pravidla technické koordinace internetového doménového jmenného systému.“94), který spravuje další z naprosto klíčových technickoadministrativních aspektů internetu – systém přidělování jedinečných IP adres, jež jsou základní a nezbytnou podmínkou pro přístup do sítě. Historie vzniku ICANN je logická, byť poměrně netypická, a přestože proklamuje nezávislost na vládě USA (která prohlašuje totéž), popř. podnikatelském prostředí USA, je velmi často zpochybňována a dlužno říci, že z určitého úhlu pohledu částečně oprávněně.

1.1.3.1 ICANN^95

Být v síti znamená mít počítač s adresou internetového protokolu. Pokud navíc chcete, abyste byli v síti snadno identifikovatelní, měli byste mít také název domény, jelikož IP adresa je tvořena řadou čísel, popř. jiných znaků, které nejsou pro běžného uživatele zapamatovatelné. V současné době jsou používány IP adresy v internetovém protokolu verze 4 (IPv4) a postupně se přechází na IP adresy v internetovém protokolu verze 6 (IPv6). Internetové adresy v IPv4 mají délku 32 bitů, takže jsou schopny rozlišit přes 4 miliardy adres, což je v současné době nedostatečné, a v IPv6 – 128 bitů, tzn., že jsou schopny rozlišit 3,4 x 10^38 adres. Příkladem IP adresy v IPv4 může být: 192.168.40.1 a IPv6: 2001:cdba:0000:0000:0000:0000:3257:9652.

Kořenová autorita (IANA) pak musí k tomu, aby spolu počítače po celém světě mohly vzájemně komunikovat, spolehlivě provázat IP adresy s názvy domén a obě jednoznačně propojit s konkrétním počítačem. Dle Goldsmitha a Wu je tak kořenová autorita velmi blízko ke skutečné globální autoritě internetu, jelikož jsou na ni všichni uživatelé internetu závislí. Historicky byl nejvyšší autoritou pro přidělování IP adres, které jsou základní podmínkou pro přístup k internetu, až do své smrtiv roce 1998 Jon Postel. Poté převzal jeho roli jeho dlouholetý spolupracovník Joyce K. Reynolds, za kterého byly funkce IANA převedeny na ICANN.96V současné době je tak IANA součástí ICANN.

1.1.3.2 Historické pozadí vzniku ICANN

Jon Postel byl mladý vědec na SRI, který se podílel na projektu ARPANET, plně financovaném vládní agenturou DARPA a na základě smlouvy s DARPA. V počátcích internetu, resp. ARPANETu, byl jmenný a adresní systém poměrně jednoduchý – skládal se z jediného souboru s názvem hosts. txt. Potřeba jeho systematizace a správy vyvstala až se zvyšujícím se počtem připojených zařízení do sítě. Tohoto úkolu se ujal v roce 1977 Jon Postel, který vytvořil a spravoval strukturu přidělování internetových jmen a adres po dlouhou dobu osobně a stal se tak doslova personifikovanou jmennou a kořenovou autoritou (Internet Assigned Numbers Authority – IANA).

Postel zavedl domény nejvyšší úrovně jako je .com, .edu nebo .net, přičemž prvním bezplatně zaregistrovaným názvem v doméně .com se 15. března 1985 stal„symbolics.com“(registrace byla bezplatná až do roku 1995, viz dále).97Pro zajímavost, v současné době se cena některých generických domén pohybuje v řádech jednotek až desítek miliónů amerických dolarů.98

Význam IANA je pro fungování internetu zásadní. IANA rozhoduje, kdo dostane jaká čísla (IP adresy) i kolik jich dostane, jaké domény nejvyšší úrovně budou existovat a kdo je bude spravovat. The Economist v roce 1997 dokonce napsal, že„Pokud by síť měla Boha, byl by to nejspíš Jon Postel.“.99Ve skutečnosti však celý systém fungoval dlouhou dobu bez jasné představy o tom, kdo přesně disponuje nejvyšší mocí nad základním kořenem internetu, ani proč tomu tak je.100

Generace zakladatelů internetu (včetně Postela) se sice pokládala za ty, kdo mají jako jediní aktuální nárok řídit internet, jelikož vytvořili jeho architekturu a měli každodenní moc nad většinou aspektů jejího provozu, chyběl jim ale právní podklad, o nějž by se mohli opřít.101Vláda USA měla k nárokování si kontroly nad správou internetu, zejm. pak jeho kořenem (IANA), pádnější právní argumenty. ARPANET byl projektem Ministerstva obrany, plně financovaným vládou USA, přičemž SRI, pro který Postel pracoval, provozoval adresní a jmenný systém internetu v rámci smluvního projektu ARPANET.102Jak řekl Ira Magaziner, představitel postoje USA a jakýsi zmocněnec americké vlády pro internet v interview:„USA za Internet zaplatily, síť byla vytvořena pod jejich záštitou a co je nejdůležitější, všechno, co udělal Jon[Postel]i Network Solutions, bylo provedeno na základě státních kontraktů.“Vláda USA toto konkrétní oprávnění – provozovat jmenný a adresní systém ARPANETu, což Jon Postel osobně činil již více než 10 let, navíc v roce 1988 formalizovala uzavřením smlouvy se SRI (Postelovým zaměstnavatelem).

V 80. letech přijalo Ministerstvo obrany USA předpisy, které vyžadovaly otevření většiny těchto kontraktů nabídkám subjektů z komerční sféry. Po vypršení smlouvy se SRI tak Ministerstvo obrany USA právě na základě těchto předpisů vypsalo výběrové řízení, v němž v roce 1990 zvítězila firma Government Systems Inc. Ta si vzápětí najala malou a do té doby neznámou firmu Network Solutions Inc. (NSI) a pověřila jí činností registrátora většiny nevojenských domén (.com, .net, .org a .edu). Postelovi byla však i nadále ponechána kontrola nad koncepčními otázkami celé architektury domén a měl i nadále pravomoc rozhodovat o počtu a obsahu domén nejvyšší úrovně.103

Tento v celku korektní vztah NSI a Postela se změnil po roce 1995, kdy NSI získala právo na vybírání poplatků za registraci názvů domén od jednotlivých žadatelů – 100 amerických dolarů za první dva roky registrace a 50 amerických dolarů za každý další rok, čímž se z přidělování domén nejvyšší úrovně stal velmi výnosný byznys. Koncem devadesátých let byly registrovány miliony názvů domén a příjmy NSI každoročně rostly o více než 110 %. Původní zásady internetu tak byly v očích otců zakladatelů ohroženy.104

V důsledku těchto skutečností oznámil v roce 1991 Vinc Cerf v dánské Kodani plány na založení tzv. Internetové společnosti (Internet Society – ISOC).105Dle profesorů Goldsmitha a Wu byla ISOC vytvořena k tomu, aby poskytla správní strukturu, institucionalizaci a zdroj financování nezávisle na Ministerstvu obrany USA a v širším měřítku i na vládě USA. V roce 1997, rok před vypršením kontraktu vlády USA s NSI, provedla ISOC svůj nejctižádostivější pokus o konkretizaci své autority a připravila plán na převedení plné autority v otázkách správy internetu na sebe a spřátelené organizace.106

Mezinárodní akční výbor(International Ad-Hoc Committee)Internetové společnosti, kterého se účastnili významní hráči na trhu jako např. zástupci WTO, Mezinárodní asociace ochranných známek, včetně zástupců NSF (nadace vlády USA) atd., dostal za úkol připravit budoucí podobu jmenné a adresní autority. Výbor připravil mezistátní právní dokument – memorandum o porozumění s názvemGeneric Top-Level Domain Memorandum of Understanding,jehož podstatou bylo eliminovat monopol NSI a současně přejít k celkové nezávislosti internetu na vládě USA. Většinu autority měla americká vláda podle těchto představ svěřit organizaci jménem CORE(International Council of Registrars) – švýcarské korporaci, která byla z větší části pod kontrolou ISOC. Úmluva by jako první krok přidala sedm nových domén nejvyšší úrovně (např. včetně .shop a .nom), které měly být spravovány registrátory CORE. Návrh Memoranda o porozumění byl však postaven na předpokladu, že má ISOC faktickou autoritu v otázkách základní správy internetu, kterou ve skutečnosti postrádal. Nepomohla ani nabídka ITU, že se stane oficiálním správcem úmluvy a tím jí propůjčí kredibilitu. Oficiální podpisový ceremoniál proběhl v Ženevě 1. května 1997 bez pozvání zástupců tradičních států včetně USA, což dokreslovalo obraz plánované zcela novátorské podstaty budoucí správy internetu.107

USA se však svých nároků na správu internetu nevzdaly. Konflikt mezi ženevským procesem a USA vyvrcholil v prosinci 1997, když zástupci USA dorazili do washingtonského hotelu Hilton na shromáždění IETF (pracovní skupiny Internetové společnosti). Na schůzkách, které na shromáždění proběhly, dali zástupci USA jasně najevo, že USA, nikoli Internetová společnost, CORE nebo Jon Postel, rozhodnou o budoucnosti internetového jmenného a adresního systému. NSI pak dostalo jasné pokyny ignorovat jakékoli příkazy, včetně těch od Jona Postela. První leden 1998 měl být prvním dnem nové správy internetu, ale nic se nestalo. Od této chvíle kořenový soubor i kořenová autorita zůstaly bez výjimek v rukou vlády USA.108

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Internet, informační společnost a autorské právo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.