JOHN C. MAXWELL

NĚKDY VYHRAJEŠ,
JINDY SE POUČÍŠ

Paulu Martinellimu, Scottu Fayovi a tisícům dalších koučů

z celého světa, kteří jsou součástí týmu Johna Maxwella:

Sdílíte můj elán.

Šíříte mé hodnoty.

Žijete mou vizí.

Předáváním hodnot druhým dalece převyšujete

má očekávání a naděje.

Děkuji vám, že předáváte mé dědictví již nyní za mého života.

Copyright © 2013 by John C. Maxwell

This edition published by arrangement with Center Street, New York,

New York, USA

Original English title: SOMETIMES YOU WIN – SOMETIMES YOU LEARN

Translation © Jakub Novák, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-626-0 (ePub)

ISBN 978-80-7306-625-3 (mobi)

Poznámka autora

Po mnoho let jsem měl možnost pravidelně se setkávat s Johnem Woodenem, bývalým trenérem basketbalového týmu Kalifornské univerzity. Dokázal jsem trávit hodiny přípravami a přemítáním, jaké otázky mu budu klást. Byl jsem si vědom toho, jak vzácná je příležitost učit se od mentora takového formátu.

John byl vždy milý a pozorný. Při našem posledním setkání se mě zeptal, na čem pracuji. Právě jsem dokončil osnovu k této knize, z čehož jsem byl opravdu nadšený. Vytáhl jsem tedy z aktovky rukopis, ukázal jsem mu ho a přitom jsem vysvětloval, co mě přimělo k sepsání, i hlavní myšlenku knihy.

„Opravdu skvělý nápad! Skutečně tím můžeš lidem pomoci,“ prohlásil. Následující otázka mě dostala do kolen. „Co kdybych k tomu napsal předmluvu?“ zeptal se.

Neuvěřitelná pocta! Samozřejmě jsem souhlasil.

Sepsal předmluvu, jak slíbil, a o několik měsíců později zemřel. S pokorou jsem si uvědomil, že to byla pravděpodobně jedna z posledních věcí, které napsal.

Psaní knih je nevyzpytatelný svět. Můj vydavatel rozhodl, že nejdřív musím pracovat na knize 5 úrovní leadershipu, a poté 15 nezvratných zákonů leadershipu. Zatím tedy musela kniha Někdy vyhraješ, jindy se poučíš počkat. Dopsal jsem ji až o pár let později.

To byl tedy příběh, jak se John Wooden dostal k sepsání následující předmluvy. Jsem vděčný za jeho myšlenky. Jeho tělo sice opustilo tento svět, on však v našich myslích zůstává pořád.

Předmluva Johna Woodena

Jsem hrdý, že mohu muže, jako je John C. Maxwell, nazývat svým přítelem.

Nejde jen o množství knih, které napsal o vůdcovství a síle charakteru, ačkoli více než padesát děl je úctyhodný počin. Nejde jen o to, že svými povzbuzujícími slovy inspiroval miliony lidí k přehodnocení životních rozhodnutí a priorit, přestože i to je důležité. Nejde ani o to, že je to věřící muž s neměnnými zásadami, i když i to jsou obdivuhodné vlastnosti. Jsem hrdý, že mohu Johna nazývat svým přítelem, protože je to muž, který ví, že život znamená především učení – a využívání toho, co se naučíme, k tomu, abychom se stali lepšími zaměstnanci, lepšími zaměstnavateli, lepšími rodiči, sourozenci, přáteli, abychom lépe nakládali s tím, co jsme dostali do vínku.

Tato filozofie provází můj život a Johnovi vděčím za to, že mi vždy dokázal připomenout, kolik se toho ještě můžeme naučit. Nikdy jsem na sebe nepohlížel jako na kouče, ale spíše jako na učitele, jehož učebnou je basketbalový kurt. Zároveň jsem si ale vždycky uvědomoval, že stejně tak jsem věčným žákem. Každý den jsem se snažil naučit něco nového, získat jiný úhel pohledu nebo si vypěstovat zralejší pohled na svět. Takový způsob myšlení je cestou k udržení mladé, optimistické a radostné mysli. Kdykoli mě John navštívil, měl u sebe žlutý zápisník popsaný otázkami, které mi hodlal položit. Musel jsem se smát při pohledu na člověka s takovým rozhledem, přesto tak hladového po hlubších poznatcích a dychtivého neustále pokládat další otázky, aby získal požadované znalosti. Vždycky mi tím připomněl, že bych se měl chovat stejně.

Koneckonců – učení nekončí ve chvíli, kdy dostaneme diplom. Naopak právě v tomto bodě začíná opravdové poznávání. Věci, jež nás naučí škola, nejsou univerzálním nástrojem, který nás provede životem, jsou to pouze lekce, jež nám poskytnou základní pomůcky, abychom dokázali čelit skutečnému světu za zdmi učeben. A skutečný svět umí ubližovat. Dokáže zraňovat. Někdy vám způsobí boule a modřiny; srazí vás na kolena. Porážky budou přicházet v mnoha podobách a rozměrech, zaútočí na každou oblast života; utrpí vaše peněženka, srdce i zdraví – to je jisté. Není však jisté, jak na tyto nástrahy budete reagovat.

Jak píše John v této knize, existuje významný rozdíl mezi lidmi, kteří jsou schopni poučit se ze svých porážek, a těmi, kteří nejsou. Chcete, aby vaše duše uvázla v lazaretu, příliš unavená, než aby bojovala o další pokus? Anebo se chcete raději chopit příležitosti k prozkoumání, zhodnocení a revizi toho, co se právě stalo – a využít tohoto poznání, abyste se obrnili proti dalším životním nástrahám?

Elementy učení, které John popisuje na následujících stranách, jsou důkladným pozorováním průběhu celého vzdělávacího procesu. Popisuje, ze kterého prvku vzniká ten či onen charakterový rys nebo vlastnost. Rozpitváváním „DNA těch, kdo se učí“, jak to John stručně nazývá, nás provádí nezbytnými složkami a stadii, v rámci nichž se vyrovnáváme s různými typy porážek, a životních lekcí využíváme k vytvoření cenných mechanismů, díky nimž jsme schopni bojovat s problémy, které přijdou, anebo jim předcházet.

Nevěřím, že by kdokoli, kdo někdy utrpěl nezdar, zažil zklamání nebo musel přijmout špatné zprávy (jinými slovy – každý člověk, který kdy chodil po této planetě), přečetl Johnovo poselství a nenašel v něm alespoň jednu myšlenku, jež může výrazně změnit jeho pohled na nejtemnější životní chvíle.

Budeme-li se řídit Johnovými radami a naučíme-li se pohlížet na porážky jako na poučení a příležitosti k růstu, staneme se neporazitelnými. Život bude vždy plný proher, ale pokud jsme patřičně připraveni, ztráta nás nepřemůže, protože člověk, který si dokáže vzít ze špatných událostí to cenné a poučné, oloupí je o kontrolu nad svou myslí, tělem, srdcem a duší. Tato kniha nepředstavuje pouhý návod, jak krok za krokem projít těžkými časy, ale přináší ten nejcennější dar ze všech: naději.

Poděkování

Moje díky patří:

Charliemu Wetzelovi, mému písaři;

Stephanie Wetzelové, mé manažerce sociálních sítí;

Lindě Eggersové, mé výkonné asistentce.

1

Když prohráváte, bolí všechno

Můj přítel Robert Schuller se mne jednou zeptal: „O co by ses pokusil, kdybys věděl, že nemůžeš neuspět?“ To je výtečná, inspirativní otázka. Většina lidí se po jejím položení začne oddávat snění. Mají motivaci dosahovat svých cílů a jsou ochotni více riskovat.

Já mám otázku, která je dle mého názoru stejně důležitá: Jak se poučíte z neúspěchu? Lidé jsou obvykle schopni bez váhání mluvit o svých snech, často však nejsou připraveni odpovědět na otázky týkající se jejich nedostatků. Většina lidí nerada hovoří o svých chybách a neúspěších. Nechtějí čelit prohrám. Jsou v rozpacích. A když se ocitnou v úzkých, odpovídají otřepanými frázemi, jako třeba: „Někdy vyhrajete, jindy prohrajete.“ To v sobě skrývá poselství, že máme doufat v úspěch, očekávat zklamání – a ať to dopadne tak, nebo tak, s daným výsledkem žít.

Co je na tom špatného? Není to uvažování vítězů!

Úspěšní lidé přistupují k prohrám odlišně. Nesnaží se zamést neúspěch pod koberec. Neutíkají před porážkami. Jejich postoj není Někdy vyhrajete, jindy prohrajete, ale Někdy vyhrajete, jindy se poučíte. Chápou, že největší životní lekce nám přinášejí naše prohry – pokud k nim máme správný přístup.

Tohle opravdu bolelo

Zažil jsem řadu úspěchů, ale také jsem mnohokrát prohrál. Některé porážky přišly bez mého zavinění, spoustu dalších jsem si však způsobil sám – špatnými rozhodnutími a hloupými chybami. Dvanáctého března 2009 jsem udělal chybu dalece převyšující všechny hlouposti, které jsem kdy spáchal. Se zapomenutou pistolí v aktovce jsem se pokusil projít kontrolou na hlavním letišti. To je federální zločin! Je to zdaleka nejhloupější věc, jakou jsem kdy udělal. Jak se to stalo?

Předcházející sobotu jsem měl projev v alabamském Birminghamu, v Church of the Highlands. Je to úžasný kostel, který vede obdivuhodný pastor Chris Hodges, můj dobrý přítel, jenž pracuje v EQUIP, neziskové organizaci, kterou jsem založil, abychom mohli učit leadership na mezinárodní úrovni. Lidé okolo Chrise jsou fantastičtí a onen víkend jsem s nimi prožil skvělé chvíle.

Většinou na přednášky létám s komerčními společnostmi, ale když je místo tak blízko, že se mohu ještě týž den vrátit domů a spát ve vlastní posteli, raději si zařídím soukromý let. To byl i případ, kdy jsem po návštěvě u Chrise opouštěl Birmingham. Když jsem se na veřejném letišti chystal nastoupit do letadla, Chrisův přítel, který jel s námi, mi nabídl darem pistoli značky Beretta. „To je pro Margaret,“ řekl, „aby se doma nebála, až budeš na cestách.“

Mám přátele, kteří se vyznají ve zbraních. Někteří z nich se často oddávají lovu; několikrát mě také vzali s sebou. Střílel jsem z pušky i z brokovnice, ale jinak toho o zbraních moc nevím. A upřímně, ani mě příliš nezajímají. Nejsem jejich odpůrce ani příznivec, prostě o nich moc nevím. Navíc nejsem ani technický typ. Věděl jsem však, že ta pistole je dárek od srdce, a proto jsem ji přijal a uložil do aktovky.

Po přistání si pilot povšiml, jakou pěknou zbraň jsem dostal. A zeptal se, jestli vím, jak se nabíjí. „Nemám nejmenší tušení,“ odpověděl jsem. „Půjčte mi ji,“ požádal mě. Nabil zbraň, ujistil se, že je zajištěná, a podal mi ji. Vrátil jsem ji do aktovky a vydal se domů. A pak jsem na celou záležitost zapomněl.

Následujících několik dní jsem měl opravdu hodně práce. Chystal jsem se na projev před spoustou lidí v Dallasu a plně jsem se soustředil na přípravu. Jednou jsem si letmo vzpomněl na zbraň v aktovce. Nesmím ji zapomenout vyndat, pomyslel jsem si, ale byl jsem právě uprostřed psaní a nechtělo se mi přetrhnout tok myšlenek. Řekl jsem si, že to udělám později.

Čas plynul, byl jsem zaneprázdněný a pohlcený prací. Ani jsem se nenadál, uplynul týden a já se znovu ocitl na letišti.

Pokud jste v mém věku, možná si pamatujete na postavu z animované rodinné komedie jménem pan Magor. Byl to chlapík se slabým zrakem, který zásadně odmítal nosit brýle. Šel z jednoho nebezpečí do druhého, přesto však vždycky vyvázl bez úhony. Někteří mí přátelé mi tak říkali. (Pokud si nevzpomínáte na pana Magora, nejspíš znáte Forresta Gumpa. Tak mi říkali také.) Onen inkriminovaný čtvrtek jsem zažil nejhorší okamžik v kůži pana Magora. Vydal jsem se přímo k letištní kontrole a položil aktovku na pohyblivý pás. V okamžiku, kdy jsem procházel detektorem kovů, jsem si vzpomněl na zbraň. V panice jsem vykřikl: „Je tam zbraň! Je tam zbraň!“

Byla to opravdu jedna z nejhloupějších věcí, které jsem kdy udělal. Cítil jsem se jako idiot. A aby toho nebylo málo, řada lidí u bezpečnostní kontroly mě poznala, včetně pána, který obsluhoval detektor. „Pane Maxwelli, je mi líto, ale budu to muset nahlásit,“ řekl. Nebylo se čemu divit. Všechno zastavili, vypnuli pás, spoutali mě a odvedli.

Ukázalo se, že vedoucí policejního oddělení, který se mnou sepisoval výpověď, mě zná také. Dokud prováděl výslech, zachovával profesionální odstup, ale po dokončení procedury se ke mně otočil, usmál se a řekl: „Zbožňuju vaše knihy. Kdybych věděl, že se dnes takhle potkáme, přinesl bych je, abyste mi je podepsal.“

„Kdybyste mě z toho dokázal dostat, posílal bych vám své podepsané knihy po zbytek života,“ odpověděl jsem. Fotograf, který pořizoval můj snímek pro záznam, mě také znal. „Pane Maxwelli, co vy tady děláte?“ zeptal se nevěřícně, když mě přivedli do jeho pracovny. Sundal mi pouta a řekl strážníkovi, že už je nepotřebuji. Asi není nutné dodávat, že na fotografii, kterou pořídil, jsem měl k úsměvu opravdu daleko.

Zhodnocení porážky

„Musíme to hlavně udržet v tajnosti,“ mínil můj právník, se kterým jsem se setkal hned po svém propuštění na kauci. „To je nemožné,“ namítl jsem a vysvětlil mu, kolik lidí mě v průběhu celého procesu poznalo. Samozřejmě se to ještě ten večer objevilo ve všech zprávách. Abych informoval lidi o incidentu a trochu zmírnil dopad této události, dal jsem ještě předtím na Twitter zprávu: Definice hlouposti: Dostat darem zbraň; zapomenout, že je v zavazadle; vydat se na letiště. Ochranka nadšená nebyla!

„Dospívám tím, že naslouchám svým chybám.“

Hugh Prather

Příliš často jsem se ve svém životě potýkal s neopatrností. Měl jsem mít dost rozumu, abych nenosil zbraň v aktovce. V okamžiku, kdy ochranka objevila pistoli, jsem si začal v duchu nadávat za svou neopatrnost. Dokonale mě vystihují slova Hugha Prathera: „Občas považuji svou chybu za zradu na sobě samém. Strach, že se dopustím chyby, pramení ze skryté domněnky, že jsem potenciálně dokonalý, a že pokud dokážu být dostatečně pozorný, nikdy nemohu neuspět. Chyba je však vyjádřením toho, jaký jsem, důraznou připomínkou cesty, kterou hodlám jít, upozorněním, že se nezabývám fakty. Dospívám tím, že naslouchám svým chybám.“

Být opatrný, to jsou slova, která jsem si pod vlivem tohoto zážitku vryl do paměti. Chyby jsou přijatelné, dokud jejich následky nejsou příliš velké. Aneb jak říkají v Texasu: „Nezáleží na tom, kolik mléka vyliješ, hlavně když nepřijdeš o krávu.“ Jsem přesvědčen, že každý jsme někdy krůček od pořádného průšvihu. Mohl jsem kvůli tomuto incidentu „přijít o krávu“. Nikdo z nás neřídí svůj život tak dokonale, aby se vždy vyvaroval toho, že provede nějakou hloupost. Během chvíle se může zhroutit vše, co jste budovali celý život. Doufal jsem, že celoživotní snahu žít čestně nepřeváží jediná hloupost. Naštěstí mi moji přátele vyjádřili jednoznačnou podporu, sotva se příběh dostal na veřejnost. Bylo mi jasné, že se lidé budou na celou záležitost ptát, a tak jsem o ní napsal článek s názvem „Hloupost bolí“ (titulek inspirován citací mého přítele Kevina Myerse) na svůj blog JohnMaxwellonLeadership.com. Článek vyvolal ohromující vlnu podpory od čtenářů. Jejich modlitby a povzbudivá slova mi opravdu zvedly náladu.

Další přátelé si ze mě dělali legraci. Když jsem šel přednášet do Crystal Cathedral, uvítala mě Gretchen Schullerová slovy: „Johne, ochranka tvrdí, že tě musí před projevem ještě prošacovat.“ Bill Hybels mi poslal zprávu, kde stálo: „Žádný sex? Žádný finanční skandál? Nuda…“ Angela Williamsová poslala mé asistentce tento e-mail: „Vyřiďte Johnovi, že je pro mě hrdina. Velmi v mých očích stoupl. Pocházím z dlouhé linie ,Bubbas‘. Muži i ženy v naší rodině vždy nosili zbraně. Arthurova matka byla v 80. letech zadržena na atlantském letišti za to, že v kabelce měla pistoli à la Clint Eastwood… Také na ni zapomněla.“ A Jessamyn Westová mi připomněla, že „je velmi snadné odpouštět ostatním jejich chyby; daleko těžší je odpustit jim to, že viděli ty naše“.

Rovněž jsem začal dostávat návrhy na další knihy, které bych měl napsat, například:

• Rozvíjejte své gangsterské schopnosti

• 21 nezvratných pravidel u letištní kontroly

• 21 neoddiskutovatelných, nesporných důvodů, proč si nenechávat zbraň v aktovce, když míříte na letiště

• Vůdcovství v gangu

• Mějte zbraň. Začněte cestovat

Jsem opravdu šťastný, že mne soud osvobodil, trestní rejstřík mám stále čistý a celá událost už je za mnou. Teď se tomu mohu v klidu zasmát. Nedlouho po tomto očistci jsem si pro sebe vyrobil připomínku toho, že v životě někdy vyhraješ, a jindy se poučíš. Nosívám ji v aktovce místo pistole. Je to laminovaná kartička. Na jedné straně je titulní stránka časopisu Success z března 2009 s mou fotkou, na které vypadám úžasně. Americký úsměv, modrý oblek, postoj vyzařující úspěch a sebevědomí. Půl milionu lidí si toto číslo koupilo, vidělo mě na obálce a četlo si má slova o úspěchu.

Na druhé straně je moje fotka z policejní složky. Byla pořízena pouhé dva týdny poté, co vyšel časopis. Žádný americký úsměv, žádný modrý oblek, jenom svetr. Ubohý postoj a ztělesnění totální sklíčenosti. Upozornění, že hranice mezi vítězstvím a porážkou je opravdu křehká.

Proč prohry tolik bolí

V životě někdy vyhráváme. Když jsem byl mladší, hrával jsem basketbal. Byl jsem velmi soutěživý, miloval jsem výhry a nenáviděl porážky. Když mi bylo něco přes dvacet, měli jsme sraz s lidmi z ročníku a dopřáli jsme si basketbalové utkání. Hrál jsem proti bývalým hráčům. Každý toužil dokázat, že má pořád na ty ostatní, a tak se hra postupně docela vyostřila. I já jsem samozřejmě chtěl vyhrát, a proto jsem byl velmi agresivní. Srazil jsem jednoho protihráče k zemi a on zničeně vykřikl: „Uklidni se, je to jenom hra!“ Moje odpověď? „Tak mě nech vyhrát.“

Nejsem na to nijak pyšný, ale myslím, že to ilustruje fakt, jak hodně mnozí z nás touží vyhrávat. Pokud vyhráváme, nebolí nic, v opačném případě bolí všechno. A frázi „Je to jenom hra“ slýcháváme pouze od lidí, kteří prohrávají. Vzpomeňte si, jaké pocity jste prožívali při svých životních prohrách. Nejsou dobré. A nejde jen o bolest, kterou v daný okamžik cítíme. Prohry nám přinášejí i další problémy. Tady jsou některé z nich:

1. Prohry mohou způsobit psychický blok

Spisovatel a řečník Les Brown tvrdí, že: „Dobré časy si ukládáme do kapsy. Špatné časy se nám ukládají do srdce.“

Nedávno jsem si vytvořil psychický blok poté, co jsem udělal jednu opravdu hloupou chybu. Můj skvělý přítel Ron Puryear mě pozval na pár dní do Idaha, abych si na chvíli odpočinul v jeho krásném domě u řeky a mohl v klidu začít psát tuto knihu. Tamní prostředí je inspirativní a skvělé pro přemýšlení i psaní. Máte úchvatný výhled na říční tok i na svahy v dáli, pokryté stromy. Je to pozoruhodné. Vzhledem k tomu, že jsem měl naplánované projevy ve Spokane, Edmontonu a Los Angeles, tedy ve městech na západě, rozhodl jsem se jeho pozvání přijmout.

„Dobré časy si ukládáme do kapsy. Špatné časy se nám ukládají do srdce.“

Les Brown

Můj zeť Steve a náš společný přítel Mark byli se mnou, protože mě měli doprovázet na cestě do kanadského Edmontonu. Když jsme ve Spokane nastupovali do auta, abychom se vydali na letiště, zeptal se Steve, zda všichni máme pasy. Krve by se ve mně nedořezal! Já ten svůj zapomněl!

Teď nešlo jednoduše otočit auto a vrátit se pro doklad. Byl jsem daleko na západě a můj pas na Floridě, více než 3500 km daleko. Za šest hodin jsem měl mít projev v Edmontonu. Začalo mi být špatně. Co jen budu dělat?

Jak se mohl zkušený cestovatel dopustit tak pošetilé chyby? Cítil jsem se jako pitomec.

Steve, Mark, moje asistentka Linda i já jsme se následující dvě hodiny snažili problém vyřešit. Každou minutou jsem si víc a víc uvědomoval, jak velký problém mám. Věděl jsem, že na palubu letadla do Kanady nelze vstoupit bez platného pasu. (Věřte mi, ptal jsem se.) Doručit pas včas leteckou poštou se také jevilo jako nemožné. Ani nikdo z mé rodiny na Floridě by to nestihl, i kdyby okamžitě vyrazil nejbližším komerčním letem. Bylo jasné, že ten večer nebudu mít projev, ke kterému jsem se zavázal. Situace se zdála neřešitelná.

Nakonec jsme po velikém úsilí a přemýšlení dospěli k řešení. Náš hostitel v Edmontonu souhlasil s přesunutím mého projevu na následující večer. Mezitím jsme najali soukromý tryskáč, jímž měl přiletět můj pas z Floridy do Spokane. Představoval jsem si absurdní scénku, jak někdo usazuje pas na sedadlo jako normálního pasažéra. Ani nevíte, jak hloupě jsem se cítil!

O půlnoci dorazilo letadlo, my jsme nastoupili a pokračovali do Edmontonu. Následujícího rána jsme přistáli a já byl připraven na setkání a večerní přednášku. Dokázali jsme to!

Dobrá zpráva byla, že jsme problém vyřešili. Ta špatná byla, že nás to stálo 20 000 dolarů!

Po zbytek dne jsem měl psychický blok. Pořád jsem se v duchu ptal:

Jak se mohl zkušený cestovatel jako já dopustit takové začátečnické chyby?

Kolik nepříjemností jsem způsobil lidem, kteří kvůli mně museli přesunout setkání na další večer?

Proč jsem si na pas nevzpomněl alespoň den předem, kdy by mě to stálo místo tisíců dolarů jen stovky?

Co bych dělal, kdybychom nenašli řešení?

Všechny tyto myšlenky a otázky mě psychicky vyčerpávaly. Abych se vzpamatoval, snažil jsem se odpočívat, popíjel jsem mléčné koktejly (ideální nápoj při splínu) a chodil jsem plavat. Ale ať jsem dělal cokoli, stále jsem si v duchu vyčítal svou hloupost. Cítil jsem se jako otrok svých pocitů a špatné nálady.

Obvykle se z nezdarů a chyb rychle oklepu, ale nyní jsem to nedokázal. Prožil jsem opravdu perné chvíle, když jsem se snažil vymanit ze zajetí vlastních myšlenek na to, co by bylo, kdyby…

Dnes už se tomu mohu jen smát, ale přesto si kvůli opomenutí něčeho tak zásadního pořád připadám jako hlupák.

Kdosi řekl, že kdyby zaoceánský parník mohl myslet a cítit, nikdy by neopustil přístav. Bál by se nekonečných mořských vln, s nimiž by se musel na cestách potýkat. Nejistota a strach vysilují srdce. Stejně jako porážky. Mohou nás oslabit, uvěznit, paralyzovat, deprimovat a znechutit. Abychom byli úspěšní, musíme najít způsob, jak se psychického bloku zbavit.

2. Prohry nás ničí i psychicky

Život je sérií ztrát a proher, počínaje ztrátou tepla a bezpečí dělohy, která nás živila a chránila prvních devět měsíců naší existence. V průběhu dětství ztrácíme luxus úplné závislosti na matce. Přicházíme o své oblíbené hračky i dny věnované poznávání a hraní. Pozbýváme výsad užívat si nezodpovědných kousků omluvitelných mládím. Opouštíme bezpečí rodného hnízda a přijímáme odpovědnost dospělých. V dospělosti ztrácíme zaměstnání a pozice. Naše hrdost může utrpět. Přicházíme o peníze. Promeškáváme příležitosti. Rodinní příslušníci a přátelé umírají. A to ani nechci mluvit o určitých tělesných ztrátách, které se dostavují s přibývajícím věkem! Ztrácíme všechny tyto věci, a mnohem víc, dokud nedospějeme k poslední porážce – a tou je ztráta života samého.

Nemůžeme popřít, že je náš život naplněn porážkami. Některé jsou velké, jiné menší. A všechny prohry, jimž čelíme, ovlivňují duševní zdraví. Někteří lidé se s nimi vyrovnávají dobře, jiní nikoli.

To, co způsobuje, že z lidí, kteří jsou si v mnoha ohledech podobní, je jeden úspěšný a druhý neúspěšný, je schopnost zvládat porážky a zklamání.

To, co způsobuje, že z lidí, kteří jsou si v mnoha ohledech podobní, je jeden úspěšný a druhý neúspěšný, je schopnost zvládat porážky a zklamání. V tom tkví celá potíž, neboť porážky nás často psychicky zlomí. I já jsem s tím musel bojovat. Pokud taková situace nastane, uvažujeme podobně jako Harry Neale, kouč hokejového klubu Vancouver Canucks v osmdesátých letech, který po neúspěšné sérii prohlásil: „Loni jsme nemohli vyhrát venku, letos zase nejsme schopni vyhrávat doma. Už nevím, kde bychom měli hrát!“

Příliš často se nám porážka uhnízdí v hlavě. Zlomí nás, a proto je pro nás obtížné řešit další problémy. A jakmile se prohry nakupí, stávají se stále větším břemenem. Litujeme včerejších proher a bojíme se porážek zítřejších. Lítost z nás vysává energii. Na lítosti stavět nelze. Strach z budoucnosti nás rozptyluje a plní zbytečnými obavami. Vyhlížíme úspěch, ale spíše bychom měli být trénováni pro případy selhání. J. Wallace Hamilton v článku pro časopis Leadership uvádí: „Nárůst sebevražd, alkoholismu a dalších forem nervového zhroucení je důkazem, že příliš mnoho lidí je trénováno na úspěch, místo aby byli trénováni na selhání. Selhání je častější než úspěch. Chudoba je rozšířenější než bohatství a zklamání je spíše normou než překvapením.“

Musíme očekávat chyby, selhání a ztráty v životě vzhledem k tomu, že v životě bude muset každý z nás mnohým z nich čelit. Ztráty však musíme přijímat jednu po druhé a nesmíme dovolit, aby se navršily. Publicista William A. Ward jednou prohlásil: „Člověk je stejně jako most stavěn na okamžitou zátěž, nikoli na nahromaděný náklad celého roku.“

3. Prohry vytvářejí propast mezi „měl bych udělat“ a „udělám“

Výhry vytvářejí v našem životě pozitivní cyklus. Pokud vyhrajeme, naše sebedůvěra narůstá. Čím více si věříme, tím spíše jsme schopni jednat, jakmile je to potřeba. A schopnost přejít od myšlenek k činům často přináší úspěch.

Ovšem i prohry vytvářejí v životě cyklus – ten negativní. Porážky, zvláště pokud se nahromadí, mohou vést k nejistotě. Nejistota způsobuje, že o sobě pochybujeme a že váháme při rozhodování. Třebaže víme, co bychom měli podniknout, zdráháme se to udělat. Jakmile se takováto propast vytvoří a není překonána, je téměř nemožné dosáhnout úspěchu.

Když uvažuji o svých prohrách a přemýšlím o tom, jak mě ovlivnily, uvědomuji si, že byly časy, kdy jsem kvůli nim uvázl na mrtvém bodě. Zjistil jsem, že totéž se často stává i ostatním. Toto je jedenáct pastí, v nichž se lidé nejčastěji ocitají:

• Past strachu: „Bojím se, že něco udělám špatně.“ – Prohry nás drží stranou.

• Past únavy: „Dnes jsem unavený.“ – Prohry nás vyčerpávají.

• Srovnávací past: „Někdo jiný je kvalifikovanější než já.“ – Prohry způsobují, že se oproti ostatním cítíme méněcenní.

• Časová past: „Teď není ta správná chvíle.“ – Prohry nás nutí váhat.

• Inspirační past: „Teď se mi do toho moc nechce.“ – Prohry nás demotivují.

• Racionalizační past: „Možná to není tak důležité.“ – Prohry nám berou perspektivu.

• Past bezchybnosti: „Existuje způsob, jak to lze udělat nejlépe, a musím ho najít dříve, než začnu.“ – Prohry způsobují, že o sobě pochybujeme.

• Past očekávání: „Myslel jsem, že to bude snadné, ale není.“ – Prohry zdůrazňují potíže.

• Past spravedlnosti: „Nejsem ten, kdo by to měl dělat.“ – Prohry způsobují, že se ptáme: „Proč zrovna já?“

• Past veřejného mínění: „Co si ostatní pomyslí, když se mi to nepovede?“ – Prohry nás paralyzují.

• Past sebepojetí: „Když se mi to nepovede, bude můj život fiaskem.“ – Prohry negativně ovlivňují, jak nahlížíme na sebe samé.

Do všech těchto pastí se chytáme kvůli prohrám – a všechny vytvářejí propast mezi myšlením a konáním. Pokud chceme být úspěšní, musíme ji umět překlenout.

4. První porážka často není ta největší

Pokud zažijeme prohru, máme na výběr. Jestliže na ni okamžitě a správně zareagujeme, nebude na nás mít takový dopad. Avšak zareagujeme-li špatně, nebo dokonce vůbec ne, stane se porážka mnohem větší a často povede k řetězci proher. A jak následují další a další porážky, zdají se větší a drtivější – jako vlny valící se při ničivé bouři. Úměrně ke stoupajícímu počtu porážek pak klesá naše sebedůvěra.

Srovnáváme-li se s ostatními, věci jen zhoršujeme, protože málokdy postupujeme objektivně. Buď srovnáváme to nejlepší, co jsme dokázali (včetně toho, co dokázat chceme), s neúspěchy někoho jiného, nebo naopak porovnáváme svá nejhorší selhání s úspěchy ostatních. To může vést k negativnímu kruhu samomluvy. Měli byste si však uvědomit, že:

Nejdůležitější osoba, ke které kdy budete mluvit, jste vy, proto dbejte na to, co říkáte.

Nejdůležitější osoba, kterou kdy budete hodnotit, jste vy, proto dávejte pozor, co si myslíte.

Nejdůležitější osoba, kterou budete milovat, jste vy, proto buďte opatrní na to, co děláte.

Nejdůležitější osoba, ke které kdy budete mluvit, jste vy, proto dbejte na to, co říkáte.

Kripalvananda, spisovatel a učitel jógy, kdysi prohlásil: „Nelam už si dál srdce, milý příteli. Kdykoli odsoudíš sám sebe, zlomíš své vlastní srdce.“ Věřím, že v těžkých časech je snadné propadnout pochmurným myšlenkám, jak jsme mohli nebo měli něco udělat jinak. Můžeme k sobě začít hovořit velmi negativně. Čím negativněji k sobě promlouváme, tím se nám naše porážky zdají větší. Pokud k sobě přistupujeme se zlostí, popuzeností a destrukcí anebo pokud se obviňujeme, šance na vysvobození z bludného kruhu negativismu klesají.

Dokážeme-li překlenout první porážku a nedovolíme-li jí příliš zesílit, může nám pomoci posunout se kupředu. Není to vždy snadné, ale i ten, kdo musel čelit opravdu velké ztrátě, se to může naučit. Jednou jsem četl příběh, jak generál Robert E. Lee po občanské válce navštívil nádherný dům bohaté vdovy v Kentucky. Během návštěvy mu ukázala pozůstatky dříve velkolepého starého stromu, který byl poničen armádním dělostřelectvem Unie. Žena pověděla generálovi, jak ničivý vliv na ni tato ztráta má, v očekávání, že vzbudí soucit. Místo toho se generál dlouze odmlčel a pak odtušil: „Madam, pokácejte zbytek stromu a zapomeňte na to.“1 Poradil jí, ať se posune dál. A právě to se musíme správným způsobem naučit i my.

5. Prohra nás vždycky změní

Trenéři sportovních klubů žijí ve světě porážek a výher. Legendární kouč amerického fotbalu Knute Rockne prohlásil: „Jedna porážka je dobrá pro duši. Příliš mnoho porážek je špatné pro kouče.“ A Paul Richards, dlouholetý manažer v MLB (baseballová liga v USA), řekl: „Pokud váš klub prohraje deset z dvanácti her a vy řeknete, že jeho morálka je dobrá, pak jste moc rozumu nepobrali.“ Ale nemusíte být trenérem nebo hráčem ve sportovním klubu, abyste pocítili dopady porážky.

„Pokud váš klub prohraje deset z dvanácti her a vy řeknete, že jeho morálka je dobrá, pak jste moc rozumu nepobrali.“

Paul Richards

Živě si pamatuji na sezení před mnoha lety, při němž jsem poskytoval poradenství muži rozhádanému se svým bratrem. Nemluvili spolu už dlouhá léta. Když jsem svého klienta poslouchal a sledoval, cítil jsem, jak se v něm při vzpomínkách na detaily jejich konfliktu pění krev. Nakonec vybuchl a vykřikl: „Podívejte se, co mi udělal! Podívejte se, co se mnou udělal!“

Následovala chvíle ticha. Když se konečně uklidnil a byl připraven naslouchat, klidným hlasem jsem mu řekl: „Podívejte se, co se sebou děláte vy!“

Bylo mu ukřivděno? Jistě. Ale nezaujal ke špatnému zážitku správný postoj a následky výrazně zhoršoval.

Počet ani závažnost vašich porážek nejsou tak důležité jako způsob, jakým tyto zážitky prožíváte. Ano, všechny prohry bolí. A mají na nás dopad, jenž je jen málokdy pozitivní. Porážky nás mění. Nesmíme jim však dovolit, aby nad námi převzaly kontrolu. Nemůžeme se nechat paralyzovat strachem z toho, že budeme vypadat hloupě nebo neschopně. Nemůžeme dovolit strachu z negativních následků, aby nás odradil od zdravého riskování. Pokud negativním zkušenostem z minulosti dovolíte deformovat vaši budoucnost, je to, jako byste žili v rakvi. Zatluče se pár hřebíků – a váš život je u konce.

Legenda z antického Řecka vypráví o atletovi, který byl opravdu dobrý, ale ve svém nejdůležitějším závodě doběhl na druhém místě. Všichni oslavovali vítěze, a na jeho počest dokonce postavili pomník. Mezitím stříbrný běžec upadal do poraženecké nálady. Začal se užírat závistí. Nedokázal myslet na nic jiného než na svou porážku a na nenávist k vítězi, jenž ho zničil. Každý den procházel kolem sochy vítěze a bolestně si vybavoval ztracenou příležitost ke slávě, až se nakonec rozhodl pomník zničit.

Jedné pozdní noci se vydal k soše a začal otloukat podstavec, aby oslabil stabilitu sochy. Vracel se i další noci a kousek po kousku pracoval na zničení. Socha stále stála. Každým dnem ho popadal větší a větší vztek. Jedné noci však zašel příliš daleko. Vztekle udeřil kladivem – a těžká mramorová socha se konečně uvolnila. Zřítila se dolů, celou vahou přímo na svého ničitele, jenž zemřel spolu s ní. Onen muž tak proměnil svou dílčí prohru v porážku definitivní.

Jak můžete minimalizovat škody způsobené vysilujícími porážkami? V první řadě se od nich musíte oprostit emocionálně. Když se v roce 1995 zeptali basketbalisty Jerryho Stackhouse, tehdy ještě zelenáče v NBA týmu Philadelphia 76ers, jak nyní jako profesionální hráč nahlíží na život, odpověděl: „Vyhraju a pustím to z hlavy. Prohraju a pustím to z hlavy.“ Pokud chceme překonávat nesnáze a nechceme se nechat přemoci prohrami, musíme se přes ně umět přenést. A následně se z nich musíme poučit!

Přeměna ztráty v zisk

Pokud někdy prohrajete – a to přijde, neboť prohrává každý – proč z této prohry nevytěžit zisk? Jak na to? Tak, že se z ní poučíme. Prohra není úplnou prohrou, poučíme-li se v jejím důsledku. Prohry si vás mohou ochočit, pokud jim to dovolíte. Když zůstanete v bahně, v němž vás porážka zanechá, můžete v něm uváznout. Ale vězte: Vaši osobnost určují vaše volby. Můžete si zvolit změnu, rozvoj a poučení z porážek.

Samozřejmě to nemusí být snadné. V oblíbeném komiksu Peanuts odchází naprosto zkroušený Charlie Brown se svěšenou hlavou z baseballového zápasu.

„Další hra ztracená! Panebože!“ běduje Charlie. „Už mě unavuje prohrávat. Všechno, co udělám, skončí porážkou!“

„Podívej se na to takhle, Charlie Browne,“ odpoví mu kamarádka Lucy. „Víc se naučíme z porážek než z výher.“

„V tom případě jsem nejvzdělanější člověk na světě!“ povídá Charlie.

Dobrá myšlenka, ale ne každý se ze svých proher poučit dokáže. Porážka se nepromění v lekci, jestliže na tom tvrdě nepracujeme. Prohry nám nabízejí příležitosti k poučení, avšak mnozí lidé se jich nedokážou chopit. A právě v tomto případě porážky skutečně zraňují.

Prohry nám nabízejí příležitosti k poučení, avšak mnozí lidé se jich nedokážou chopit. A právě v tomto případě porážky skutečně zraňují.

Učení v těžkých chvílích není snadné, protože po nás vyžaduje činnost, která není přirozená. Je obtížné se usmívat, když nejsme šťastní. Je složité pozitivně reagovat, když jsme ochromeni porážkou. Udělat správnou věc ve chvíli, kdy je všechno špatně, vyžaduje disciplínu. Jak můžeme být duševně silní v okamžiku duševního vyčerpání? Jak se můžeme postavit druhým ve chvílích ponížení? Jak se můžeme postavit na nohy, když jsme neustále sráženi k zemi?

Tuto knihu jsem napsal, abych poskytl odpovědi na tyto a mnohé další otázky, jež souvisejí s poučením se z porážek, neboť se domnívám, že vám mohu pomoci. Mým hlavním životním cílem je předávat lidem hodnoty. Věřím, že kniha vám poskytne hodnotu tím, že vás naučí, jak se poučit ze svých porážek. Většina z nás potřebuje někoho, kdo mu ukáže, jak na to. Pokud je vaším přáním stát se žákem svých ztrát a proher, budete muset změnit svůj pohled na porážky, vypěstovat si vlastnosti, jež vám pomohou na ně reagovat, a vypěstovat si schopnost učit se z nich. Věřím, že to dokážete, budete-li se držet následujícího „cestovního plánu“:

Pokora: Duch učení

Realita: Základy učení

Zodpovědnost: První krok k poučení

Zlepšování: Cíl učení

Naděje: Motivace k učení

Učenlivost: Cesta k poučení

Útrapy: Katalyzátor učení

Problémy: Příležitosti k poučení

Špatné zkušenosti: Perspektiva pro učení

Změna: Daň za poučení

Zralost: Odměna za učení

Svatý Ignác z Loyoly, jeden z největších světových učitelů, kdysi pronesl, že se učíme pouze tehdy, jsme-li připraveni se učit. Při svých cestách a setkáváních s lídry po celém světě jsem si povšiml dvou věcí. Zaprvé, většina lidí v současnosti prožívá složité období. Myšlenka napsat tuto knihu mě vlastně napadla při přednáškovém turné v Asii. Cítil jsem, že lidé mají problémy, a chtěl jsem objevit způsob, jak jim pomoci proplout zrádnými vodami. Zadruhé, nikdy jsem nezažil dobu, jako je dnes, kdy je tolik lidí otevřených nejen k učení, ale i k novému nastavení hodnot a priorit. Pokud se na věci díváte správným způsobem, porážky jsou příležitostmi ke změně a zlepšení.

Pravděpodobně jste v takové fázi života, kdy už za sebou nějaké porážky máte a jste připraveni se učit. Emmet Fox řekl, že těžkosti k vám přicházejí, aby vám pomohly růst a posunout se dál tím, že je překonáte. „To jediné skutečné neštěstí,“ uvádí, „ta jediná skutečná tragédie přichází, když trpíme, aniž bychom se něco naučili.“

Pojďme společně některými lekcemi projít, abychom si mohli říci:

„Někdy vyhrajete, jindy se poučíte.“

2

Pokora: Duch učení

Všimli jste si, jak snadno se někteří lidé zotavují z porážek? Poučí se z nich a stanou se ještě lepšími, než byli! Jiné však prohra srazí dolů, a oni už nevstanou; prožijí negativní zkušenost – a vy pouze sledujete, jak začíná sestupná spirála. Bez ohledu na to, jak moc jim chcete pomoci, nedokážete to. Ze svých chyb se prostě neumějí poučit.

V čem tkví rozdíl mezi těmito dvěma skupinami lidí? Věřím, že nehraje roli načasování, postavení ve společnosti, rozdíl v úrovni nesnází, jimž čelí, ani v ničem jiném mimo jejich kontrolu. Rozdíl vězí uvnitř. Jde o vnitřní nastavení, o ducha každého člověka. Lidé, kteří dokážou profitovat z útrap, mají pokorného ducha, a tudíž sklon provádět změny potřebné pro poučení z chyb, selhání a ztrát. Jsou pravým opakem pyšných lidí, kteří nejsou ochotni přijmout strasti jako svého učitele, a v důsledku toho se nic naučit nedokážou.

Pýcha předchází pád

Každý občas zažívá nesnáze. Některé lidi to naplní pokorou. Jiní se zatvrdí a jsou ukřivdění. A toto naladění v sobě nosí stále. Příběh lidí, kteří dovolili, aby jejich srdce ovládla ukřivděnost, je tragický, neboť pro zatvrzelé osoby je velmi obtížné se cokoli naučit.

„Pýcha se stará o to, kdo má pravdu. Skromnost zajímá to, co je pravdivé.“

Ezra Taft Benton

Ezra Taft Benton si povšiml, že: „Pýcha se stará o to, kdo má pravdu. Skromnost zajímá to, co je pravdivé.“ To je vskutku přesná poznámka. Pýcha nutí lidi obhajovat se i v případě, že o svém omylu vědí. A to je jen začátek! Podívejme se, jaké negativní dopady může mít na člověka pýcha:

• Obviňování: Pyšní lidé namísto přijetí odpovědnosti obviňují druhé. Domnívají se, že kdykoli se věci neodehrávají podle jejich představ, může za to někdo jiný.

• Odmítání: Namísto realistického a objektivního přístupu se k realitě obracejí zády. Pyšný vedoucí podniku se rozhodne ignorovat to, co je zřejmé každému ve firmě. Pyšný člen nefunkční rodiny bude obhajovat chování své i ostatních členů domácnosti.

• Omezenost: Pyšní lidé se brání a stavějí do opozice vůči novým myšlenkám, namísto aby svou mysl otevřeli a zpřístupnili. Tvrdí, že „takhle jsme to dělali vždycky“, a mají pramalý zájem na inovaci či zlepšení.

• Nepřizpůsobivost: Pyšní lidé nejsou flexibilní, ale rigidní. Prohlašují něco ve smyslu: „Uděláme to po mém, nebo na to kašlu.“ Stíny jejich minulosti (včetně dřívějších úspěchů) je straší a nutí držet se zpátky.

• Nejistota: Pyšní lidé se povyšují a ostatní shazují proto, že si nejsou jisti sami sebou. Pokud se nejistí lidé dostanou do vedení, namísto podpory týmového ducha snižují morálku a své nejlepší lidi odradí a znechutí.

• Izolace: Pyšní lidé se namísto kontaktu s lidmi straní rodiny, přátel, klientů a zákazníků. Ve své pýše jsou přesvědčeni, že všechno se točí jen kolem nich, aniž berou v potaz ostatní.

Sedí některý z těchto popisů na vás? S lítostí musím přiznat, že jsem v počátečních letech na pozici lídra nedisponoval skromností, jež je potřeba k tomu, abyste získali učenlivého ducha. Popravdě, byl jsem pravý opak: Byl jsem pyšný, soutěživý a vždy jsem musel vyhrát. A po výhře jsem se choval nesnesitelně. Když jsem někoho porazil, musel jsem mu sdělit, že jsem vyhrál. Navíc jsem to říkal každému, koho znal. Každému jsem lezl na nervy. A co je horší, vůbec mi to nedocházelo. Neuvědomil jsem si svou nepoučitelnost, dokud mi přátelé nedali darem tričko s nápisem „Je těžké být skromný, když jste tak úžasní jako já“. Každý se při předávání smál, ale já měl neblahé tušení, že se mi snaží promluvit do duše.

Později jsem se zeptal jedné z dárkyň, zda jsem opravdu takový.

„Ano,“ odpověděla, „opravdu takový jsi. Ale máme tě rádi a věříme, že se dokážeš změnit.“

To mi otevřelo oči. Její milá slova na mne zapůsobila a přesvědčila mě. Rozhodl jsem se změnit svůj postoj z arogantního vševěda na skromného žáka.

Uvést toto rozhodnutí do praxe trvalo dlouho – odhadem dva nebo tři roky. Arogantní lidé se nestanou skromnými ze dne na den. Pro mě to však byl začátek změny, touhy osvojit si pokoru, jež je pro učení nezbytná. Stále jsem sebevědomý, ale denně pracuji na tom, aby sebedůvěra nestála v cestě mé schopnosti se učit.

Možná už jste pokorným člověkem, který má učenlivého ducha. Pokud ano, je to fantastické. Ale i v případě, že tomu tak není, mám pro vás dobré zprávy: Můžete se změnit. Když jsem mohl já, zvládnete to i vy. Pokud si nejste jisti, jak jste na tom s pokorou – vaši přátelé vám zatím žádné tričko nevěnovali –, následující řádky vám mohou poradit. Kirk Hanson, profesor na univerzitě Santa Clara a výkonný ředitel místního centra pro aplikovanou etiku (Markkula Center for Applied Ethics), předkládá seznam charakteristických rysů, jež vystavují na odiv nepoučitelní lídři. Tvrdí, že tyto vlastnosti jsou často Achillovou patou vedoucích osobností. Domnívám se, že jsou vlastní všem lidem, kteří nenabyli učenlivého ducha. Jeho seznam jsem lehce poupravil do podoby otázek, na něž si odpovězte sami:

• Máte sklon věřit, že všechno víte?

• Máte tendenci si myslet, že jste tím nejpovolanějším?

• Myslíte si občas, že pro vás pravidla neplatí?

• Domníváte se, že nemůžete selhat?

• Máte sklon si myslet, že všechny věci zvládnete sami?

• Jste přesvědčeni, že jste lepší než lidé s menším nadáním nebo horším společenským statusem?

• Domníváte se, že jste stejně důležití jako vaše organizace, nebo dokonce důležitější?

Pokud jste na nemalý počet z těchto otázek odpověděli kladně, pravděpodobně vám učenlivý duch není zcela vlastní. Nenechte se, prosím, odradit. Neobávejte se špatné startovní pozice, můžete se změnit. Nezapomeňte, že se počítá vaše pozice v cíli, nikoli na startu.

Dobrý se díky pokoře stane nejlepším

Talentovaní lidé často podávají výkony vysoké úrovně, ale ti největší – ti nejlepší z nejlepších – dosahují nejvyšších příček díky osvojení si učenlivého ducha. Nedávno jsem si to opět připomněl, když jsem slyšel příběh z mládí jednoho z mých hrdinů: Johna Woodena. Tento bývalý univerzitní basketbalový kouč je legendou. Vyhrál, co se dalo, a ve své profesi získal snad všechna možná ocenění. Byl první osobou jmenovanou do basketbalové síně slávy jako hráč i jako trenér. 2

Wooden byl velmi talentovaný – popravdě natolik, že mu hrozilo nebezpečí stát se pyšným a nepoučitelným. Již od dětství byl vždy nejlepším hráčem v týmu a svůj středoškolský tým dovedl ke třem státním mistrovstvím. Ale měl štěstí, že velice záhy obdržel lekci, jež mu pomohla vypěstovat pokoru. Wooden vypráví:

Zapomněl jsem si dres a nechtělo se mi běžet tu dálku zpátky, abych ho sehnal před odpoledním zápasem. Vždyť jsem byl nejlepším hráčem týmu – byl jsem si jistý, že mě trenér v žádném případě neposadí na lavičku. Mýlil jsem se.

Když už bylo jasné, že bez svého dresu nebudu moci nastoupit, přemluvil jsem spoluhráče, aby mi pro něj domů zaběhl. Koneckonců, byl jsem hvězda, ne? Proč bych nemohl požádat jednoho ze „zahřívačů lavičky“ o laskavost? Žádný div, že kvůli tomuto přístupu tým zahájil zápas v sestavě beze mě. Když jsem se snažil kouče přemluvit a naléhavě ho prosil, aby mě nechal hrát, protože bylo jasné, že s touto startovní formací nemáme šanci, odtušil: „Johnny, jsou důležitější věci než výhra.“

Nezapomeňte, že se počítá vaše pozice v cíli, nikoli na startu.

Jsou důležitější věci než výhra? Není mnoho trenérů, kteří by o něčem takovém dokázali přesvědčit třináctiletého chlapce. Ale jak jsem tak nešťastně seděl na střídačce a sledoval jsem svůj tým, jak se propadá níž a níž, začal jsem si uvědomovat, že měl trenér Warriner nejspíš pravdu. Možná jsem opravdu potřeboval nějakou chvíli prosedět na lavičce. I po letech ve mně tento zážitek přetrvával a já skutečně docenil jeho hodnotu. Životní lekce v zodpovědnosti a skromnosti, jimž jsem se potřeboval naučit, stály za jednu porážku ve školní lize. A ve druhé půli mě trenér poslal do hry.3

Ve třinácti letech měl Wooden všechny vlastnosti arogantního lídra, které popisuje Kirk Hanson. Myslel si, že je lepší než ostatní, že nemusí hrát podle stejných pravidel, že je tým bez něho ničím, že on je tým. Naštěstí narazil na trenéra, který věděl, že jsou důležitější věci než výhry – například učení. A tuto lekci navíc obdržel brzy.

Domnívám se, že právě to je jedna z klíčových věcí, jež z něho udělala takového velikána. Lekce v pokoře ovlivnila celý Woodenův život a trenérskou činnost a učinila z něho celoživotního studenta. Jeho učenlivý duch mu umožnil pokládat otázky, které mnoho koučů klást nechtělo. Přinutil ho udělat změny, jež ostatní nebyli ochotni provést. Inspiroval ho k tomu, aby trval na hodnotách tam, kde byli ostatní v pokušení dělat kompromisy. Umožnil mu vyhrávat s grácií, což se ostatním daří jen vzácně. To jsou důvody, pro které se chtěl vrýt lidem do paměti, nikoli pro vyhraná mistrovství; toužil, aby byl znám jako někdo, kdo udělal vše pro to, aby naučil své hráče, co je v životě důležité.

Jak vám správný duch pomáhá v učení

John Wooden pochopil, že někdy vyhrajete a jindy se poučíte – ale pouze tehdy, pokud máte pokorného ducha. Pokora je základní stavební kámen pro všechny, kteří se učí ze svých porážek i výher. Je to klíč k úspěchu na nejvyšší úrovni.

Cože? divíte se. Nesouhlasím! Mohu jmenovat hromadu lidí, kteří dokázali velké věci i s arogantním přístupem. To mohu také. Jenže čeho mohli dosáhnout, kdyby si osvojili skromného ducha? Možná by byli ještě významnějšími. Pokora otevírá dveře k poučení a k vyšším úrovním úspěchu. Hned vysvětlím proč:

1. Pokora nám umožňuje získat správný pohled
na život a sebe sama

Spisovatel a obchodní konzultant Ken Blanchard prohlásil: „Skromnost neznamená myslet si o sobě méně, ale myslet na sebe méně.“ Když se příliš zaměřujeme na sebe, ztrácíme perspektivu. Pokora umožňuje znovu získat potřebný nadhled a vidět věci v širším měřítku. Díky ní si uvědomíme, že jsme součástí obrazu, ale nikoli celým obrazem.

„Skromnost neznamená myslet si o sobě méně, ale myslet na sebe méně.“

Ken Blanchard

Měl jsem tu čest příležitostně trávit čas s Billym Grahamem. To, co jako lídr dokázal, je legendární. Takové úspěchy by mohly někomu vzít nadhled, ale nezdá se, že by se to týkalo zrovna jeho. Grahamova skromnost mi připadala ještě významnější než jeho úspěchy. O jeho povaze názorně vypovídá příhoda, kdy ho jistý muž poznal ve výtahu a zeptal se ho: „Vy jste Billy Graham, že ano?“

„Ano, to jsem,“ odvětil Graham.

„Víte,“ pokračoval ten člověk, „vy jste opravdu velký muž.“

„Nejsem velký muž,“ namítl Graham, „mám pouze velké poslání.“

Osvojíme-li si pyšného ducha namísto ducha skromného, výhled na svět kolem nás a na náš odraz v zrcadle se zahalí mračny. Průkopník v oblasti psychiatrie Carl Gustav Jung prohlásil: „Pýchou někdy oklameme sebe samé. Avšak hluboko pod povrchem našeho svědomí vytrvale zní klidný hlásek, který nám oznamuje: ,Něco tady nehraje.‘“

Pokud nedostatek pokory způsobí, že u nás „něco nehraje“, svět se vychýlí z našeho zorného pole. Ztratíme nadhled a máme potíže s učením. Jak ale objevit nedostatky či záležitosti, které se potřebujeme naučit, jestliže je nemůžeme vidět?

Pokora nám otevírá oči a rozšiřuje obzory. Máme lepší úsudek, protože se nesoustředíme na vlastní ospravedlňování ani na to, zda vypadáme dobře v očích jiných lidí. Baseballový velikán Lou Brock pronesl: „Ukažte mi chlapíka, který se bojí o svou image, a já vám ukážu chlapíka, kterého můžete kdykoli porazit.“ Proč? Protože jeho oči nesledují nic, co se odehrává kolem.

Je těžké získat přesný pohled na sebe sama, a ještě těžší je udržet si ho. Pokora nám v tom pomáhá. John Wooden to pochopil a pracoval na tom, aby svým hráčům pomohl udržet si skromný nadhled. Nechtěl, aby jim kritika či chvála podrazily nohy. Věděl, že vždycky budou milovat chválu a nenávidět kritiku, ať už bude zasloužená, nebo ne.

„Ukažte mi chlapíka, který se bojí o svou image, a já vám ukážu chlapíka, kterého můžete kdykoli porazit.“

Lou Brock

„Vaše individuální síla,“ vysvětloval jim Wooden, „závisí na tom, jak reagujete na kritiku a chválu. Pokud se necháte jednou z nich významněji ovlivnit, ublíží vám. Nemáte skoro žádnou kontrolu nad tím, jakou kritikou či chválou vás zahrnuje okolí, berte proto všechno s rezervou. Ať se váš protivník chytí do sítě názorů ostatních, ale vy sami se jí vyhněte.“4

Skromnost umožňuje vaší mysli vidět věci tak, jak jsou, učit se a toužit po zlepšení. Jestliže pýcha podporuje uzavřenost a omezenost mysli a neustále hledá ospravedlnění, pak pokora povzbuzuje otevřenost mysli a touhu po zlepšení. Skromnost ukazuje věci ve správné perspektivě, a pokud jí to dovolíme, podpoří i náš smysl pro humor.

Winston Churchill, jeden z největších britských státníků všech dob, byl jednou dotázán: „Není vzrušující vědět, že při každém vašem projevu praskají haly ve švech?“

„Docela mi to lichotí,“ přiznal státník, „ale kdykoliv se takto cítím, uvědomím si, že kdybych měl místo politického projevu popravu, diváků by bylo dvakrát tolik.“5

2. Pokora nám umožňuje učit se a rozvíjet se
tváří v tvář porážkám

Pokud jsou lidé natolik skromní, aby na sebe pohlíželi jasně a realisticky, je jejich zrak obvykle stejně jasný a realistický, když čelí svým chybám, selháním a dalším porážkám. Schopnost jasného vidění jim umožňuje učit se a růst. Úspěch nespočívá v eliminaci našich problémů a chyb, nýbrž v růstu navzdory a díky nim. Elbert Hubbard popsal opačný případ slovy: „Neúspěšný je ten, kdo nedokázal využít vlastních chyb.“

Úspěch nespočívá v eliminaci našich problémů a chyb, nýbrž v růstu navzdory a díky nim.

Jak se skromný člověk učí ze svých chyb? Zastaví se a uvažuje. Pevně věřím, že nejlepším učitelem není zkušenost, nýbrž zhodnocená zkušenost. Tuto lekci jsem získal z knihy Kazatel, v níž je psáno: „V den dobrý užívej dobra a v den zlý si uvědom, že ten i onen učinil Bůh proto, aby se člověk nedozvěděl, co bude po něm.“6Za autora knihy Kazatel je považován izraelský král Šalomoun, o němž se traduje, že byl nejmoudřejším mužem všech dob. Když promluví někdo tak moudrý, všichni bychom měli naslouchat.

Skromní lidé se ve své moudrosti nikdy nebojí přiznat chybu. Když tak učiní, je to, jako by říkali, že jsou dnes moudřejší, než byli včera. Z toho samozřejmě plynou i další výhody. Jak vtipně poznamenal velký americký spisovatel Mark Twain: „Vždy na rovinu uznejte své chyby. Díky tomu nebudou ti nad vámi tolik ve střehu, a budete moci páchat chyb víc.“

Skromní lidé se ve své moudrosti nikdy nebojí přiznat chybu. Když tak učiní, je to, jako by říkali, že jsou dnes moudřejší, než byli včera.

Chyby často bývají našimi nejlepšími učiteli. Jsme-li ochotni přiznat si je a poučit se z nich, získáváme znalosti a moudrost. Děje se tak, kdykoli si uděláme čas na zamyšlení a položíme-li si následující otázky:

Co se pokazilo?

Kdy se to pokazilo?

V čem se to pokazilo?

Proč se to pokazilo?

Jaký je můj podíl na tomto selhání?

Jak se z této zkušenosti mohu poučit?

Jak mohu v budoucnu využít to, co jsem se teď naučil?

Pokládání těchto otázek představuje pomalý a nepříjemný proces, zvláště pro lidi zvyklé rychle jednat. Ale vždy se vyplácí. Dělat chyby je lidská přirozenost. Skromnost nám dovolí poučit se z nich.

3. Pokora nám umožňuje zbavit se perfekcionismu
a pokračovat ve snažení

Můj vnuk John, syn mého syna Joela a jeho ženy Liz, je úžasné dítě. (Byl bych stejného názoru, i kdyby se nejednalo o mého vnuka!) Je velmi chytrý, ale má sklony být trochu vážný a puntičkářský. Rodiče mu chtěli pomoci, a proto mu koupili knížku s názvem Mistakes That Worked (Chyby, které fungovaly) od Charlotte Jonesové. Přečetli ji spolu, a jemu to pomohlo pochopit, že nemusí být dokonalý, aby uspěl.

Jonesová v knize píše:

Můžete je nazvat nehodami, chybami, nebo dokonce štěstím.

Kdybychom znali pravdu, byli bychom ohromeni počtem skvělých vynálezů a objevů, jež byly ve skutečnosti náhodné, neplánované a neúmyslné.

Vynálezci uvedení v této knize nebyli jenom chytří, byli také pozorní. Je snadné neuspět a nechat nápad plavat. Mnohem obtížnější je selhat, a objevit v nezdaru jiné využití.

Vynálezci a objevitelé zmínění v této knize by nám všem mohli poskytnout lekci, již nejlépe popsal Bertolt Brecht roku 1930: „Inteligence nespočívá v tom, nedělat chyby, ale v tom, dokázat je bryskně využít.“7

Jeden z Johnových oblíbených příběhů v knize je o lékárníkovi Johnu Pembertonovi z Georgie. Tento muž se roku 1886 v Atlantě snažil vyvinout novou medicínu pro budoucí zákazníky. Už namíchal směsi jako „French Wine Coca – ideální stimulant a ozdravné nervové tonikum“, „Lemon and Orange Elixir“, (citronovo-pomerančový elixír) a „Dr. Pemberton’s Indian Queen Magic Hair Dye“ (Magická barva na vlasy Indická královna od doktora Pembertona). Tentokrát vytvořil nový lék na zmírnění únavy, zlepšení nervů a utišení migrény.

Pemberton byl se svým produktem, sirupem smíchaným s vodou a podávaným za studena, spokojen. A pak se stala šťastná nehoda. Pembertonův asistent směs omylem smíchal se sodovkou. Nápoj hned chutnal jinak. Pembertonovi nečinilo potíže přiznat, že jeho originální receptura nechutná tak dobře jako výtvor jeho asistenta, a nakonec se tedy rozhodl neprodávat jej jako medicínu, nýbrž jako sycený nápoj. Pojmenoval ho Coca-Cola.8 Dnes je Coca-Cola nejpopulárnějším nealkoholickým nápojem na světě.

4. Pokora nám umožňuje vytěžit z chyb co nejvíc

To nás přivádí k závěrečné oblasti, v níž nám pomáhá skromný duch učenlivosti – umožňuje nám vytěžit to nejlepší z chyb a selhání. Spisovatele Marka Twaina se jednou zeptali na jméno nejvýznamnějšího vynálezce všech dob. Jeho odpověď? „Náhoda.“ Jeho reakce je bystrá, ale zároveň odhaluje velkou pravdu. Pokud jsme skromní, jsme zároveň ochotni nahlížet na své chyby jako na příležitosti ke zlepšení a úspěchu.

Dějiny jsou plné případů, kdy se z chyby vědce či vynálezce vyklubal velký objev. Charles Goodyear prováděl v roce 1839 experimenty s kaučukem. Substance získávaná z mízy stromu kaučukovníku byla známa po staletí. Lidé se pro ni snažili najít praktické využití, avšak v horkém stavu se rozpouštěla a ve studeném tříštila. Goodyear ji zkoušel míchat s ostatními substancemi, ale nikdy se mu nepovedlo vyrobit něco užitečného. Až jednoho dne omylem upustil trochu kaučuku smíchaného se sírou na horkou kuchyňskou plotnu. Zahříváním se směs stala pevnou a tvárnou. Ani na studeném vzduchu nezkřehla. Goodyearova chyba napomohla transformovat kaučuk na substanci, jež nyní nachází široké využití v průmyslu.9

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Někdy vyhraješ, jindy se poučíš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.