Sylvia Day

NEMRAVNÉ ZNÁMOSTI

SYLVIA DAY

NEMRAVNÉ ZNÁMOSTI

Mým dětem Jackovi a Shanně.

Mám vás ráda.

Copyright © 2006 Sylvia Day

Translation © Adéla Bartlová, 2014

Original English title: SCANDALOUS LIAISONS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-654-3 (ePub)

ISBN 978-80-7306-653-6 (mobi)

Poděkování

Mnoho lidí by si zasloužilo poděkovat za zásluhy na této knize. Následující seznam je jen začátek.

Mnohokrát děkuji:

Lori Fosterové, že mi nabídla účast v soutěži Novella Contest a vybrala můj příspěvek do finále. Vážím si vaší velkorysosti a rad. Jste poklad.

Morgan Leighové za to, že se jí můj příspěvek líbil natolik, aby ho předala Lori, a za to, že je tak skvělá.

Všem, kteří v soutěži o čtenářskou cenu hlasovali pro Ukradenou rozkoš. Moc vám děkuji.

Mému agentovi Evanu Fogelmanovi, který to se mnou musí táhnout. Chudák.

Mé matce Tami Dayové, která mě seznámila s romantickými příběhy a je mou největší fanynkou.

Mému muži Kevinovi, který mi vždycky věřil.

Samaře za to, že je nejen mou sestrou, ale i kamarádkou. Mám tě moc ráda.

Pořádně obejmout si zaslouží mé kritické partnerky Annette McCleaveová, Jordan Summersová, Sasha Whiteová a Celia Stuartová, jejichž nedocenitelná pomoc a podpora mi pomohly vytvořit příběhy pro tuto knihu.

Obrovská hromada nehynoucí vděčnosti patří mé skvělé editorce Kate Duffyové. Mohla bych o ní psát dlouho. Byla úžasná.

To nejdůležitější nakonec: Děkuji stovkám čtenářů, kteří navštívili mé webové stránky, zapsali se na e-mailový seznam a hltali moje příběhy, když jsem ještě začínala. Vaše víra mě poháněla kupředu. Děkuji vám z celého srdce.

UKRADENÁ
ROZKOŠ

Kapitola první

Britská Západní Indie, únor 1813

Ukradl nevěstu.

Sebastian Blake svíral nůž, až mu klouby na rukou zbělely, ale zachovával netečný výraz. Jestli může té krásce před sebou věřit, ukradl svou vlastní nevěstu.

Díval se, jak ho sleduje se vzdorně zvednutou bradou. Její tmavé oči beze strachu opětovaly jeho pohled. Byla vysoká, štíhlá a z rozcuchaného účesu jí spadaly blonďaté kudrny. Krásné šaty z hedvábného moaré měla na rameni roztržené, takže poodhalily svůdně krémovou pokožku ňadra. Kůži hyzdil černý špinavý otisk prstů a Sebastian si nedokázal pomoct; natáhl ruku a jemně tu urážlivou značku setřel palcem. Ztuhla a zvedla spoutané ruce, aby ho odrazila. Podíval se jí upřeně do očí.

„Řekni mi znova, jak se jmenuješ,“ zabručel. V prstech cítil mravenčení z dotyku s její saténovou pokožkou.

Olízla si spodní ret a teplota Sebastianovy krve ještě o něco stoupla. „Jmenuji se Olivia Merricková, hraběnka z Merricku. Můj muž je Sebastian Blake, hrabě z Merricku a budoucí markýz z Dunsmoreu.“

Zvedl jí ruce a zadíval se na prsteníček. Na jednoduchém zlatém kroužku, jenž na něm nosila, byl vyrytý jeho erb.

Přejel si dlaní přes tvář, otočil se, došel k nejbližšímu otevřenému oknu a zhluboka se nadechl slaného vzduchu. Zadíval se na vodu, kde se pohupovaly trosky její lodi. „Kde je váš manžel, lady Merricková?“ zeptal se otočený k ní zády.

„Čeká na mě v Londýně,“ řekla s nadějí v hlase.

„Aha.“ Jenže nečekal, ani náhodou. „Jak dlouho jste vdaná, lady?“

„Nechápu…“

„Jak dlouho?“ vyštěkl.

„Skoro dva týdny.“

Znovu se zhluboka nadechl. „Rád bych vám připomněl, že jsme v Západní Indii, drahá lady. Není možné, abyste se vdala před čtrnácti dny. Váš manžel by na vás nemohl čekat v Anglii, kdyby to byla pravda.“

Mlčela, a tak se nakonec zase otočil čelem k ní. Neměl to dělat. Její krása ho zasáhla, jako by dostal pěstí do břicha.

„Mohla byste mi to vysvětlit?“ vybídl ji a potěšilo ho, že to dokázal říct, aniž by na sobě dal něco znát.

Poprvé ji opustil vzdor a tváře jí zalil ruměnec. „Brali jsme se v zastoupení,“ přiznala. „Ale ujišťuji vás, že navzdory neobvyklým okolnostem naší svatby zaplatí jakékoli výkupné, které si vyžádáte.“

Sebastian popošel blíž. Zhrublým prstem jí přejel po lícní kosti a namotal na něj pramen vlasů. Zadržela dech a její rty se pootevřely v reakci na jeho něžný dotyk. „Za krásu, jako je ta vaše, určitě dá královské výkupné.“

Přes pach kouře, který se jí stále držel, prostupovala vzrušující vůně jemné ženy, hřejivá a luxusní. Sáhl po noži, který měl připevněný ke stehnu, a vytáhl ho.

Prudce couvla.

„Nebojte se,“ uklidňoval ji. Natáhl ruku a trpělivě čekal, až zase udělá krok kupředu. Potom přeřízl provaz, jenž jí svazoval zápěstí, a vrátil nůž do pouzdra. Promnul stopy na jejích štíhlých rukou.

„Vy jste pirát,“ nařkla ho tiše.

„Ano.“

„Přepadl jste loď mého otce a ukradl jste její náklad.“

„Přesně tak.“

Zaklonila hlavu na štíhlé šíji a upřela na něj vyčítavý pohled čokoládových očí. „Proč jste na mě tak hodný, když máte v úmyslu mě znásilnit?“

Chytil ji za prsty a položil je na svůj pečetní prsten. „Většina lidí by vám řekla, že muž nemůže znásilnit svou manželku.“

Podívala se dolů a vytřeštila oči na erb, stejný, jaký se skvěl na jejím prstenu. Zvedla oči. „Kde jste to vzal? Nemůžete přece být můj…“

Usmál se. „Ale podle vás jsem.“

Olivia se upřeně dívala do pronikavých modrých očí a měla dojem, že jí srdce vyskočí z hrudi. Mozek jí odmítal pracovat, nemohl se vzpamatovat ze šokujícího odhalení, že nechvalně proslulý kapitán Fénix je údajně jejím manželem.

Rychle před ním couvla a on se natáhl, aby ji zachytil, protože málem upadla. Když jí jeho dotyk spálil kůži, zasténala. Dnešní události jí otřásly, ale z pohledné tváře slavného piráta se jí podlamovala kolena.

Byl vysoký, měl široká ramena a v jeho přítomnosti se z těsné kajuty vypařil všechen vzduch. Černé vlasy měl rebelsky dlouhé a opálená kůže prozrazovala, kolik času tráví venku. Byl divoký, nezkrocený – muž ošlehaný všemi živly.

Užasle sledovala, jak vpadl na její loď a během několika okamžiků ji ovládl. Fénix provedl útok s nacvičenou precizností – nikdo nebyl vážně zraněn ani zabit. Olivia strávila většinu dětství s otcem na lodích, a když se setkala s výjimečnými schopnostmi, uměla to ocenit.

Jak mával mečem a štěkal rozkazy, jak mu uvolněné pramínky vlasů poletovaly kolem obličeje, jak mu kalhoty obepínaly svalnatá stehna – nikdy neviděla nic tak úchvatného. Tak vzrušujícího.

Dokud se jí nedotkl.

V tu chvíli poznala, co je skutečné vzrušení.

Sledovala s otevřenými ústy, jak si dlouhými elegantními prsty rozvazuje šněrování u límce košile. Pak ji vysoukal z kalhot a přetáhl si ji přes hlavu.

„Panebože!“ zalapala po dechu, protože při pohledu na jeho hruď jí projela tělem vlna horka a zastavila se až ve tvářích. Cítila, jak jí ztěžkla ňadra a jejich špičky zcitlivěly.

Fénix se usmál, dobře věděl, jak na ni zapůsobil. Pohyboval se s neomalenou graciézností a pod pružnou pokožkou se mu vlnily svaly. Hruď mu zdobil lehký porost černých chloupků, jež se sbíhaly do tenké linie, která se táhla přes břicho a mizela za páskem kalhot. Vyklepal košili a přistoupil blíž.

Olivia nikdy předtím neviděla obnažený mužský hrudník. Její otec vyžadoval, aby i dělníci na jeho plantážích chodili oblečení a nekazili tak nevinnost jeho dcery. Přes nedostatky ve vědomostech si ovšem byla jistá, že neexistuje úžasnější muž než Fénix.

Rychle zavřela ústa a čekala, až bude tak blízko, že ucítí teplo vyzařující z jeho kůže. Musela se ovládnout ze všech sil, aby se ho nedotkla, aby mu nezabořila obličej do hrudi a nezačala vdechovat jeho omamnou vůni. Voněl nádherně, sluncem, solí a mužností. Natáhl k ní ruce a pronikavým pohledem sjel na odhalenou křivku jejího prsu.

„U všech pekel!“ zaklel, když se jeho vzrušeného mužství dotklo ostří nože. Nevěřícně se podíval dolů na Oliviinu ruku, v níž držela jeho vlastní nůž, a potom zase do jejích očí. Pomalu, opatrně vydechl. „Nedoporučoval bych vám, abyste mi ho ušmikla, drahá. Koneckonců se od vás očekává, že mi dáte dědice.“

Roztřeseně se nadechla. „Ani na okamžik jsem nevěřila, že jste lord Merrick, kapitáne.“ Ale nebyla to zase tak špatná myšlenka. Romantické představy a dívčí fantazie – Fénix je splňoval všechny a ještě mnohem víc. Otec by jí takového muže nikdy neodsouhlasil. Piráta, na hony vzdáleného pečlivě vybranému hraběti, jehož měla očekávat. Ostatně, pirát by se nelíbil žádnému otci, jejím tajným touhám však odpovídal dokonale.

Fénix pobaveně zvedl obočí. „Ale jistá si být nemůžete. Viděla jste někdy svého muže?“ Ruka se jí nervózně třásla a Fénix sebou škubl. „Opatrně, lásko,“ varoval ji. „Ten přívěsek, který tak odhodlaně ohrožujete, možná budete jednou potřebovat.“

„Jediný přívěsek této povahy, který budu kdy potřebovat, patří mému manželovi,“ odsekla.

Dívala se, jak se mu vrací široký úsměv, a po levé straně smyslných rtů si všimla dolíčku. Jak může mít pirát dolíčky?

„To rád slyším.“ Hlas měl hluboký a svůdný, předl jako divoká kočka. „Nevěrnou ženu bych nestrpěl.“

„Já nejsem vaše žena!“ vybafla, vynervovaná jeho šarmem a tím, jak na něj reagovala.

„Jestli je pravda, co říkáte, pak jste skutečně moje hraběnka. A přestože –,“ vrhl kritický pohled na svůj nůž, „jste se se mnou tak mile seznámila, nejste mnou úplně zklamaná.“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Já to netvrdím, ale vaše bradavky ano. Jsou úplně tvrdé, div vám nepropíchnou živůtek, a nemůžou se dočkat, až se jich dotknu.“

Olivia se pohoršeně nadechla, zakryla si prsa a Sebastian jí okamžitě sebral nůž. Podal jí svou košili. „Tu máte, zakryjte se, než najdu vaše kufry. Nemám zájem, aby mí chlapi okukovali váš půvab. Jsme na moři už několik měsíců a mohli by mít problém se sebeovládáním.“ Dlouho ji zálibně přejížděl pohledem a pak se uchechtl. „Kuráž teda máte,“ zamumlal.

Ztuhla a napadlo ji, jestli Fénixe její chování nepohoršilo. Zaskočilo ji, když si uvědomila, že jí na tom záleží. Celý život jezdila s otcem na časté návštěvy Londýna. Dětskému vnímání neušlo, že vyšší společnost jimi pohrdá pro jejich prostý původ a otcovo obchodnické živobytí. Aby se ochránila před nepříjemnými pocity, Olivia se naučila názory ostatních neposlouchat. Ale na pirátově názoru jí záleželo. Víc, než by mělo.

„Umím se o sebe postarat,“ namítla vzpurně.

Znovu se objevil dolíček a Olivii to na chvíli vyvedlo z míry. „Já si nestěžuju,“ ubezpečil ji. „Vašeho otce dobře znám, zlatíčko. Vím, že má spoustu práce. Jsem rád, že jste po něm podědila nezávislost a neohroženost.“ Vydal se ke dveřím, jako by si vůbec neuvědomoval, jak na ni působí.

„Počkejte!“ vykřikla. Nevěděla pořádně proč, ale nechtěla tu zůstat sama. V jeho posádce byli samí hrubiáni. Štípali ji, sahali na ni, tahali ji za vlasy a roztrhali jí šaty. Možná byla neohrožená, ale po dalším takovém zacházení netoužila. „Nemůžete mě tu nechat!“

Fénix se zastavil na prahu a zatvářil se shovívavěji. „Bez mého svolení do kajuty nikdo nepřijde. Budete tu v bezpečí.“

Zamítavě zavrtěla hlavou. Ruce, jimiž si tiskla na prsa košili, ještě prohřátou a provoněnou vůní jeho těla, se jí roztřásly. „Neodcházejte.“

„Musím,“ odpověděl mírně. „Je potřeba vydat rozkazy, zajistit vaši loď a najít vaše zavazadla.“ Zamračil se. „Kde je můj zástupce?“

„Hned po podpisu svatební smlouvy se vrátil s právníkem do Anglie.“

„Kdo se za mě podepsal?“

Olivia se lekla jeho rozzlobeného tónu a přepadly ji první pochybnosti. „Lord Dunsmore,“ odpověděla tiše.

Fénix přimhouřil oči. „A to vám nepřišlo divné, že se manžel neukázal osobně? Nenapadlo vás, proč se nemůže nebo nechce dostavit, aby aspoň podepsal plnou moc pro zástupce, když už se neobtěžoval se s vámi normálně oženit?“

Olivii se z jeho káravých slov roztřásl spodní ret. Rychle se do něj kousla, aby to nebylo vidět, ale Fénix byl všímavý. S tlumenou kletbou se k ní vrátil a palcem jí přejel přes ústa, aby ret vysvobodil zpod zubů. Pohled upíral na místo, kde se jí dotkl. Olivii se zastavil dech. Ret ji pálil.

„Jste krásná a přitažlivá žena,“ zamumlal pirát. „Proč jste se spokojila s mužem, kterého jste ani neviděla?“

„Vzala jsem si markýze, neřekla bych, že jsem se spokojila jen tak s někým,“ zašeptala do jeho palce.

Ztuhl a odtáhl ruku. „Takže kvůli titulu.“

Olivia zavrtěla hlavou. Titul byl důležitý pro jejího otce. Ona nechtěla od manželství nic jiného než vášeň, stejnou, jakou prý sdíleli její rodiče. „Otec si přál, abych si vzala lorda Merricka. Nemohla jsem to odmítnout.“

Její otec neměl nikoho jiného než ji. Nesnesla by, kdyby ho zklamala nebo rozesmutnila.

Fénix si dlouho prohlížel její tvář. Pak se otočil, bez dalšího slova odešel z kajuty a odnesl s sebou veškerou energii, jež z něj vyzařovala.

Sebastian posoudil poškození tchánovy lodě, které naštěstí nebylo velké, a proklel svého otce za to, že ho uvrtal do takové ošemetné situace. Opřel se o zábradlí, zavřel oči a nechal si cuchat vlasy slaným větrem.

Moře bylo už pět let jeho náročnou a náladovou milenkou. Nezajímala ji jeho minulost, přivítala ho s otevřenou náručí. Utišila bolest, která ho přiměla utéct z domova, a díky ní mohl vést život diametrálně odlišný od toho, jenž ho zraňoval. Teď mu byl vnucen nový, aniž by o tom věděl nebo k tomu dal souhlas. Ačkoli si to nechtěl připustit, věděl, že Olivia nelže.

Čeho se markýz snaží dosáhnout tím, že ho ožení, netušil. Celé roky nebyl v kontaktu s rodinou. Co asi chtěli říct té nebohé dívce, až by dorazila a zjistila, že její manžel tam není?

Odfrkl si. „Dívka“ nebylo správné slovo. Olivia Merricková byla žena. Jeho žena. Jeho manželka.

K čertu.

Sebastian odkopl povalující se meč a zaklel tak sprostě, že se po něm ostatní muži na palubě podívali.

Tak či onak, teď je ženatý. S nejkrásnější ženou, jakou kdy viděl, s dcerou Jacka Lamberta, jednoho z nejbohatších obchodníků na světě. Kdyby o manželství usiloval, měl by z toho radost. Jenže on se ženit nechtěl. Neměl v úmyslu vrátit se do Anglie a přijmout roli, která měla po právu patřit jeho bratru Edmundovi.

„Fénixi.“

Sebastian se otočil na svého prvního důstojníka Willa, statného muže, k jehož rozložitému tělu se nevinně znějící jméno vůbec nehodilo. „Co je?“ odsekl.

„Našli sme věci tý dámy.“ Will zapráskal hustým knírem. „Nic takovýho sem eště neviděl. Postel, vana, dokonce zásoba vody. Ale dyž sme jí chtěli ty kufry dát do kajuty, málem ustřelila Zrzounovi palici.“

„Ustřelila?“

„Jo, vaší bouchačkou.“

Sebastian si stiskl kořen nosu v marné snaze zahnat bolest hlavy. Zatracená ženská, říkal si v duchu, ale stejně se musel pousmát. Olivia v sobě měla vášeň a kuráž – a to měl v posteli rád.

Panebože! S hrůzou tu myšlenku vyhnal z hlavy. Ne. Na to nebude vůbec myslet. Kdyby se s ní vyspal, znamenalo by to, že by si ji musel nechat jako svou ženu, a to on rozhodně nehodlá. Ona si zaslouží lepšího muže než nějakého piráta.

„Zajdu za ní,“ zabručel. „Ať chlapi začnou opravovat její loď. Chci lady Merrickovou co nejdřív vrátit jejímu otci.“

Překvapil sám sebe, jak lehce použil její jméno se svým titulem, a hned tu myšlenku zase potlačil.

„Rozkaz, kapitáne.“ Willův smích se za ním nesl až do podpalubí.

Sebastian zaklepal na dveře své kajuty. „Mylady? To jsem já. Jdu dovnitř.“ Opatrně vstoupil, nejdřív strčil do dveří jen hlavu a zapátral po její pěkné postavě. Našel ji, jak sedí na jeho stole, zahalená jeho obří košilí, a míří mu pistolí na prsa. Jen se na ni podíval a zmocnila se ho touha. Byla odhodlaná jako tygřice.

„Víte vůbec, jak se s tím zachází?“ zeptal se.

„Samozřejmě.“

Kopnutím za sebou zavřel dveře a zamířil k příborníku pro úlevu, kterou teď vážně potřeboval. Probodávala ho zezadu pohledem tak ukrutně, že se musel usmát. „Dáte si trochu brandy, moje drahá?“

„Existuje nějaký důkaz, že jste můj manžel?“ odsekla stroze.

„Existuje nějaký důkaz, že jste moje žena?“ odpověděl a nalil jí do sklenice tmavě červenou tekutinu v naději, že jí to snad zlepší náladu.

„Váš prsten…“

Sebastian si položil ruku na rameno a zavrtěl na ni prstem.

Jen si odfrkla.

„Kdo vás naučil používat pistoli?“ zeptal se a ohříval tekutinu nad svíčkou.

„Předák z otcovy plantáže.“

Když se otočil, zbraň ležela na stole a Olivia se zamyšleně dívala z okna. „Otec vám to dovolil?“

„Otec nic neví. Chtěla jsem se to naučit. Nebyl důvod ho tím zatěžovat.“

Sebastian potlačil úsměv a vydal se k ní. Prohlížel si její elegantní profil, drzý nosík a neústupnou bradu. Kousala se do spodního rtu. Sebastian si představil, jak by se těch smyslných úst mohl zmocnit různými částmi svého těla a málem se mu z toho postavil. Odložil sklenku brandy na hromádku námořních map a opřel se bokem o stůl.

„Na co myslíš, lásko?“ zeptal se něžně.

Natáhla se po skleničce, aniž by se po ní podívala, a Sebastian ji přistrčil do její ruky. „Že byste si měl obléct košili.“

„Mně je takhle dobře, ale vaše manželská starost mě dojímá.“

Olivia se zakuckala. Klepal ji do zad, dokud na něj nemávla rukou, ať toho nechá. „To je dobrý!“ zasípala. Utřela si slzy z řas a upřeně se na něj podívala. „Jaké máte úmysly, Fénixi?“

Sebastian se po ní pomalu natáhl, dal jí čas, aby uhnula. Neudělala to. Dotkl se manžety své košile a prsty přitom přejel Olivii po zápěstí. Na krku se jí divoce zvedalo místo, pod nímž pulzovala tepna. Cítil, jak se zachvěla, a potlačil spokojený úsměv. Zdálo se, že přitažlivost je vzájemná.

„Mí muži začali opravovat vaši loď. Do týdne by měla být schopná plavby. Pak zamíříme k nejbližšímu přístavu. Opustím svoji loď a pojedu s vámi do Anglie. Jakmile budeme na britské půdě, najdeme naše rodiče a pokusíme se tuhle nepříjemnou situaci nějak rozmotat. Neměl by být problém manželství anulovat a jít si každý svou cestou.“

„Aha… Jasně.“ Olivia se opět podívala z okna.

Sebastian s napětím čekal, až promluví.

„Co když nechci sňatek anulovat?“ zeptala se nakonec.

Sebastianovo obočí vystřelilo vzhůru. „Vy byste chtěla zůstat vdaná za hledaného zločince?“

Rychlý pohled, který po něm hodila, byl zvláštní a vzrušující a bylo v něm překvapivě málo strachu. Měla by být vyděšená, přesto se chovala zcela klidně. Zakroužila zbytkem brandy ve sklínce a pozorně sledovala hru světla v tekutině. „Lord Merrick není hledaný zločinec.“

„Věříte mi, že jsem Merrick?“

Olivia pokrčila rameny. „Prozatím se k tomu nebudu vyjadřovat.“

Sebastian do sebe hodil zbytek brandy a zamířil k hamace v koutě místnosti. Skočil do ní a založil si ruce za hlavu. „Na to, že jste v ložnici piráta, jste docela klidná.“

Odfoukla si z obličeje uvolněnou loknu. Když zase spadla na své původní místo, Olivia si sáhla do vlasů a uvolnila celý účes. Sebastianovo tělo se okamžitě napnulo. Olivia Merricková byla okouzlující jako Siréna.

„Vypadá to, že nemám moc na vybranou, a vy jste se dosud choval mnohem lépe než vaši muži.“

„Omlouvám se za to nepohodlí,“ řekl a díval se, jak si zaplétá své po pás dlouhé vlasy do copu. Nikdy nic takového neviděl a s údivem zjistil, že ho intimita toho aktu přitahuje. „Už se to nestane.“

Přehodila si zapletený cop přes rameno a jedním hltem dopila brandy. Do očí jí vhrkly slzy a ona je zahnala zamáváním rukou.

Sebastian nedokázal zadržet otázku, která se logicky nabízela. „Proč byste měla mít zájem manželství udržet?“

Chvíli trvalo, než se jí po silném alkoholu vrátil hlas, a když promluvila, byla ještě ochraptělá. Sebastianovo mužství ocenilo vzrušující zastřený tón mírným ztvrdnutím.

Na okamžik si představil, že ochraptěla z toho, jak vášnivě vykřikuje jeho jméno, o což se sám zasloužil hlubokým, omamným přirážením do jejího smyslného těla. Věděl, že by byla horká a vlhká. Olivia reagovala ohnivě i na běžné události. V ložnici by vedle ní nejspíš uhořel zaživa.

„Ze stejného důvodu, z jakého jsem s ním souhlasila,“ zamumlala. „Abych udělala radost otci, získala vlastní domácnost, měla děti a zajistila si bezpečí mužova jména.“ Přejela si prstem přes půvabně vyklenuté obočí a pohlédla na Sebastiana. „Vaše tajemství nikdo nezná a já o něm nikde mluvit nebudu. Vaše jméno mi poskytne ochranu a společenské postavení bez potíží spojených s přítomností manžela. Vlastně,“ pokračovala s jistým nadšením, „jestli jste skutečně Sebastian Blake, začíná mě tahle situace těšit víc než předtím.“

Pohladil se rukou na hrudi a všiml si, že pozorně sleduje pohledem jeho ruku. „Udržovala byste můj dům, nosila mé jméno a vychovávala mé děti?“

„Jistě,“ odpověděla a začervenala se. „Jsem si vědomá povinností, které budu mít jako vaše… ehm, jako manželka lorda Merricka.“

„Musela byste mě pouštět do svého lože.“ Odmlčel se, aby zdůraznil následující slovo. „Často.“

Zvedla obočí. „Jestli jste tím, za koho se vydáváte, pustím vás tam s radostí.“

Sebastian ztuhl. Nějak se nemohl pohnout. Představy, které její slova probudila, mu přivodily bolestivé pulzování v určitých místech. „Můj titul by ve vás probudil dychtivost?“

„Nejsem tak povrchní,“ řekla a zvedla bradu.

„Tak vás přitahuje moje tělo?“

Olivia si odfrkla. „Přitahuje? Vždyť jste pohan.“

Sebastian se prudce posadil, až se hamaka nebezpečně rozkývala. „Pohan?“

„Však se na sebe podívejte.“ Mávla k němu rukou. „Vlasy máte přerostlé. Skoro tak dlouhé jako já.“

„Tak dlouhé teda ne!“ bránil se dotčeně. „A ani nemluvím sprostě!“

„A ty svaly,“ pokračovala, jako by nic neřekl.

„Co je špatně na mých svalech?“ zavrčel.

„Jsou obrovské. Vypadáte jako nějaký divoch.“ Vstala ze židle a přešla k oknu.

„Divoch?“ zaprskal Sebastian a dupl.

„Zcela jistě.“ Zakašlala a ramena se jí zatřásla.

Sebastian došel k ní. „Měla byste vědět, že většině žen připadám neodolatelný.“

„Vážně?“ pronesla bez zájmu.

„Ano, vážně. Když jsem žil v Londýně, ženy se o mě praly,“ vychloubal se, znejistěn jejím příkrým odsouzením.

„O tom nepochybuji,“ vykuckala. „Možná jste byl tehdy civilizovanější.“

Podezřívavě přimhouřil oči. Otočil Olivii k sobě a viděl, že se směje. Z očí jí létaly pobavené jiskřičky.

„Vy si ze mě děláte srandu.“ Proti své vůli se usmál.

„Jen trošku,“ zasípala a držela se za břicho.

Buď ji předchozí stresující události připravily o rozum, nebo… nebo je prostě tak okouzlující. Sebastiana ovládla intimita sdíleného veselí a zbytek problémů se kamsi vytratil. Zvedl ruku a přejel Olivii prstem po drzém nosíku. Když klepl na špičku, nakrčila ji.

Podívala se na něj s obdivem v tmavých očích a odčinila tak bodnutí, které před chvílí uštědřila jeho egu. „Divoch s rozkošnými dolíčky,“ zašeptala a pohladila ho prstem po tváři.

„Co tady děláte?“ zeptala se udýchaně. „Vy, bohatý šlechtic se slavným jménem. Proč jste se stal pirátem?“

„Ale…“ Toužil přitáhnout si ji blíž. Položil jí ruku na rameno a hrdlo se mu stáhlo. „Vy mi věříte.“

Znovu si odfrkla. Ten na dámu neslušný zvuk se mu líbil. „Jen tomu nerozumím a jsem ochotná vám na chvíli vyhovět.“

„Mylady, měla byste si dávat pozor na to, co říkáte. Tu ochotu vyhovět bych si mohl vykládat všelijak.“ Tázavě se zamračila a Sebastian jí to objasnil. „Nejsem žádný gentleman.“

„Jste přece hrabě.“

„To je jen titul, lady Merricková, a s mým charakterem nijak nesouvisí.“

„Byl jste vychováván pro svůj…“

„Spíš jsem prokletý,“ přerušil ji rozzlobeně. „Můj starší bratr Edmund se měl stát nositelem titulu, ale před pěti lety byl zabit v souboji.“

„V souboji?“ opakovala a vytřeštila oči. „To je hrozné! Je mi to líto.“

„No… Mně taky, na to vemte jed. Zvlášť proto, že hájil moji čest.“ Chraptivě se zasmál. „Jako bych měl nějakou, která by za to stála.“

„Musel vás mít moc rád.“

„Edmund měl rád hlavně ten titul,“ zamračil se Sebastian.

Olivia bez mrknutí opětovala jeho pronikavý pohled. „Co se stalo?“

Měl chuť udělat nějaký vtip, pronést uštěpačný komentář, kterým by odrazil její dotazy. Chtěl být jízlivý, něco odseknout, vyděsit ji, odstrčit ji od sebe. Ale jeho následující slova se o to stejně postarají. „Lehkomyslně jsem zkompromitoval mladou dámu. Když za mnou přišel její starší bratr a požadoval, abych si to dítě vzal, odmítl jsem. Věděl jsem, že nebyla žádné neviňátko. A z toho, jak nás přistihli, bylo jasné, že jsem padl do léčky.“

Přitiskla si ruku na ústa a Sebastian se posměšně zašklebil. „Místo aby žádal satisfakci ode mě, šel její bratr za Edmundem, kterému jeho smysl pro čest bránil odmítnout. O souboji jsem se dozvěděl, až když bylo po všem. Otec mě vytáhl z postele a řekl mi to.“ Ani se nepokoušel potlačit hořkost, která se mu vkrádala do hlasu. „Gratuloval mi, jako bych snad Edmundovu smrt naplánoval. Nechápal jsem, co se děje.“ Zavřel oči. „Edmund se měl stát jeho nástupcem. Já ovšem…“ Odmlčel se.

Proč jí to vykládám? Slova, která mu plynula ze rtů, nikdy předtím nevyslovil.

„Vy jste ovšem na takové postavení moc divoký a nezkrotný,“ dokončila Olivia.

Sebastian otevřel oči. Olivia stála otočená k oknu, dopřávala mu trochu soukromí, aby se mohl vzpamatovat. Stoupl si za ni, tak blízko, že jí dechem čechral vlasy na temeni a do nosu mu stoupala její omamná vůně. Zaťal ruce v pěst.

„Vsadila bych se, že jste byl jako dítě pěkné kvítko,“ pokračovala. Její medový hlas mu stékal po páteři a probouzel k životu jeho pohlaví. „Nedokázal jste se v klidu učit, každou chvíli jste se někde umazal, líbal jste děvčata, která jste líbat neměl, a odporoval jste otci, jen abyste se mu pomstil, že jeho prvorozený je tak dokonalý – bratr, jemuž jste se nikdy nemohl rovnat.“

Sebastian, omráčený její bystrostí, se díval oknem do prázdna.

„Mám pravdu?“ zeptala se.

„Až moc,“ připustil neochotně. „Jak to, že se náš rozhovor stal tak osobním?“

„Vaše oči prozrazují vaši bezohlednost a neklid. Přemýšlela jsem, jaké události vás mohly dohnat k takovému životu.“ Otočila se k němu. „Říkal vám otec, jak ho mrzí, že jste místo Edmunda nezemřel vy?“

Sebastian zasyčel mezi zaťatými zuby. Olivia ho prokoukla, podívala se do něj, viděla věci, které neměla právo vidět. Pohled měla plný soucitu, o nějž nestál. Sakra. Chtíč, to ano. Vášeň, obdiv – to od ní chtěl. Ale soucit…

Stiskl zuby, až ho zabolela čelist.

„Takže jste odhodlaný,“ pokračovala a její slova byla jako rány bičem, „dokázat mu a všem ostatním, že měl pravdu a jste jen bezcenná ‚náhražka‘ jeho dědice. Protože jste takový, jaký jste, neděláte nic polovičatě. Ne, musel jste se vzbouřit tím nejhorším možným způsobem. Možná dokonce doufáte, že budete přistižen při zločinu. Pak by bylo ponížení vašeho otce dokonalé. Proč jinak byste nosil ten prsten, který prozrazuje, kdo jste?“

Měl chuť něčím praštit, něco rozbít. Rozzuřen tvrdou kritikou popadl Olivii za ramena a trhnutím ji přitáhl k sobě. „Vaše slova odhalují neuvěřitelné rozměry vaší naivity,“ zavrčel pohrdavě.

Její půvabná tvář se zalila ruměncem. „Nedala jsem vám žádný důvod ke krutosti.“

„Možná jsem krutý pořád,“ ušklíbl se posměšně a zarýval prsty do jemné kůže jejích paží. „Nemůžete vědět, co jsem zač.“

Zvedla bradu a v očích se jí zlostně zablesklo. „Pusťte mě, Fénixi. Okamžitě.“

Přitáhl si ji ještě blíž. „Co můžete vědět o vzbouření?“ vrčel. „Vy, poslušná dcerunka, která si vezme cizího chlapa, aby udělala radost tatínkovi. Vsadím se, že jste se v životě ničemu nevzepřela!“

„Vzepřela!“ vykřikla a třásla se vzteky. Zrudlé a vlhké rty se jí rozevřely.

Překvapeně zvedl obočí. Celé tělo měl ztuhlé zlostí a nezvladatelnou touhou. „Kdy?“

„Právě teď.“ S těmi slovy stáhla jeho hlavu dolů a přitiskla své rty na jeho.

Kapitola druhá

Neopětoval její polibek.

Olivia to okamžitě postřehla, ale tvrdohlavost jí nedovolila vzdát se, i když hrdost ji prosila málem na kolenou.

„Polib mě, sakra!“

To on způsobil její horečnatý stav svým pronikavým pohledem a obnaženou hrudí. Fénix ji dováděl k šílenství, přitahoval ji k sobě a zároveň ji odstrkoval.

„Neklej,“ napomenul ji tiše.

Pak ji objal pažemi a ústy se hladově přesunul na její. Jazykem jí přejel přes rty, škádlil ji, vybízel. Chutnal po brandy a hříchu a Olivia ucítila zapulzování v podbřišku. Zadýchaně pootevřela rty a on si to vyložil jako pozvání. Jazykem vyhledal její, přejel po něm, vklouzl pod něj, našel citlivá nervová zakončení a dráždil je sametovými dotyky.

Dobrý bože na nebesích. Ten chlap ví, jak líbat. Olivii se z toho napínaly prsty na nohou.

Fénix, rozzlobený a majetnický, hladový a neomalený, se zkušeně zmocnil jejích smyslů. Nedokázala mu odolat, vrhla se na něj, chtěla víc. Ještě.

„Pomalu,“ zamumlal, pevně si ji opřel o sebe, přesunul svou velkou tlapu na její šíji a zapřel si její hlavu o rameno, aby se nevrtěla, zatímco dobýval její ústa.

Olivia zasténala. Sebastian zajel rukou pod svou košili na jejím těle, našel křivku jejího ňadra a objal ho zespodu, jako by zkoušel jeho váhu. Palcem ji něžně hladil, dráždil ji. Donekonečna kroužil kolem ztvrdlé špičky, z níž vystřelovaly jiskry vzrušení a mířily na místo mezi Oliviinýma nohama.

Proč se jí nedotkne tam, kde to potřebuje nejvíc?

„Ještě.“ Chytila ho za zápěstí a tiskla se tvrdou bradavkou do jeho dlaně. „Tady.“ Sténala a celá roztávala. „Ach bože… Chci tvoje ruce všude.“

„Olivie.“ Z jeho polibků se vytratily poslední stopy jemnosti. Hltal ji, jazykem jí rytmicky zajížděl do úst, prsty tahal za bradavku, tiskl ji a kroutil s ní a Olivia už byla úplně mokrá. Celé tělo měla jako v ohni. Kůže jako by jí byla příliš těsná, příliš rozpálená. Měla chuť servat ze sebe šaty a nahá se přitisknout k jeho tělu. Místo toho ho hladila, tiskla šlachy a kosti a užívala si, jak se jeho tělo chvěje.

Tak krásně voněl, větrem a mořem, vášní a mužností. Když se ozvalo zaklepání na dveře, ani si toho nevšimla, než se Fénix odtáhl.

„Co je?“ křikl chraptivě. Jednou rukou se stále věnoval jejímu ňadru a druhou si tiskl její hlavu na krk.

„Kapitáne, máme problém s těma druhejma,“ zavolal Will přes zavřené dveře.

Fénix frustrovaně zavrčel. „Za chvíli jsem na palubě.“

Za dveřmi se ozvaly vzdalující se těžké kroky.

„Ne,“ protestovala, když ji sebral svoji vůni, teplo svého dotyku, chuť svých úst. Dala by cokoli za úlevu od šílenství, jež se jí zmocnilo, a instinktivně věděla, že on je lékem.

Spěšně ji políbil. „Musím jít, miláčku, dokud ještě můžu.“

„Ne.“ Přitáhla si jeho krk k otevřeným ústům, a přestože se zpočátku bránil, nakonec si ji přitiskl k sobě tak prudce, že přes sukně cítila teplo a tvrdost jeho touhy. Zoufale ho líbala a doufala, že ho svou bezhlavou touhou nakazí.

Fénix ji se zaklením odstrčil. „Zahráváš si s ďáblem,“ řekl. „Nech toho, než se spálíš.“

Práskl za sebou dveřmi, až sebou Olivia trhla.

Netušila, kolik uplynulo času, ale slunce pomalu postupovalo po obloze a den se chýlil ke konci. Zvedl se vítr a do kajuty pronikl vánek, který ochladil vzduch a její krev. Olivia zčervenala a neklidně se zavrtěla na židli, zahanbená vzpomínkou na své předchozí chování.

Co to do ní proboha vjelo? Nikdy v životě nepolíbila muže, natož aby se ho dotkla nebo po něm chtěla, aby se dotkl jí. A zrovna kapitán Fénix! Muž, o kterém se říkalo, že je nebezpečný a smrtící jako zmije. Proč se ho nebojí? Proč se před ním touží odhalit a podvolit se všemu, co si jeho touha usmyslí?

Ozvalo se zaťukání a Olivia se rychle přesunula ke stolu a vzala pistoli. „Ano?“ křikla s bušícím srdcem. Vrátil se Fénix?

Dveře se otevřely. „To sem já, Maggie, mylady,“ ozvala se její komorná.

Olivia si oddechla – úlevou i zklamáním. Služebná vstoupila, následována třemi námořníky. Dva muži nesli vahadla s kouřícími vědry a ten třetí Oliviinu malou sedací vanu. Nalili do ní horkou vodu a potom přinesli kufry. Pak se spěšně vzdálili s pohledy nervózně upřenými na pistoli a Maggie za nimi zavřela dveře.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Olivia starostlivě. Bála se, jak se mladé služebné vedlo ve společnosti Fénixových mužů.

„Co?“ Maggie začala přehrabovat Oliviino oblečení v kufrech a nepřítomně si pobrukovala. „Jo, jasně. Docela jo. Jeho lordstvo to zařídilo.“

Komorná jí bez námahy stáhla přes hlavu tu velkou košili. Když se rukáv zachytil o zbraň, Olivia ji odložila na kufr a košili položila vedle. Oděv nasáklý vůní Fénixovy kůže jí okamžitě chyběl.

Maggie jí začala rozepínat šaty. Olivia se ohlédla přes rameno a zeptala se: „Co kdyby se vrátil?“

Komorná se uchechtla. „To těžko. Opravuje hlavní stěžeň.“

„Cože?“ Olivia vrhla z okna ustaraný pohled. Vítr zesiloval. „Proč to někomu nesvěřil?“

„Říkal, že v takovém větru je to moc nebezpečné.“

„Dobrý bože!“ Olivia zamířila ke dveřím. Mohl se zabít. A na to z nějakého důvodu odmítala byť jen pomyslet.

„Mylady! Teď nemůžete ven. Vaše šaty…“

Olivia si přidržela živůtek a vyběhla z kajuty. Podívala se nahoru a sevřela ji hrůza. Fénix, stále ještě do půl těla nahý, se tiskl ke stěžni, silné svaly se mu napínaly námahou, původně svázané vlasy se uvolnily a šlehaly ho do obličeje. Zezdola se jeho mohutná postava zdála maličká, přesto to vypadalo, že je ve vichru jako doma. Pohyboval se jistě a hbitě a pracoval zkušeně, bez známek strachu. Vlastně nikdo z přítomných nedával najevo strach. Oliviino srdce ovšem panicky poskakovalo, připravené vyletět jí z hrudi.

Vedle sebe vycítila něčí mohutné tělo a podívala se na zrzavého muže, kterého předtím málem zastřelila.

„Neměla byste se toulat po palubě,“ zabručel na ni. „Chlapi budou civět a kapitánovi by se to nelíbilo.“

„Já jsem jí to říkala,“ ozvala se zezadu nenápadně Maggie.

„Co to k čertu dělá?“ vykřikla Olivia a kolem obličeje jí poletovaly vlasy uvolněné z copu, až přes ně skoro neviděla. „Nemůže oprava počkat, než se vichřice uklidní?“

Zrzoun pokrčil rameny. „Jasně. Ale dyž už tam byl, tak to holt chce dodělat.“

Vítr zadul a Olivia se podívala na Fénixe. Tomu v tu chvíli ujela ruka, vítr se do něj opřel a pirát zůstal bez jakéhokoli zajištění viset na lanech. Houpal se ve větru a pak jeho sevření začalo povolovat. Olivia se na to nemohla dívat, otočila se, zabořila tvář do Zrzounovy hrudi a rukama se chytila jeho špinavé košile. Nikdo nemůže přežít, když ho vítr omlátí o stěžeň jako utržený prapor.

„Pitomec jeden zatracený!“ křičela do pirátovy hrudi a muži na palubě rychle vyrazili do akce.

Neměla důvod nechat se trýznit takovým strachem. Znala Fénixe teprve pár hodin. Sdíleli ale intimní chvíli. Dotýkal se jí tak, jak sama na sebe nikdy nesáhla. V jeho blízkosti byla lehkomyslná a bezhlavá. Cítila se tak živá…

Kolem ramenou ji objaly teplé ruce, otočily ji a přitiskly její tvář na holou kůži vonící solí. „No tak, lásko,“ zavrněl jí do ucha Fénixův hluboký hlas. Jeho dech ji hřál na krku a jeho vlasy poletovaly všude kolem.

Olivia se o něj s úlevou opřela. Prsty mu zaťala do zad a přitáhla si ho blíž. „Ty pitomej idiote!“ vynadala mu.

Uchechtl se. „Neklej, miláčku. Jsem v pořádku.“

Odtáhla se a plácla ho do hrudi, až ji zaštípala dlaň. „Nebudeš, až si to s tebou vyřídím! Máš rozum? Co jsi v takovém počasí dělal tam nahoře?“

V tu chvíli si všimla jeho ruky, odřené do krve hrubým provazem, jenž mu zachránil život. „Bože… Podívej se na tu ruku.“ Natáhla se, jako by se chtěla rány dotknout, a podívala se mu do očí.

„To nic není,“ máchl ledabyle rukou a nepřítomně si mnul místo, kam ho udeřila.

Maggie se naklonila blíž. „Můžu uvařit babiččin léčivý čaj. Chvilku to potrvá, ale je zázračnej.“

„Dobře, buď tak hodná.“ Komorná odešla a Olivia se opět podívala na Fénixe. „Můžu ti na to dát mast. Pojď se mnou dovnitř a nech mě, ať se o tebe postarám.“

Jeho modré oči potemněly. „Předpokládám, že na tom trváš, a když neposlechnu, ohrozíš mě zbraní.“

„Když to bude nutné.“

Uštěpačně se uklonil. „Až po vás, madam.“

Olivia, která si stále přidržovala živůtek, si pospíšila dolů do kajuty a snažila se uklidnit svoje srdce. Na obličeji jí utkvěla jeho vůně, slaná a kořeněná – sytě mužná vůně tvrdě pracujícího muže a ryzí vůně Fénixova. S každým nadechnutím nasávala stopy jeho kolínské a toho jedinečného aromatu.

Prudce otevřela dveře a utíkala k nejmenšímu kufru. Stále si perfektně uvědomovala jeho přítomnost za sebou. Po chvíli hledání našla skleničku s léčivou mastí, napřímila se a otočila na svého věznitele. Stál u zavřených dveří, ruce měl zaťaté v pěst a pozorně ji sledoval. Místnost se zmenšovala, až tu nebylo nic jiného než Fénix, Olivia a silná přitažlivost mezi nimi.

„Pojď blíž,“ vybídla ho.

Sjel pohledem o něco níž a stáhl obočí. Olivia sledovala jeho pohled a všimla si, že má úplně rozevřený živůtek a nabízí mu tak nerušený výhled na své poprsí. Rychle se zakryla a zahanbeně zrudla. Jeho tvář byla naprosto kamenná, tělo nehybné, vypadal jako socha nějakého boha z masa a kostí.

Otočila se k němu zády, odložila mast na kufr a vzala si košili, kterou jí předtím dal. „Když si tím namažeš…“

Překvapeně se odmlčela, když se náhle objevil u ní.

Nechápala, jak se někdo velký jako Fénix může pohybovat naprosto neslyšně. Stál za ní tak blízko, že cítila teplo vyzařující z jeho kůže a hřejivý dech, který se v nepravidelných intervalech dotýkal jejího ramene. Sebral jí košili z rukou a odhodil ji. Beze slova si vzal skleničku, otevřel ji a nabral trochu masti. Olivia, omámená jeho blízkostí, sledovala, jak nádobku zase odložil, zvedl jí ruce a začal jí natírat odřená zápěstí. Jeho pohyby byly jisté, ale zároveň něžné a uklidňující. Z hrdla jí uniklo bezděčné zasténání.

„Líbí se ti, když se tě dotknu,“ zašeptal chraptivě. „Přiznej se.“

Bezmocně zvedla tvář a zadívala se mu do očí. Ztěžka polkla. „Pálí to.“

Fénix přikývl, jako by to věděl. „Otevři pusu.“ Přestože mluvil tiše, nebylo pochyb, že jde o rozkaz.

Olivia, zcela ovládnutá jeho kouzlem, pootevřela rty vstříc jeho blížícím se ústům. Při prvním dotyku se jí podlomila kolena. Kdyby si ji nepřitáhl k sobě, upadla by. Její smysly zaplavila jeho chuť, její tělo se podvolilo sevření. Naklonil hlavu, aby do sebe jejich ústa dokonale zapadla. Utrápeně zasténal a Olivii se zatočila hlava.

Fénix ji vzal kolem pasu, zvedl ji a odnesl ke stolku v rohu. Odkopl židli a položil Olivii na leštěnou desku. Ani na okamžik se neodtrhl od jejích úst, jazykem ji stále laskal uvnitř.

Popadl potrhané okraje jejích šatů a prudkým, netrpělivým škubnutím rozpáral šaty i spodní košili až k pasu. Rukama okamžitě zamířil k jejím roztouženým prsům, chytil je za bradavky a stiskl je, jako by vycítil, po čem Olivia touží. Její pohlaví na to zareagovalo vlnou vlhkosti. Zmocňoval se jí, zacházel s ní jako s kořistí, a přesně to od něj chtěla, přesně po tom toužila od chvíle, kdy vstoupil na její loď.

„Co mi to děláš?“ zasténala Olivia do jeho úst.

„Co to děláš ty mně?“ odpověděl prudce. „Znám tě pár hodin a už z tebe šílím.“ Nosem ji lechtal na krku a pak otevřenými ústy vypálil pěšinu k jejím ňadrům. „Chci tě zhltnout, vrazit ho do tebe, zničit tě.“

„Fénixi…“ Děsil ji vír pocitů, jež pro ni byly úplně nové, ale nemohla mu uniknout. Držel ji pod sebou, své pevné tělo tiskl mezi její roztažené nohy. Nasál do hladových úst jednu bradavku a kombinace pohybů jazykem a rytmického tahání Olivii donutila křečovitě mu sevřít vlasy. Nemohla si pomoct, prohnula se v zádech a třela se o jeho tvrdé přirození. Tělem jí prolétávaly paprsky spalující rozkoše. Omámeně se svezla zpátky na stůl.

„Ne,“ ozvalo se panovačně od jejího ňadra. „Nepřestávej…“ Tiskl se k ní svým mužstvím a přesunul pozornost k druhému prsu. Olivia hlasitě zasténala, celé tělo měla jako v ohni. Fénix se poodtáhl, aby mohl odstrčit sukně. Rukou přejel zvlhlé kudrny na jejím pohlaví a znehybněl.

Podíval se Olivii do očí, dlouhým prstem přejel po kluzké štěrbině a roztáhl měkké záhyby. Obkroužil a pohladil to malé místečko, které ji trápilo nejvíc, a Olivia se prohnula v zádech, vydala překvapený výkřik a odměnila ho další vlnou vlhkosti. Sebastian zasténal a prstem pronikl dovnitř. Olivia slabě zaprotestovala, její boky však měly vlastní rozum a vyšly nestoudné invazi vstříc.

„Jsi tak pěkně horká a těsná.“ Celý prst zmizel uvnitř. Sebastian volnou rukou zvedl Oliviinu nohu, až se chodidlem v pantoflíčku opřela o desku stolu. Pak jí odtlačil koleno na stranu, takže měl naprosto nerušený výhled. Zadíval se dolů a vytáhl prst. Olivia fascinovaně sledovala, jak zvedl ruku k ústům a strčil prst dovnitř. „Hmmm,“ zapředl hlubokým hlasem.

Zvedl a odsunul ještě druhou nohu. Olivia zrudla, věděla, že musí vypadat naprosto necudně. Šaty měla zničené, prsa odhalená a mokrá od jeho úst, rozkrok vystavený a pokrytý stopami její touhy.

Fénix zapojil do práce obě ruce – jednou roztáhl překážky bránící vstupu a pak zasunul dovnitř dlouhý zhrublý prst. Začal jím pohybovat tam a zpátky a nemohl odtrhnout pohled. Olivia rukama svírala zaoblené hrany stolu, kousala se do spodního rtu a snažila se být zticha. Chtělo se jí křičet. Bylo to tak úžasné, až myslela, že víc nesnese. V břiše cítila napětí, které se tam usadilo a rozšiřovalo se ve žhavých vlnách do celého těla. Nerozuměla tomu, ale její tělo vědělo, co má dělat, boky se pohybovaly vstříc rytmu prstu.

Byla úplně mokrá a zdivočelá. Slyšela mlaskavé zvuky svého těla, které se snažilo zadržet zkoumající prst uvnitř. Najednou jich v sobě měla víc – dva prsty, pokryté sekretem vášně, pumpující dovnitř a ven. Pustila ret ze zubů a vykřikla. Celá se chvěla.

„Prosím…,“ žebrala, i když nevěděla o co.

„Je to příjemný, viď?“ zavrčel. „Mít mě v sobě. Chtěla bys můj klacek, miláčku? Roztáhl by tě, vyplnil by tu prázdnotu, na kterou prsty nestačí.“

Pronikavýma modrýma očima upřeně hleděl na místo, kde se jí zmocňoval. Pomalu sjel po jejím těle, aniž by ji přestal mučit šikovnými prsty. Olízl si rty a Olivii bylo jasné, jakou skandální nemravnost má v úmyslu. „Ne,“ bránila se tiše.

„Tohle mi neodepřeš,“ řekl. „Malou ochutnávku ráje, než tě vrátím.“

Olivia věděla, že by ho měla zastavit, odstrčit ho, ale nedokázalo to, ne, když se na ni tak díval. Nadzvedla se na loktech a dívala se, jak jeho ústa míří dolů a jazyk projíždí záhyby jejího pohlaví jako plamen.

Nedočkavě se třela boky o stůl. Bylo to strašné a úžasné a hříšné. A líbilo se jí to, líbilo se jí, jaké pocity jí to dává, jak se Fénix soustředí jen na ni. Jeho zkušený jazyk olizoval její roztouženou jeskyňku způsobem, který uklidňoval a vzrušoval zároveň. Olivia roztáhla nohy ještě víc, natahovala se k jeho ústům. Navzdory jeho hbitým prstům se cítila tak prázdná, jak říkal. Skoro ji vyděsilo, když si uvědomila, že Fénix přesně ví, jak jí udělat dobře. Pevně přitisknutým jazykem kmital přes zdroj jejích muk, zdroj její rozkoše. Klekl si a zaměřil veškeré své dovednosti na to, aby ji připravil o rozum. Tiskl ji výš a výš, vydával spokojené erotické zvuky a Olivia už to nedokázala snést. Jeho prsty byly stále rychlejší, jazyk drsnější, jeho vrčení hlasitější…

Při orgasmu vykřikla. Napnula celé tělo a třásla se ve slastných křečích extáze.

Zůstal mezi jejíma nohama, vytáhl prsty a nahradil je jazykem, než se jí vrátila kontrola nad vlastním dechem. Teprve pak vstal a zakryl ji svým tělem.

„Fénixi…“

Přitáhla si ho k sobě, na své napjaté tělo zmáčené potem. Poznala, že neprožil stejnou rozkoš, jako byla ta, kterou jí dal.

„Řekni mi, co mám dělat,“ zaškemrala do kůže na jeho krku. „Jak tě mám potěšit.“

„Už jsi mě potěšila,“ ubezpečil ji drsným šepotem. „Jak ses mi udělala přímo do pusy… to byl jedinečný zážitek.“

„Já chci…“

„Já vím, co chceš,“ přerušil ji suše.

„Prosím. Chci tě taky potěšit.“

„Ne.“

Pomalu zavřela oči a odtáhla hlavu stranou, pryč od jeho úst. „Ty o mě nestojíš… tímhle způsobem.“

„Podívej se na mě.“ Fénix ji vzal velkými dlaněmi za tváře, donutil ji, aby se na něj otočila, a upřel na ni ohnivý modrý pohled. „Nejde o to, jestli tě chci, ale co je pro tebe nejlepší. Já to nejsem.“

Zaštípalo ji v očích, nechápala, co se děje. „Ale já tě chci prostě potěšit.“

Vzdychl. „Žádáš ode mě víc sebeovládání, než v sobě mám.“

Zapátrala v jeho pohledné tváři, zrudlé vášní. Něco v jeho očích – ostražité uvolnění – ji chytilo za srdce. Přejela mu špičkami prstů po ústech a on na ně vtiskl naléhavý polibek. Zanořila mu ruce do vlasů a stáhla je tak, aby mu rámovaly obličej. „Jsi ten nejúžasnější muž, jakého jsem kdy viděla. Chtěla bych se tě dotýkat, celého tě líbat, až bys po mně šílel.“

„Olivie,“ zašeptal se zavřenýma očima a nejistě se nadechl. „Zatraceně.“

Vstal a rozepnul si poklopec kalhot, ovšem tak rychle, že ho vůbec nezahlédla. Naklonil se nad ní a ona ho ucítila, tvrdého a rozžhaveného, přímo proti své štěrbině. Zachvěla se a její tělo začalo znovu ožívat.

„Pevně mě drž.“

„Ano…“ Chytila se ho, jako by se topila.

Zavlnil boky a jeho mužství snadno projelo vlhkým záhybem. Olivia ztuhla, očekávala pocit roztahování a bolest, ale nic takového se nestalo. Začal se pohybovat v intenzivním, nedočkavém rytmu proti jejím bokům. Jeho horký tvrdý penis pumpoval mezi záhyby jejího pohlaví, pevné koule pleskaly o vlhký otvor v jejím těle. Stále jí však odpíral úplné naplnění, po němž toužila.

„Obtoč mi nohy kolem pasu,“ zalapal po dechu. „Pohybuj se se mnou… tak…“ Pod dlaněmi cítila jeho rozpálenou kůži a slyšela jeho přerývaný dech.

Těžké tělo v horečnatém rytmu mezi jejími stehny v ní opět probudilo touhu. Chtěla znovu zažít ten pocit, svíjela se pod ním, škrábala ho do zad a rychle se řítila k propasti. Když to na ni přišlo, zavzlykala, a Fénix se vzápětí napnul proti ní, tvrdý jako kámen. Na břiše ucítila pulzující vlnu horké vlhkosti.

Třásl se jí v náruči a volal její jméno.

Sebastian zabořil obličej do voňavé křivky Oliviina krku a proklínal se za to, že byl takový hulvát. Rád se pyšnil svým sebeovládáním, dnes mu však nepomohlo. Od chvíle, kdy ji spatřil na palubě Mořské čarodějnice s bojovně zvednutou bradou a příliš těžkým mečem v ruce, ho uchvacovala. Během dne se do ní zakoukával víc a víc. Samotné její kráse se nedalo odolat, ale ona měla navíc oheň, vášeň… Odolávat touze dotknout se jí bylo stejné jako pokusit se na povel přestat dýchat.

Snažila se mu pomáhat, chtěla mu ošetřit rány – to ještě nikdo neudělal. A on se jí odvděčil tím, že jí chlípně civěl na prsa a sebral jí košili, kterou se chtěla zakrýt. Olivia sice ochotně spolupracovala, ale pro její vlastní dobro měl odejít. Nedokáže být manželem, jakého by si zasloužila. Přesto jí roztáhl nohy, udělal si z ní hostinu pro vyhladovělého muže a pošpinil ji svou nenechavostí.

A ještě k tomu by to klidně udělal znovu. Třeba hned.

Sebastian se nadzvedl na loktech a podíval se na Oliviin krásný obličej, zrudlý vášní. Málem se zeptal, jestli je v pořádku, ale její omámený pohled nevyřčenou otázku zodpověděl. Nejspíš se tvářili oba stejně.

Vtiskl jí rychlý polibek na pootevřené rty a rozpletl své končetiny od jejích. Olivia byla plná vášně a touhy, ohnivá žena, která mu i přes svou nevinnost darovala téměř nesnesitelnou rozkoš. Neměla žádné zkušenosti a tak ji ani nenapadlo zatajovat své reakce nebo hrát nějaké hry. Věděl, že ho skutečně chce, že ho potřebuje, a takový pocit mu ještě nikdy nikdo nedal.

Podíval se na její pevné bříško, které se lesklo jeho semenem, a zmocnila se ho majetnická touha. Chtěl by ji takhle označkovat všude, vypálit jí svůj znak, aby se jí už žádný jiný muž nemohl dotknout. Její ospalý pohled ho sledoval s takovou něhou, až se mu z toho tajil dech. To, jak se na něj dívala, jak předtím panikařila, když uklouzl na stěžni – jak je to dávno, co někoho zajímal jeho život? Tak dávno, že si to sotva pamatuje. Jen díky tomu, že jí byl vděčný za tu něhu, ji úplně nezničil.

Bolelo ho, když pomyslel, že ji bude muset vrátit otci. Přál si, aby ji mohl unést někam, kde by byla v bezpečí před jeho minulostí, před rozhodnutími, která jim teď bránila být spolu. Nikdy dřív nelitoval ničeho, co udělal. Teď litoval všeho.

„Nabídla bych ti koupel,“ zamumlala, „ale voda už bude studená.“

Podíval se na malou sedací vanu a usmál se. „To nevadí. Děkuju.“

Vzal si z mycího stolku ručník a namočil ho do chladné vody. Pak šel k Olivii a otřel z ní svůj chtíč. Bradavky se jí pod tím dotykem napřímily a jeho mužství zareagovalo stejně. Olivia proti němu byla tak drobná, malý vzorek sladce tvarované dokonalosti. A on se s ní pářil jako zvíře.

Tiše zaklel, rychle se odvrátil od té vzrušující podívané a chvatně si sundal kalhoty. S tichým syknutím se ponořil do studené vody. Podíval se na svou ženu, která sklouzla ze stolu a cudně se dívala do zdi, a musel se pousmát.

„Nejsi zvědavá na tu část, kterou jsi tak potěšila?“ zeptal se.

Zrůžověla. S očima stále odvrácenýma přešla ke kufrům a přidržovala si roztrhané šaty před vzrušenými bradavkami. Byla k nakousnutí a jeho tělo už se nemohlo dočkat, až si ty zážitky zopakuje. Sebastian se schoulil do příliš malé vany a snažil se zchladit si krev ve vystydlé vodě. Sladká voda připravená pro tento účel byla důkazem laskavosti Oliviina otce.

Zamračil se, když mu vtiskla do dlaně kostku jemného francouzského mýdla. Vonělo mošusem a bergamotem a bylo zcela jasně pánské.

„Proč máš pánské mýdlo?“ zeptal se ostře.

Kruci. Snad nežárlí?

Oliviin pohled trochu pohasl. „Je to tatínkovo oblíbené. Jedno určitě nebude postrádat.“ Otočila se, ale přesto si stihl všimnout, že ji ranil.

Málem se omluvil, ale pak si to rozmyslel. Bude lepší, když ho Olivia nebude mít moc ráda, což by po právě prožité sdílené vášni jistě hrozilo. Měli by si mezi sebou vytvořit odstup – bude to pro dobro obou. I on k té ženě – ke své manželce – cítí jistou náklonnost, a to je víc než nežádoucí. Rychle dokončil koupel a mlčky se oblékl, aby mohl utéct před intenzivními emocemi, jež v něm Olivia probouzela. Cestou ven se zastavil ve dveřích. „Pošlu sem pár mužů, aby tu vanu vylili, a nechám ti ohřát novou vodu. Hlavně prosím tě po nikom nestřílej. Bude chvíli trvat…“

„Rozumím. Děkuji.“ Dál se plně soustředila na přerovnávání dokonale uklizeného obsahu kufru.

Díval se na její napřímená záda a nedokázal potlačit pocity, které v něm bouřily. Zaťal zuby a silou vůle odolával, aby jí nenabídl útěchu, po které toužila a kterou si ostatně zasloužila. Ještě před pár minutami si byli tak blízko, jak si dva lidé mohou být, a teď se z nich zase stali cizinci. Místo aby mu to přineslo úlevu, vzniklá propast ho trápila ještě víc. Nešťastný odešel. Klapnutí dveří za jeho zády znělo jako definitivní tečka.

Olivii probudil vánek. Podle ubíhající hladiny za okny poznala, že napnuli plachty. Rozhlédla se po kajutě a zjistila, že je sama. Fénix se večer nevrátil, podle všeho ani poté, co šla spát.

Ozvalo se zaklepání na dveře a Olivii radostně poskočilo srdce, že Fénixe opět uvidí. Venku však stála komorná Maggie. Doširoka se usmívala a ani si nevšimla, jak je paní zklamaná.

Olivia se původně nechtěla ptát, ale zvědavost zvítězila: „Viděla jsi dnes kapitána Fénixe?“

„Jo,“ přisvědčila Maggie vesele. „Brzo ráno, než odplul na Mořskou čarodějnici. Jsme na cestě, mylady. Posádka říkala, že za pár dní bychom mohli dorazit na Barbados.“

Na Mořskou čarodějnici. Olivii se sevřel žaludek. Fénix se přemístil na loď jejího otce, aby před ní utekl, to je jasné. Zrudla rozpaky. Musel si o ní myslet, že je úplně zhýralá. A nebyla snad?

Zoufale zavrtěla hlavou. Touha ji připravila o rozum, v pirátově případě však tomu tak očividně nebylo. Zůstal dostatečně při smyslech, aby ji nepřipravil o panenství, z čehož jasně vyplývalo, že o ni jako o manželku nestojí. Doprovodí ji do Anglie, zařídí anulování sňatku a bez dalších okolků se vytratí. Ona pak bude trávit dny smutněním po manželovi, kterého nejprve nechtěla, aby pak zjistila, že je naopak vším, po čem kdy toužila.

Zbývající tři dny plavby na Barbados Olivia neopouštěla Fénixovu kajutu. Nudila se, případně plakala pokaždé, když si vzpomněla na své neslušné chování. Nakonec si začala krátit čas špehováním. Prošla jeho stůl, zásuvky a skříně a našla stuhou svázané dopisy, adresované markýzem z Dunsmoreu Sebastianu Blakeovi. Objevila právní dokumenty, na nichž byla Fénixova pečeť, a také plakáty, na nichž byl označen jako hledaný zločinec. Měla už takové tušení, samozřejmě, jinak by se mu neoddala tak ochotně. Na konci oněch tří dnů si však byla stoprocentně jistá.

Provdala se za piráta. Ta myšlenka ji vzrušovala.

Teď ještě musí přijít na to, jak si ho udržet.

Kapitola třetí

Sebastian na Olivii netrpělivě čekal pod přístavním můstkem. Neviděl ji pár dní a připadalo mu to jako celá věčnost. Než přestoupil na Mořskou čarodějnici, poručil Willovi, aby po přistání pro Olivii zařídil pokoj v místním hostinci. Poté, co musela strávit tři noci v jeho hamace, se jistě ráda vyspí v posteli. Nejspíš je vyčerpaná. On rozhodně byl. Její kajuta na Mořské čarodějnici bylo hotové peklo – dekadentní pokoj s masivní postelí se sametovými nebesy.

V noci trpěl, protože hedvábné přikrývky byly nasáklé její vůní, která s ním dělala hrozné věci. Zdálo se mu o ní, jak leží nahá pod ním, jeho roztoužené mužství má hluboko v sobě a vzpřímenou bradavku mezi jeho jazykem a patrem.

Nezvladatelná potřeba nějak se odreagovat ho vyhnala do města mezi děvky. Pár jich našel, některé políbil, na některé si sáhl a pak to nechal být. Ani ta nejšikovnější děvka by nemohla líbat jako Olivia. Líbala ho, jako by měla umřít, kdyby ho nemohla mít.

Byl jí zkrátka posedlý.

Sebastian zakroužil rameny, aby se uvolnil. Promnul si zátylek a podíval se k hostinci. Musel se pochválit za hůlku, kterou si vzal, protože vzápětí spatřil svou ženu a podlomila se mu kolena.

V celém městě se zastavil čas, hluk rušných ulic se vytratil, zůstal jen křik racků. Dav lidí se rozestoupil a Olivia, zářící zlatou krásou, kráčela kupředu. Bohaté lokny měla vyčesané nahoru do ležérního drdolu, z něhož zdánlivě chaoticky spadaly jednotlivé prameny. Oblékla si šaty z drahého šedohnědého hedvábí, které se v ostrovním slunci třpytilo jako vlnící se mořská hladina. Šaty perfektně zdůrazňovaly plné poprsí, útlý pas a smetanově bílou pleť. Vzala si široký klobouk s peřím, který jí seděl na hlavě v rozverném úhlu a zakrýval většinu tváře kromě rudých rtů, jež ho připravily o chuť ještě někdy líbat jiná ústa. Nemohl mluvit ani dýchat, pouhý pohled na tu krásu ho vzrušoval až na hranici bolesti. Olivia byla diamantem nejvyšší jakosti. A právě teď byla jeho diamantem.

Sebastian byl poprvé v životě otci vděčný.

Za oněch bezesných nocí, kdy na ni nemohl přestat myslet, přemítal o své situaci. Olivia chtěla v manželství zůstat, pokud jí dokáže svou identitu. Takové spojení by pro oba mělo spoustu výhod. Ona si samozřejmě zasloužila někoho lepšího, jak se jí snažil sdělit. Jestli však trvá na tom, že chce zrovna jeho, byl by blázen, kdyby jí to rozmlouval. Nebyl hloupý. Lehkomyslný a sobecký, to ano, ale hloupý ne.

Krásný přelud, který byl jeho ženou, se před ním zastavil a k jeho nemalému úžasu vysekl tak dokonalé pukrle, že nebýt klobouku, snad by se čelem dotkla země. Sebastian se zamračil. Co to sakra vyvádí?

„Můj pane,“ ozvalo se uctivě.

Městu se okamžitě vrátila předchozí rušnost.

Sebastian se sklonil a trhnutím Olivii napřímil. Kloboukem před ním zakrývala oči v gestu cudnosti, které se nehodilo k její vášnivé povaze. Celou duší toužil podívat se do těch laskavých očí a spatřit tu krásnou tvář. Rozzlobený jejím chováním se drsně zeptal: „Co je to s tebou?“

Ačkoli to už nebylo možné, sklonila hlavu ještě níž, až viděl jen dýnko toho zatraceného klobouku.

„Omlouvám se, jestli jsem vás opět zklamala, můj pane. Nechtěla jsem se vás dotknout.“

Opět? O čem to k čertu mluví?

Sebastian ji popadl za loket a táhl ji po můstku nahoru. Zastavil se až u kajuty, strčil ji dovnitř, vešel za ní a zabouchl dveře. Rozčileně strhl ten pitomý klobouk a odhodil ho pryč. Objevila se půvabná tvář a také slzy. Rozčilení ho okamžitě přešlo. Choval se jako hulvát.

„Co je ti?“ zeptal se a přitáhl ji k sobě. Olivia zůstala chvilku ztuhlá, ale pak se k němu přivinula.

„Zlobíš se na mě.“

„Ne.“ Rukou jí přejížděl po křivce páteře. „Nerozumím ti.“

Zabořila obličej do jeho hrudi a vzlykala. „Myslíš si, že jsem prostopášnice.“

Pořád tomu nerozuměl, ale na ústech zabořených do jejích vlasů se objevil úsměv. „Možná trošku.“

Rozvzlykala se hlasitěji.

„Ale mně se to líbí,“ dodal rychle.

„Nelíbí!“ namítla přitlumeně. „Opustil jsi mě, abych se na tebe zase nevrhla. Už to neudělám. Nikdy. Přísahám.“

Aha! Sebastian se zazubil jako idiot.

Mluvil tiše a uklidňujícím tónem. „Užíval bych si s tebou dál, Olivie, kdyby nás nerozdělil oceán. Byla jsi rozrušená. Přepadli jsme tvoji loď, nezacházeli jsme s tebou nejlépe a ukázalo se, že tvůj manžel je kriminálník. Nebylo by ode mě čestné, abych se tě za takových podmínek zmocnil. Dost na tom, že jsem udělal to, co jsem udělal.“

Vymanila se mu z náruče a v očích se jí nebezpečně zablesklo. „Nejsi vůbec čestný muž! Sám jsi to řekl. Odmítl sis vzít ženu, kterou jsi zkompromitoval, a přesto je tvoje manželka pořád ještě panna.“ Vztekle dupla nožkou. „Nejsem hloupá! Přiznej se.“

„Mám se přiznat?“ Zvedl obočí. „Jak chceš, zlatíčko. Přiznávám se, že tě zoufale chci. Chci popadnout to tvoje krásné tělo, roztáhnout ti nohy a souložit, až se nebudeš moct pohnout. Chci tě zbavit panenství, aby tě už nikdy nemohl mít jiný muž. Chci tě dovést k vyvrcholení a slyšet, jak u toho sténáš moje jméno. Chci tě naplňovat svým semenem tak dlouho, až nebudeš myslet na nic jiného než na mě a na to, jak tě umím uspokojit.“

Vytřeštila oči a olízla si spodní ret. „Svaté nebe.“

„Nebe,“ zapředl. „Ano, tam budeme.“

„Máš samozřejmě právo… všechno to udělat… jestli opravdu chceš. Jsem tvoje žena.“

Sebastian si založil ruce na hrudi. „Víš to jistě?“ Potlačil úsměv. Doufal, že bude zvědavá.

Zvedla bradu. „Ano, vím to naprosto jistě.“

„Prošla jsi moje věci.“

Přikývla.

„A co si o tom myslíš?“

Olivia sepjala ruce a tím si podepřela prsa, která jí málem vypadla z hlubokého výstřihu. Sebastianovi vyschlo v ústech jako na poušti a v tříslech se mu rozhořel chtíč. Možná, až ho to okouzlení přejde, bude litovat, že si manželku nechal, ale na to teď nedokázal myslet. Vlastně nedokázal myslet vůbec.

„Myslím, že je dobře, že se ti líbí moje prostopášnost, protože hodlám být ještě prostopášnější.“ Zhluboka se nadechla. „Chci, abys mě teď svedl. Udělej ze mě svou právoplatnou manželku, takže až se vrátíme do Anglie, nebudeš mě moct odvrhnout.“

Srdce mu přestalo bít. Ne, propadlo se mu někam do kalhot a divoce pulzovalo. „Proč?“ zeptal se a doufal, že je Olivia ochotná se zkompromitovat, protože po něm tak moc touží. „Jsi tak rozhodnutá udělat otci radost? Je na tebe pyšný. V jeho očích nemůžeš udělat nic špatného.“

„Nikdy jsem nic špatného neudělala!“ odsekla. „V jeho očích ani jinak.“

Sebastian mlčel, překvapený její prudkostí.

Zatínala pěsti, až měla klouby úplně bílé. „Moje matka zemřela, když jsem se narodila. Jak bych mohla tatínkovi něco odepřít, když kvůli mně ztratil všechno, co mu bylo drahé?“

„Rozumím ti.“

Mělo by mu být jedno, proč chce Olivia zůstat jeho manželkou. Původně žádnou nechtěl, nevedl ostatně takový život, aby jí měl co nabídnout. Ale žaludek se mu stáhl a na čele mu vyrazil studený pot. „Takže posloucháš všechny jeho příkazy, klidně si vezmeš cizího člověka, jen aby měl radost.“

Probodla ho pohledem. „Ano, vzala jsem si tě, protože mě o to otec požádal, ale to už neplatí. Teď mi záleží jen na sobě a na tom, co já chci.“

Sebastian stál jako zařezaný, cítil, jak ho ovíjí její hedvábná pavučina, přesto nebyl schopen bojovat s rozkoší, jakou mu to poskytovalo. Rozhodl se bez přemýšlení, jen na základě emocí.

Olivia mu nabízela všechno, co mohl muž chtít – rodinu, někoho, kdo se o něj postará a bude ho postrádat, když bude na cestách; domov, do něhož se bude vracet, rozpálené tělo, do kterého se bude moct ponořit, krásu k uctívání a sílu a ducha k obdivování. Léta si takové potěšení odpíral, tvrdil, že mu stačí vlastní rozum a vůle přežít. Nedovolil si toužit po věcech, které nemohl mít. Pak do jeho života vstoupila Olivia s příslibem štěstí, jaké si nezasloužil. Sobectví a sebestřednost mu nedovolovaly odmítnout.

„A co bys chtěla?“ zeptal se chraptivě.

„Bože!“ Rozhodila rukama a naštvaně odrázovala k oknu. „Běž pryč, Merricku. Už jsem se ztrapnila tak, že to do smrti nenapravím.“

Sebastian shodil kabát a vestu a přes hlavu si strhl košili.

„Odejdi, prosím,“ pokračovala Olivia, stále zády k němu.

„Ne.“ Sedl si na kraj postele a stáhl si boty. Když první z nich žuchla na podlahu, Olivia se otočila.

„C-co to d-děláš?“ vykoktala.

„Svlékám se,“ odpověděl. „Oblečení se milovat nemůžeme.“ Upustil druhou botu. Vstal, shodil kalhoty a jeho roztoužené mužství vyskočilo na svobodu.

Olivia jen zalapala po dechu. „Panebože!“

Měl ho vážně obrovského. Dobrý bože na nebi. „Tohle,“ ukázala prstem, „se tam nevejde!“

Mezi motýlky strachu, kteří se jí třepotali v břiše, poletovalo opojné vzrušení. Stávalo se jí to od první chvíle, kdy okouzlujícího piráta poprvé spatřila. Zároveň ji těšilo, že i ona podobně působí na něj, to nemohla popřít. Zdálo se, že se mu její osobitá kuráž nakonec líbí – to byla úleva.

Modré oči se mu pobaveně rozzářily a pousmál se, takže se objevil svůdný dolíček. „Děkuji, drahá. Právě jsi mi složila nejlepší kompliment, jaký může žena svému muži dát.“

Olivia ztuhla. Svému muži. Svému manželovi. Je její.

Chtěla ho mít, chtěla s ním být do konce života. Sebastian Blake – psanec, pirát, šlechtic – jí mohl splnit všechny fantazie. Poslední pochybnosti, které ještě měla, se vytratily.

Byl úžasný. Stál před ní úplně nahý a neměl jedinou chybičku. Byl samý sval, napjatý touhou, vzrušený na pokraj snesitelnosti – jen se na něj dívala a sbíhaly se jí sliny.

Odtrhla pohled od té nestoudné erekce a zadívala se do pronikavých modrých očí. „Takže mě chceš?“

„A jak. Když ty jsi tak odhodlaná chtít mě…“ Jeho pohled zněžněl. „Neboj se té velikosti,“ uklidňoval ji. „Postarám se, abys byla pěkně mokrá a natěšená, miláčku. Budeš tak nedočkavá, že do tebe zajede jako horký nůž do másla, a stejně tak se budeš roztékat.“

Olivia ucítila na stehnech vlhkost. „Máš nádherný hlas,“ zašeptala. „Když mluvíš, můj mozek odmítá fungovat.“

„Olivie…“

„Rozvaž si vlasy,“ přerušila ho. „Mám je radši rozpuštěné.“

Sebastian šel k ní a cestou si uvolnil stuhu ve vlasech. Neměl tak dlouhé vlasy jako jeho žena, ale sahaly mu až po lopatky a rozlévaly se mu po širokých ramenou jako inkoustově černé hedvábí. Vypadal jako pohanský bůh, do půl těla opálený a stavěný pro rozkoš.

Pro její rozkoš.

„Pro manželství nejsem žádná výhra,“ varoval ji. „Nejsem vůbec žádná výhra.“

„Jsi poklad.“ Olivia váhavě udělala krok vpřed. „Tak, jak jsi.“

Sebastian natáhl ruku a ona se k němu rozběhla a vrhla se do jeho hřejivé náruče. Chytila ho za zátylek a přitáhla jeho usmívající se rty k sobě.

Jeho teplá, měkká ústa se otírala o její, lehce jako pírko. Snažila se ho přitáhnout blíž, aby si ho mohla vychutnat, ale byl o mnoho silnější a snadno jí unikal.

„Budeme cestovat celé týdny, lásko,“ připomněl jí mírně. „Budeš mít spoustu času na to, aby sis mě užila. Nemusíš mě hned zhltnout celého.“

Olivia si chtěla vyzkoušet, co dokáže její nově objevená moc ženy nad úžasným mužem. „Jsi můj, drahý. Můžu si s tebou dělat, co chci.“

Sebastianovy paže se napjaly. Vydechl mezi zuby, jako by se spálil.

Vzala jeho tvář do dlaně a prohlížela si ho. „Nikdo si tě dřív nepřivlastnil,“ zamumlala a napadlo ji, co se asi přihodilo v jeho životě, že se stal tím, kým je – hledaným zločincem. Myšlenka na spojení s takovým mužem by ji měla děsit, místo toho však cítila jen zvědavost. „Já to udělám s hrdostí.“

Manžel ji odměnil spalujícím polibkem, při kterém ji popadl rukama za zadek a přimáčkl si ji na svou ocelovou erekci. Rychle ji zase pustil, obešel ji a probouzel v ní touhu pouhým žárem svého pohledu. Zastavil se za ní. Ticho v místnosti narušoval jen zvuk jejich zrychleného dechu.

Olivia čekala. Čekala, až se pohne, až se jí dotkne – až udělá cokoli. Těsně před tím, než se chtěla nedočkavě otočit, se jeho ruce, jisté a zkušené, ocitly na zapínání jejích šatů. Bez dechu si užívala jemné hlazení prstů, které už byly v jejím těle a dovedly ji k extázi. Sebastian jí přitiskl rty na rameno a jedním máchnutím rukama stáhl její šaty a korzet na podlahu.

Olivia na chvilku zažárlila na jeho očividně bohaté zkušenosti s odstraňováním ženských šatů, ale jen na chvilku – pak se uklidnila. Ocitla se v dobrých, schopných rukou. V rukou, které znají všechna tajemství ženského těla a míst, jež přinášejí nejvíc rozkoše.

Ty zkušené ruce jí nekonečně pomalu přejely po prsou, po pasu a zamířily na místo, kde se stýkají stehna. Uchopily tenkou spodní košilku a po mučivě malých kouscích ji vytahovaly nahoru, zatímco prsty se toulaly poblíž mezery mezi stehny.

Manželova pevná hruď se jí tiskla na záda, široká ramena ji chránila ze stran, jeho teplo ji spalovalo a jeho dech jí drsně hladil ucho. Byl tak silný a o tolik větší než ona. Připadala si vedle něj jako holčička, ale nebála se, jeho síla a něžné, avšak jisté dotyky ji uklidňovaly. Tu pohlazení, tam jemné přejetí; mozolnaté prsty škádlily její pahorek, až se s nespokojeným zasténáním podvolila. Ňadra se jí nalila a ztěžkla, vlhkost jí stékala po vnitřních stranách stehen.

Právě když si myslela, že se jí už už podlomí kolena, ty zkušené ruce ji narovnaly, přejely jí přes vztyčené bradavky a pak jí stáhly košilku přes hlavu. Zhroutila se do bezpečí jeho hrudi a užívala si pocit své nahé kůže na jeho. Sebastian se jí zatím sotva dotkl, ale už ji dostal na okraj propasti, do níž ji posledně stáhl. Ďábelsky se jí uchechtl do ucha. Dobře to věděl.

„Chci se na tebe podívat,“ zašeptal, jazykem obkreslil tvar jejího ucha a pak si ji otočil.

Olivia se přinutila zůstat nehybně stát, zatímco jeho jasný modrý pohled ji přejížděl od hlavy k patě. Velké dlaně ji pohladily po ramenou, pak sjely dolů po pažích a zanechaly po sobě mrazivě příjemný pocit. Zapletl prsty do jejích a přitáhl si ji blíž.

„Jsi krásná,“ vydechl a dal jí něžný polibek na čelo. „Jsi nejúchvatnější stvoření, jaké jsem viděl.“

Pustil její ruce a škádlivě jí vyjel po bocích, až konečně… konečně!... vzal do dlaní ztěžklá ňadra. Olivia zasténala a podvolila se jeho zkušenému svádění. Věděla, že její pirát bude takový, soustředěný a důkladný, schopný připravit ji o rozum pouhým dotykem, hlasem a blízkostí.

Sebastian ji zatahal za vzpřímené bradavky, chvíli je dráždil prsty a pak se sklonil a olízl je. „Podívej se na mě,“ přikázal.

Olivia se donutila podívat se mu do očí a potěšilo ji, jakou v nich spatřila doutnající touhu. Nervózně si olízla spodní ret. Sebastian zasténal a nedočkavě přitiskl svá ústa na její. Jazykem zajížděl hluboko a napovídal tak, co bude následovat. Jednou rukou jí laskal prsa, druhou ji vzal za zápěstí a navedl ji ke své chloubě.

Jemná pevnost ji pálila do dlaně. Nečekala, že bude tak hladký a hebký jako nejjemnější hedvábí, a přesto horký a pulzující životem. Napadlo ji, jaké to asi bude mít ho uvnitř. Spálí ji svým žárem? Pohladí ji tou hebkostí? Nedočkavě se zachvěla. Tak jako tak věděla, že ji čeká rozkoš. Vlastně všechno, co její manžel dělal, slibovalo rozkoš.

Sebastian položil svou ruku na její a vedl ji nahoru a dolů po celé délce v rázném, rychlém rytmu, z něhož se za chvíli roztřásl. Jakmile Olivia pochopila, co má dělat, nechal to na ní a vsunul jí ruku mezi stehna.

Měla ho najednou všude – v ústech, na prsou, v ruce, uvnitř sebe. Bylo toho moc, ale zároveň to nestačilo. Chtěla víc. „Pokračuj,“ pobízela ho.

Usmál se. „Mořská Siréna. Našel jsem ji na moři a ona mě láká do manželství.“

Olivia se odtáhla a pustila ho z ruky.

Zasunul další prst do rozpálené jeskyňky a Olivia byla v pasti, uvězněná na místě.

„Ale nestěžuju si,“ ubezpečil ji šeptem. Objal ji rukou v pase, nadzvedl ji, a aniž by jeho prsty opustily své místo, odnesl ji k posteli. Otočil se a lehl si jako první, Olivii si položil na sebe a prsty stále pohyboval uvnitř. Olivia zavřela oči, zasténala a její tělo se sevřelo kolem vítané invaze. Začala se nedočkavě vrtět.

Krev měla hustou jako sirup a tak horkou, že se zpotila. Položila si hlavu na jeho hruď a o tvář se jí otřela jeho bradavka. Pootočila se a vzala ji do úst, jako to předtím udělal on s jejími prsy. Sebastian zadržel dech a jeho tělo se napjalo. Natáhla se po jeho penisu a znovu po něm začala přejíždět, pevně a rychle, jak jí předtím ukázal. Připadala si necudná a nevázaná, v jeho náruči se v ní probouzela divokost. Boky vyrážela proti jeho ruce a pohlcovala jeho prsty ještě hlouběji.

„Stačí,“ zavrčel. Překulil si ji pod sebe a nohou roztáhl její nohy v punčoškách. Chloupky na hrudi ji šimraly na rozbolavělých bradavkách. Vytáhl prsty a vlhkost rozetřel kolem nateklého otvoru. Posunul je výš a kroužil kolem citlivého výstupku, až se Olivia svíjela a prosila.

„Sebastiane…“

Schoval obličej mezi její krk a rameno. „Zopakuj to.“

„Sebastiane… dělej něco… nebo shořím.“

„Ano, lásko,“ pobídl ji a prsty kroužil stále rychleji. „Hoř pro mě.“

Prohnula se v zádech a prudce otevřela oči. Ocitla se krůček od hranice… už za chvilku… už za chvilku…

Ruka se odtáhla a Olivia zaklela.

„Trpělivost,“ zamumlal chraptivě. „O nic tě nepřipravím.“

Přitáhl si její kolena k pasu a rozpálený ztěžklý úd se opřel o mokrou štěrbinu. Podíval se své ženě do očí a na čele se mu perlil pot. Sklonil hlavu, zamumlal „promiň, lásko“, a tvrdě přirazil hluboko do ní.

Olivia málem vykřikla, překvapená bolestí, jež přehlušila vášeň. Zůstala nehybně ležet a z očí jí proudily slzy.

Sebastian je olízal dlouhými, kočičími pohyby jazyka, jež byly uklidňující, i když zároveň nesmlouvavě postupoval hlouběji. „Kdybych na to šel pomalu,“ vysvětlil, „bolelo by to víc.“ Vzal její hlavu do dlaní a zadíval se na ni něžným, smutným pohledem. „Ale na té bolesti je i něco dobrého.“

„Co je to?“ zalapala po dechu. Viděla, že je mu to líto, z jeho dotyků vnímala soucit.

„Přišel jsem o svou nevinnost. Jsem ztracený. Musíš si mě vzít, nebo je se mnou amen.“

Olivia si nemohla pomoct, musela se zasmát, i když to bolelo. „To máš ale štěstí, drahý, že už jsme svoji.“

„Ach tak.“ Malinko se stáhl, znovu vklouzl dál a zamračil se, protože Olivia sebou trhla. „Mám velké štěstí. Moje pověst je zachráněna.“ Bolest začala ustávat, i když už v ní byl až po kořen. Udýchaně zasténal a Olivia se zachvěla. Sebastian sehnul hlavu a přisál se na bradavku.

Jeho mohutné tělo se napínalo v pravidelném rytmu, v němž pumpoval hluboko dovnitř. Rozpuštěné havraní vlasy vytvářely kolem záclonu. Zručně čaroval ústy a jazykem kroužil kolem vzpřímené vyvýšeniny bradavky. Ocelové těleso uvnitř začínalo pálit a úžasný pocit ještě zesilovaly vzrušené zvuky, jež Sebastian vydával.

„Roztáhni nohy,“ zaprosil, a když poslechla a poskytla mu tak lepší přístup, potěšeně zalapal po dechu. „Přitiskni se na mě. Ano, tak, bože… Olivie…“

Obávaný kapitán Fénix jí tál v náručí jako sníh.

Olivia se prohnula nahoru a cítila, jak se na ni lepí jeho zpocená kůže. Chytila jeho pracující hýždě a vychutnávala si, jak jsou pevné. Zakroužil boky proti nejcitlivějšímu bodu a Oliviiným tělem se rozběhly mrazivé paprsky. Znovu se na ni přitlačil, opakoval stejný pohyb a její tělo zaplavila vlna rozkoše.

Přirážel a kroužil v nekonečném cyklu, pořád dokola, a vynášel ji stále výš. Jeho dotyk byl navzdory rychlým pohybům překvapivě něžný. Olivii to dojalo a v očích se jí objevily slzy. Kňourala a sténala, ztracená v jeho náruči. Cítila, jak proniká co nejhlouběji, jak ji úžasně roztahuje.

„Ano, lásko…“ Jeho hlas, zhrublý a omámený rozkoší, ji rozpaloval. „Tohle je tak… nádherné…“

Začal přirážet rychle a silně, už nedokázal být něžný a jí to nevadilo. Nestála o jemnost. Chtěla vášeň – jeho vášeň.

Její lůno se začalo stahovat v křečích. Prohnula se v zádech, vykřikla a roztříštila se. Vnitřními svaly hladově sevřela tvrdého vetřelce, Sebastian si ji přidržel za boky a nepřestával, dokud neměla pocit, že ji ta rozkoš musí zabít. Teprve když se uvolnila, následoval ji. Celý se třásl, vydechoval její jméno a vyplňoval ji žhavou lávou.

Když bylo po všem, Olivia zůstala omráčeně ležet a tiskla se k manželovi, jako by byl jedinou kotvou ve víru dekadentní touhy.

Trvalo celou věčnost, než promluvil hlasem stále ochraptělým vášní. „Dočista ztracený,“ zamumlal a okamžitě tvrdě usnul.

Sebastian rázným krokem přešel přístaviště zalité světlem měsíce. Šel na schůzku pozdě, ale nelámal si s tím hlavu. Jediné, na čem mu záleželo, byla jeho spící žena a panika, která se jí zmocní, až zjistí, že zmizel.

Olivia si nebyla jistá, co k ní cítí, to ostatně nevěděl ani on sám, ale přesto mu dala své tělo a důvěřovala mu, že se zachová jako gentleman a zůstane jejím mužem. Nic ho nemohlo donutit, aby to udělal. Rozhodně by ji mohl vrátit otci a úspěšně napadnout zprostředkovatele. Byla chytrá a on se netajil svou minulostí, přesto zariskovala a pustila ho do svého lože.

Byla prvním člověkem v jeho životě, který věřil v jeho poctivost, prvním člověkem, jenž ho skutečně chtěl na celý život, ne jen na příjemnou hodinku nebo dvě. Odmítal ztratit její úctu. Zvlášť kvůli té nechutné schůzce, které se musel zúčastnit.

Sebastian vstoupil do pobřežní krčmy, zastavil se na prahu a čekal, až se jeho oči přizpůsobí interiéru.

„Jdeš pozdě, Fénixi.“

Otočil hlavu za hlasem. „Pierre,“ pozdravil chladně. „Dominiqueu.“

Francouzští piráti seděli poblíž dveří – to se Sebastianovi hodilo. Skvělá pozice. Po tom, co jim hodlal říct, se bude možná muset dát na rychlý ústup. Protože očekával problémy, naplánoval hned na ráno vyplutí, aby nepřítel neměl možnost ublížit někomu z jeho blízkých.

Oba bratři, dvojčata, zůstali sedět a pozorovali ho vražednými pohledy. Sebastian věděl, že většina lehkých žen ve městě pokládá bratry Robidouxovy za přitažlivé, ale žádná nebyla ochotná jim posloužit. Byli dobře známí svými sadistickými choutkami.

Věnoval jim nenávistný pohled. V uplynulém roce mnohokrát litoval svého rozhodnutí se s nimi spolčit. Jednoho večera, když ho zase přepadla nenávist k vlastnímu životu a šikmé ploše, po níž se svezl, si s bratry dal láhev a vymysleli plán: střídavé výpravy s dělením o kořist. Tehdy mu to přišlo jako rozumný nápad, který pomůže snížit riziko.

Teď to ovšem bylo rozhodnutí, kterého nejvíc litoval. Zatímco on se snažil šetřit životy, kde to šlo, a ještě nezabil nikoho, kdo by ho přímo neohrožoval, Pierre a Dominique vraždili a mučili pro vlastní potěšení.

„Doslechl jsem se, že se budem dělit o pěknej náklad,“ protáhl Dominique úlisně. Na první pohled by se zdálo, že je z bratrů ten civilizovanější. Sebastian však věděl, že je naopak tím krutějším dvojčetem. „Viděl jsem odpoledne část kořisti, jak se s tebou setkala v přístavu. Moc pěknej kousek. A jak se hezky uklonila. Dobře jsi ji ochočil, Fénixi, i když já dávám přednost živějším milenkám.“

Sebastianovi se stáhl žaludek odporem a ruka mu sklouzla k noži připoutanému ke stehnu. Z pomyšlení, že by se tihle dva dostali na dohled jeho ženy, se mu dělalo fyzicky špatně. Věděl, že jednání s bratry nebude jednoduché, ale nenapadlo ho, že by mohlo být nebezpečné pro Olivii. Předpokládal, že jí se smlouva s ďáblem, uzavřená před dlouhou dobou, nebude týkat. „Změna plánu,“ oznámil. „Vyplatím vám váš podíl v penězích.“

Pierre vyskočil a jeho židle se svalila na podlahu. „Parchante!“ Vrhl zuřivý pohled po bratrovi. „Říkal jsem ti, že se mu nedá věřit!“

„Uklidni se,“ zavrčel Dominique. „Dohlídnu na to, abys dostal poctivej podíl.“

„To zrovna!“ odsekl Pierre o něco tišším hlasem, ale o nic méně naštvaný. „Já si svůj poctivej podíl vyberu hned. Slyšel jsem, co měla ta kupecká kocábka v podpalubí – francouzský krajky a brandy, orientální vázy a nádobí, drahý věci, exotický koření a truhly zlata. Takovej úlovek jsme neměli tak rok a stejně dlouho může trvat, než se to zase podaří.“ Obrátil se s divokým šklebem na Sebastiana. „Jestli se odmítáš podělit, Jidáši, dojdu si pro svoji kořist sám.“

„Klidně si to zkus,“ vysmál se mu Sebastian. „To radši podpálím loď i s nákladem.“

Dominique položil ruku na bratrovu paži a zamyšleně si Sebastiana přeměřil pohledem. „Porušuješ dohodu, Fénixi. Sám si podřezáváš krk. Vážně to tak chceš?“

Sebastian se zasmál. „Ty jsi vždycky rád dramatizoval, Robidouxi.“ Hodil na stůl dva těžké měšce. „Vemte si svoje guineje a dejte pokoj. Měli byste mi být vděční. Ušetřil jsem vám problémy s prodejem kořisti.“

Pierre popadl svůj měšec a potěžkal ho v ruce. V očích se mu spokojeně zablesklo, ale peníze mu nestačily. „Chci i tu ženu.“

„Ne!“ vyštěkl Sebastian příliš rychle. Prudce se nadechl a proklel sám sebe, že dal najevo zájem, jenž měl zůstat skrytý.

Dominique si vzal své peníze a přimhouřil oči. „Dej mu tu ženskou, Fénixi, a jsme si kvit.“

„Ta není pro vás, pánové.“ O krok couvl, najednou úzkostlivě toužil být s Olivií.

„Je to kost,“ zavrčel Dominique a v pronikavém pohledu se mu objevily zlověstné jiskry. „A má na sobě drahý šaty. Sakra dobrej úlovek. Vsadil bych se, že by za ni někdo hodně zaplatil. Taková krása je drahá, nemyslíš, Pierre?“

„Rozhodně,“ souhlasil Pierre. „Za takovou kočičku to musí bejt hotový jmění.“

Sebastian se zastavil. „Tu ženu z toho vynechte. Dostali jste svůj podíl. Naše transakce je u konce.“

„Ale já jsem si vytáh krátkej konec,“ zakňoural Pierre. Pak se usmál. „Koupím ji od tebe, Fénixi.“ Otevřel měšec, který dostal od Sebastiana. „Kolik?“

„Není na prodej,“ odsekl Sebastian a na čele mu začal vyrážet pot. Situace se mu vymykala z rukou.

Přišla hostinská a postavila na stůl dva přetékající korbele.

„Celie,“ zavrněl Dominique. „Tvoje sestra pracuje v hotelu, ne?“

Dívka si piráta ostražitě prohlédla. „Jo.“

„Hmmm. Neslyšela nějaký drby o hostech? Konkrétně, co říkala o tý žen…“

Sebastian vytáhl nůž a zabodl ho do stolu s takovou silou, že dřevěný povrch uprostřed praskl. „O té ženě už nebudeme dál diskutovat!“ zavrčel. „Zapomeňte, že jste ji viděli, zapomeňte, že jste o ní slyšeli. Neexistuje.“ Chytil vyděšeného Pierra za zátylek a přimáčkl ho tváří na stůl. Francouz třeštil oči na nůž, který měl jen o vlásek před špičkou nosu. Sebastian se nad ním sehnul. „Řekl jsem to tentokrát dost jasně, Robidouxi?“

„J… Jasně!“ zasípal Pierre.

Sebastian s ním praštil o zem a vytrhl nůž z poničeného stolu. „Tady jsem skončil.“

Vycouval z krčmy a srdce mu prudce bušilo. Otočil se a utíkal k Mořské čarodějnici. Poplašný signál byl vydán ve chvíli, kdy jeho noha dopadla na nástupní můstek, a posádka se pustila do práce. Odrazili, chytili večerní vítr a nepříjemně pomalým tempem se sunuli z přístaviště. Neuklidnil se, dokud z ostrova nezůstala pouhá tmavá skvrna v rozlehlém oceánu. Věděl, že ještě není po všem. Bratři Robidouxové mu budou dělat problémy, protože když se Pierre naštve, bude otravovat tak dlouho, až s tím Dominique něco udělá. A Dominique Robidoux byl nebezpečný soupeř.

Sebastian šel do Oliviiny kajuty a tiše se svlékl. Vklouzl mezi hedvábné přikrývky a stočil se kolem jejích spících zad. Sotva se dotkl její kůže, ucítil vzrušení a jeho ztopořené mužství zatoužilo po útěše. Zvedl jí nohu na svůj bok a Olivia se probudila, nebránila se však. Zamířil jí rukou mezi nohy a cítil své kapky lásky na jejím pohlaví a stehnech. Cítil se spokojený jako zvíře, které uplatnilo svá primitivní vlastnická práva.

„Chceš…,“ zašeptala.

„Ne.“ Schoval si obličej v jejích vlasech a vdechl její vůni. „Ano. Ale jsi ještě rozbolavělá. Můžu počkat.“

„Já nechci, abys musel čekat.“

„To nevadí. Za nějakou dobu mě budeš prosit, abych se tě pořád nedožadoval.“

„Ty mě nikdy neomrzíš, drahý,“ ujistila ho ospalým zamumláním, které ho přinutilo se zasténáním se k ní přitisknout. Olivia se k němu také tiskla a kyprým zadečkem dráždila jeho rozpálené mužství s důvěrou, jež brala dech.

Sebastianovi se sevřely vnitřnosti. Svěřila mu svůj život a on už ho stihl ohrozit.

Musí mezi nimi nastolit co největší vzdálenost, a to co nejdřív.

„Kdo to je, Dominiqueu?“ zeptal se Pierre bratra a díval se za mizející lodí.

„Hraběnka Merricková. O co se vsadíš, že se ji Fénix rozhodl vrátit za výkupný, ze kterýho neuvidíme ani šilink?“

„S tebou se nesázím. Vždycky vyhráváš.“

Dominique se usmál. „A tentokrát taky vyhrajeme.“

„Jak to?“ zeptal se Pierre.

„Uvidíš, bratře. Uvidíš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nemravné známosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.