LEAH RAEDER

NEPOUČITELNÁ

LEAH RAEDER

NEPOUČITELNÁ

PRO LINDSAY A ELLEN,

KTERÉ NA MĚ MAJÍ ŠPATNÝ VLIV

Copyright © 2013 by Leah Raeder

Translation © Petra Jelínková, 2015

Original English title: UNTEACHABLE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-767-0 (ePub)

ISBN 978-80-7306-766-3 (mobi)

1

Když je vám osmnáct, není na jihu Illinois do čeho píchnout, takže vám nezbývá než pojídat brambůrky, popíjet plechovkové pivo, co kradete mámě, a jezdit v lunaparku na kolotoči, až vám z toho jde hlava kolem. Přesně tohle jsem taky dělala, než jsem narazila na Něho.

Bylo takové to srpnové vedro jako ve skleníku; takhle nějak to nepochybně vypadalo v jurském období. Všechno jako by se trochu rozpouštělo: tekuté černé nebe, stříbrné hvězdy jako nakreslené gelovými fixami a všude okolo krvácející barevné neony. Celé léto bývá na plácku kousek od našeho domu pouť – v zemi nikoho, na moři plevele a mařice, kam až oko dohlédne. Vypadalo to tam jako na kraji nekonečna. Otevřela jsem si pivo a plechové víčko cvaklo jako výstřel z pušky. Lokla jsem si, a i když bylo pivo slabé jako čajíček, vychutnávala jsem si jeho chlad. Seděla jsem na piknikové lavičce a hleděla jsem na horskou dráhu, jak jezdí pořád dokola nahoru a dolů. Radostné výkřiky sílily a slábly jako rozhlasová stanice kdesi v dálce. Z horské dráhy mám hrůzu, což je velmi úzce spojené s tím, jak jsem v pěti letech přišla o svého plyšového králíčka George. George spadl z třicetimetrové výšky, když mi vyletěly ruce do vzduchu v krutém, nezodpovědném veselí. Máma mu našila nová očička, ale já jsem plakala a plakala a tvrdila, že umřel, dokud mi ho nedovolila pohřbít na dvorku. Vyrobily jsme mu rakev z krabice od kukuřičných lupínků. Máma – tak nalitá, že brečela taky – odříkala smuteční proslov.

Takže důvod, proč jsem tam ten večer byla, možná souvisel s tím, že už mě unavovalo být pořád děcko, které se nemůže zbavit dětských obav a dětských vzpomínek. Za dva týdny měl začít můj poslední ročník na střední. Chtěla jsem tam nastoupit už jako dospělá.

Hodila jsem do sebe poslední hlt piva a zmáčkla jsem plechovku o lavičku.

Mimochodem – jmenuju se Maise. Maise O’Malleyová. Jo, jsem Irka jako poleno. Ale to už jste nejspíš poznali podle toho chlastání, že.

Vyrazila jsem na pouť. Podle všeho tam někdo právě rozdal letáky s upozorněním na moje nohy: tři páry lačných vlčích očí je neustále přejížděly nahoru a dolů pohledem připomínajícím starý porouchaný výtah. Vždycky to bývají starší chlapi. Jenže já jsem tak trochu narušená z toho, jak jsem vyrůstala bez otce, a líbí se mi, že se o mě snaží pečovat.

Zásadní slovo je tady „snaží“, jak by řekl pan učitel Wilke.

Ale k němu se ještě dostaneme.

Na nikoho jsem se neusmívala a courala jsem mezi stánky nacpanými praženou kukuřicí a preclíky a párky a nanuky a cukrovou vatou. Vzduch byl omamně prosycený cukrem a solí. Točila se mi z toho hlava. Nedaleko zacinkal zvonek a kdosi vítězoslavně zavýskl. Procházela jsem okolo maringotek se švindlířskou zábavou – házením na lahve nebo šipkami –, kde lidé paličatě cpali světským peníze v zoufalé naději, že vyhrají obřího zavšiveného plyšáka dovezeného přímo z tchajwanské robotárny.

Podle pana učitele Wilkeho jsem na svůj věk cynická a protřelá. Rozhodla jsem se brát oboje jako lichotku.

Na horskou dráhu jsem se ještě necítila, a tak jsem chvíli jezdila na kolotoči. V naprosto lolitovském stylu jsem zvedla nohu pořádně do výšky, pomalinku ji přehazovala přes malovaného koníka a vychutnávala si, jak to všechny rodiče uvádí do rozpaků. Nějaký chlapík zíral mým směrem, až dokud ho jeho dítě nezatahalo za rukáv a nevykřiklo: „Tati!“ Lhostejně jsem zdvihla obočí. Škoda že jsem neměla žvýkačku.

Pivo mi konečně trochu rozproudilo krev. Nakráčela jsem k ceduli s nápisem MINIMÁLNÍ VÝŠKA. Ve frontě stálo jen pár lidí. Na všední den už bylo docela pozdě.

Pak jsem uviděla jméno horské dráhy.

Smrtihad.

Málem jsem se v tu chvíli otočila. Jo, je to pitomost, ale PTSSPSP se neptá, o jak pitomý spouštěč jde.

Pokud to potřebujete rozepsat, tak je to posttraumatický stresový syndrom plynoucí ze smrti plyšáka. Připadalo mi to docela vtipné. Mámě a psycholožce nikoliv. Podle psycholožky jsem George použila jako náhradu za tátu a ve skutečnosti trpím posttátovským syndromem. Na to jsem jí řekla, že George byl do prdele králík.

Ale zpátky ke Smrtihadovi.

„Nasedáte?“ zeptal se mě kolotočář. Měl tak hrozné akné, že vypadal jako postava z rastrového komiksu. Jako když zaostříte zblízka na noviny a všechno, co vypadalo jako jednolitě potištěná plocha, jsou jenom drobné tečky.

Podala jsem mu lístek.

Ti kreténi přede mnou zabrali všechny vozíky kromě jednoho úplně vepředu. Znova jsem se málem otočila a utekla. Tedy otočit jsem se stihla doopravdy, ale uviděla jsem za sebou nějakého chlápka, tak jsem nasedla do prázdného vozíku, protože jsem nehodlala být před celým vesmírem za poseroutku. Nejlepší možný scénář: Na čtyři minuty zavřu oči a nechám si zadarmo vyfoukat nový účes. Nejhorší možný scénář: Sletím dolů ze třiceti metrů a nikdo už mi očička zpátky k hlavě nikdy nepřišije.

Dveře mého vozíku se otevřely.

Byl to ten chlap. Tázavě nadzdvihl obočí a já jsem pokrčila rameny. Nastoupil ke mně.

Aspoň bych mohla umřít vedle sexy týpka.

Upravený nejhorší možný scénář: Pobliju ho a potom oba umřeme.

„Jste vážně statečná,“ prohodil a přetáhl přes nás zábranu. „Určitě jste veteránka, když sedíte takhle vpředu.“

„Jsem na tom poprvé,“ odvětila jsem. No, poprvé. Jak se to vezme.

Usmál se. Obličej se mu rozzářil jako při focení bleskem. „Já taky.“

Potom sebou Smrtihad škubl a rozjel se vstříc zkáze.

Tenhle rozjezd je jenom trik. Ozývá se hlasité, vrzavé hrkání, jako by se za vámi spustilo nějaké obrovitánské skřípavé soukolí, ale vozík přitom nenápadně sviští kupředu. Lidi za námi se bavili o hovadinách. Nějaká holka komusi říkala, aby si schoval telefon, a já jsem se modlila, aby to neudělal a aby to byl hodně drahý mobil. Zatímco jsme stoupali, chlápek vedle mě se rozhlížel po celém lunaparku a já přes něj taky, ale věnovala jsem tomu pozornost jen napůl. Za ním létaly konfety světel a praštěné hudby, všechna ta ošklivá kolotočářská výstřednost působila na dálku kouzelně. Ale pořád jsem se očima vracela k jeho obličeji. Zespodu ho osvětlovaly červené neony, seshora kovově lesklý měsíc a vykreslovaly jeho výraznou, skoro vzdorovitou bradu a rty, které na muže vypadaly až příliš jemně a citlivě. Jeho řasy byly jako řada hebkých zlatavých třásní. Do očí jsem mu z toho úhlu neviděla.

Najednou se na mě podíval a já jsem se od něj s trhnutím odvrátila. „To je ale výhled,“ řekl.

„To bych teda řekla,“ zamumlala jsem.

Tušila jsem, že se usmívá.

„A sakra,“ ozvalo se za námi.

A začali jsme se řítit dolů.

* * *

Nehodlám tady rozebírat celou tuhle metaforu s horskou dráhou a zamilováním. Tam jsem se do něj nezamilovala. Možná jsem se zamilovala do představy zamilování, ale koneckonců jsem holka, co chodí na střední. Dnes ráno jsem se zamilovala do malinového džemu a štěňátka v miniaturní pláštěnce. Nejsem na tuhle záležitost zrovna nejdůvěryhodnější odborník na světě.

Ale jakmile jsme zdolali první hřeben, svět se pod námi rozprostřel jako zacuchaný řetěz vánočních světel a my k němu pádili světelnou rychlostí, chlápek i já jsme oba spontánně a ve stejnou chvíli chytili ruku toho druhého.

A pocítila jsem něco, co jsem do té doby nezažila.

Klidně tomu říkejte „láska“ nebo tomu říkejte „volný pád“. Beztak je to skoro to samé.

* * *

Když Smrtihad sklouzl k zemi a zastavil, oba jsme vypadali, jako bychom strčili prsty do elektrické zásuvky. Vlasy jako Einstein, vypoulené oči jako Steve Buscemi. On křičel víc než já. Já jsem se většinu času smála – jeho křiku, svému strachu a nakonec tomu, jak příjemné to bylo, být naživu právě tam a právě v tu chvíli. Ani na vteřinu jsem nepomyslela na George ani na matku ani na to, jak smutný mám život.

On – ten chlap, kterého jsem v duchu povýšila a teď z něj byl ON, psáno velkými písmeny – mi podal ruku při vystupování z vozíku. Oběma nám na obličeji zůstal přiblbý, vyjevený úsměv.

„Díky,“ řekl.

„Za co?“

„Za pomoc při ztrátě smrtihadího panictví.“

Nejspíš neměl v úmyslu se mnou flirtovat, ale stejně zrudl. Prohlédl si mě trochu důkladněji. V tomhle okamžiku většinou chlapi zjistí, že je holka nezletilá.

„Kolik vám je?“ zeptal se v tu pravou chvíli.

„Dost.“

Miluju, jak se chlapi při téhle replice zatváří. Dost stará na… Doplňte chybějící výraz dle uvážení.

Ale ON se jenom usmál. „Nechci, aby mě vaši rodiče měli za úchyla nebo tak něco.“

Mohl prostě říct „Jsem učitel,“ a celé by to dopadlo úplně jinak.

„Jsem tady sama,“ odpověděla jsem. „Záleží jenom na tom, jestli vás za úchyla považuju já.“

„A považujete?“

„Tuhle hypotézu si musíme ověřit.“ A zamířila jsem k východu.

Věděla jsem přesně, co takhle zezadu uvidí. Nakrátko ustřižené džínové šortky, mléčně bílé nohy, hladké a štíhlé jako nohy klisničky, obepnuté tričko, záplavu lesklých kaštanových vlasů. Možná jsem byla malinko rozechvělá. Normálně bývám naprosto klidná a rozvážná. Ale teď se mi točila hlava z jízdy ve výšinách a z toho, že si mě všímá tak krásný chlap. Pořád ještě jsem jeho obličej neviděla zepředu, a tak jsem si z něj v hlavě poskládala pastiš spojující rysy fotomodelů a filmových hvězd.

„Jaký máte dojem z odstředivé síly?“ prohodila jsem přes rameno.

„Jsem rozhodně proti ní.“

„Super. Takže teď je na řadě gravitron.“

Tady byla fronta delší. Když mě dohonil, obrátili jsme se na sebe a já se zarazila a hleděla na něj jako ve zpomaleném záběru.

Viděla jsem před sebou ty jemné rty, kterých už jsem si všimla předtím, rty, které byly jako stvořené pro poezii a šeptání rozkošných francouzských nesmyslů v reklamě na kolínskou. Je te veux, mon chéri. Ale teď k nim měl i obličej, no a ten obličej – páni! Vybavujete si, jak vypadá plavec, který právě vylezl z bazénu celý blažený a zardělý, s pootevřenou pusou, orosenými řasami, rozzářený a splavený, jako by se právě vrátil z jiného světa? Tak takovýhle výraz měl neustále. Jako by ani nebyl odsud. Byl jako nádherná bytost pocházející z nějakého nádherného místa, která přívětivě sleduje naše veselí a obhroublost. Mohla bych doplnit všechny technické podrobnosti – vysoké a ostře řezané lícní kosti, rovný, aristokratický nos, vysoké čelo, chlapecký půvab –, ale nejkrásnější na něm byl jeho výraz.

Cosi mi řekl a já jsem jenom civěla s otevřenou pusou jako idiot. „Cože?“

A zase ten úsměv. Jako když blýskne foťák a na okamžik vás zmrazí.

„Víš, že se dá chodit po stěně, když se to roztočí?“

„Fakt?“

„Je to šílenost, připadáš si jako superhrdina. Teď tě to nenechají udělat, ale když se tu budeš motat chvíli před zavíračkou a přidáš jim pár drobných navíc, tak zamhouří oko.“

V tomhle okamžiku se mi určitě rozsvítily oči. ON se najednou shýbl a naklonil hlavu k mému obličeji.

Infarkt.

Ale jen mi zíral do očí, jako kdyby hledal spadlou řasu. Přání zdarma.

„Co to děláš?“ zašeptala jsem a doufala, že ze mě netáhne pivo.

„Zelené,“ odvětil a zase se odtáhl. „Chtěl jsem vědět, jakou mají barvu.“

„Proč? Aby pak policie mohla identifikovat moje tělo?“

Díkybohu se zasmál. Odevzdali jsme naše lístky.

„O pět babek, že budeš ječet,“ prohlásila jsem.

„Platí.“

Nahnali nás ke stěně. Světla zhasla. Do šera poblikávaly okolní stany. Obří ocelový talíř se začal roztáčet. Evidentně se tady fakt snažili vyvolat věrný dojem, že je to UFO.

„Jednou budou vyrábět takové vesmírné lodě,“ řekla jsem, „aby v nich astronauti mohli chodit.“

„To zní jako 2001: Vesmírná odysea.“

„Cože?“

„Ten film. Tys ho nikdy neviděla? Kultovní věc.“

Tohle bylo poprvé, kdy jsem si uvědomila věkový rozdíl mezi námi.

„Kolik ti je?“ zeptala jsem se.

„Dost,“ odpověděl a oba jsme se zasmáli.

Kosti se mi přimáčkly ke stěně jako magnety. Pokoušela jsem se zvednout ruku, ale vážila snad metrák. Desky, o něž jsme se zarazili nohama, odletěly pryč a chodidla nám najednou levitovala ve vzduchu. Holka vedle mě se nekontrolovatelně rozchechtala. Talíř pořád zrychloval, slisoval mi vnitřnosti na placku. Připadala jsem si současně beztížná i nepopsatelně těžká. Napnula jsem nohy a zvedla je nahoru, takže jsem seděla ve vzduchu. ON se na mě zazubil. Oči mu sklouzly k mým nohám a široký úsměv trochu zjihl. I když jsem měla z žaludku lívanec, cosi se v něm třepetalo. Něco jako dvourozměrní papíroví motýlci.

UFO dosáhlo maximální rychlosti. Nechala jsem nohy zase žuchnout dolů. Chtěla jsem, aby tenhle pocit neskončil, jako bych se pořád řítila vesmírem, všechno bylo intenzivní a tisklo se mi na kůži. ON nespoutaně a vítězoslavně vyjekl. Ta hihňající se holka zněla, jako by se topila. V tu chvíli jsem věděla, že všichni, do posledního člověka, kteří na téhle atrakci teď byli, si přejí, aby uháněla rychleji a rychleji, aby se jim krev vlila do nejzadnější části lebky, dokud všichni nebudeme cítit slastné mrazení a závrať a nerozletíme se na milion částic štěstí.

Po přistání talíře jsem měla problém najít rovnováhu. ON šmátral v kapse. Vzal mě za ruku.

„Co…“

Vtiskl mi do dlaně pětidolarovku. „Vyhrálas.“

Připadala jsem si podivně v rozpacích. Nechtěla jsem si od něj ty peníze vzít. „To byl jenom fór.“

„Já jsem chlap, co vždycky drží slovo.“

Ano, jsi chlap, velmi pohledný chlap, co se ke mně chová moc mile, a já nemám ani ponětí, co to kruci dělám.

„Fajn. Tak podpoříme ekonomiku,“ navrhla jsem a zamávala bankovkou směrem ke stánkům s hrami.

Shodli jsme se, že nejmíň zmanipulovaná hra je soutěž se stříkacími pistolemi, protože se dalo vyhrát po každém kole. Zaplatila jsem a usadila se vedle malého kluka, za kterým stála jeho máma a manévrovala mu rukama, jako by byl loutka. Z druhé strany vedle mě seděl opilý tlusťoch, který byl cítit párky. Vrhl na mě vilný pohled.

Tohle bude brnkačka.

Popadla jsem svůj vodní kulomet, zřejmě z éry druhé světové, a namířila jsem přesně do středu terče. Kolotočář začal odpočítávat. Tři. Dva.

Otřela jsem se špekounovi lýtkem o jeho holou nohu.

Jedna.

Šššplííííích.

Klučina prohrál ještě dřív, než se začalo. Rozbrečel se, matka na něj cosi vyštěkla a sebrala mu bouchačku. Podařilo se jí vystříknout jenom žalostný, ochablý pramínek, pak se kluk hlasitě rozvzlykal a ona ho odtáhla pryč.

„A sedmička je ze hry,“ komentoval ON, zatímco na nás kolotočář znuděně civěl.

„Pro tým číslo sedm je to nešťastný den. Ve vedení je teď šestka, ale pětka výrazně zrychluje.“

Bezchybně jsem trefila střed. Moje značka stoupala hladce a plynule. I špekoun měl docela dobrou mušku. Byli jsme nalepení těsně na sebe. Usilovně jsem se mu lýtkem otírala o chlupatou holeň.

„Počkat! Pětka nějak zaostává! Zdá se, že ztrácí pozornost! Srovná to ještě?“

Zahákla jsem se tlusťochovi chodidlem o nohu. Přejela jsem mu prsty přes jeho tučné šunkové koleno.

Cink, cink, cink!

„Máme vítěze! Šestka vyhrává s drtivým náskokem.“

Otočila jsem se na špekouna s oslnivým úsměvem. „Promiňte, pane.“

Ani trochu se nezlobil. Prasečí očka mu plála. „Vím ještě o jinačí hře, ve které bys mě mohla porazit na lopatky.“

„Tati!“ zvolala jsem vesele. „Tenhle pán by si prý se mnou chtěl zahrát nějakou jinou hru.“

Tlusťoch s funěním vstal, zvedl ruce, jako by se vzdával anebo signalizoval „Ani jsem se jí nedotkl!“ a zapadl do davu.

„Jsi nebezpečná holka,“ řekl na to ON něžně.

Rukama jsem napodobila bouchačku a sfoukla jsem imaginární dým. Za výhru jsem si vybrala sametového poníka s plačtivýma očima. Zalíbil se mi právě pro ten svůj výraz – oduševnělý, doufající, vážný. Přitiskla jsem si ho k hrudníku a zabořila do něj nos, zatímco jsme bezcílně bloumali mezi houfy lidí. V tuhle dobu už většinou starších, přiopilých lidí. Dva šlachovití chlápci na sebe řvali a strkali do sebe. Nějaký jiný chlap naháněl ženskou, která pořád opakovala, že je pozdě, že to všechno podělal.

„Mám žízeň,“ ozval se ON. „Dáš si něco?“

Pokrčila jsem rameny, což zjevně znamenalo „ano“. Přinesl dva plastové kelímky s pivem.

„Kolik je ti let?“ zeptal se znova a díval se, jak piju.

„Jednadvacet.“

„Kdy ses narodila?“ vypálil na mě.

Odpověděla jsem stejně střelhbitě: „Sedmnáctého srpna devatenáct set devadesát dva.“ Co svět světem stojí se učím falešná data zpaměti, abych se dostala do klubů. Loni jsem se narodila v roce 1991.

Oddechl si, usmál se a usrkl trochu piva. „Gratuluju. Teď můžeš dělat cokoliv kromě kandidování na prezidentku.“

Přemýšlela jsem, proč se tak upíná na můj věk. Co má asi tak v úmyslu.

„Chodíš na vysokou?“ zeptal se.

„Sekla jsem s tím.“

„Proč?“

„Začala jsem radši dělat striptýz.“

Zatvářil se zaraženě. Rozesmála jsem se.

„Kecám. Ani jsem na vysokou nešla.“

Ještě pořád jsme se nepředstavili. Začínalo to vypadat, jako by to bylo schválně.

„Ty nejsi odsud, co?“ prohlásila jsem.

Podíval se na mě tak nějak zvláštně, napůl polichoceně a napůl překvapeně.

„Proč myslíš?“

„Tak za prvé, striptýz je v těchhle končinách pokládaný za váženou profesi. Je to lukrativní povolání. A navíc nemáš přízvuk.“

„Ty taky ne.“

„Jemináčku, váženej pane,“ spustila jsem unyle, „to jste mě teda prokouk.“

Rozesmál se. „Takže ho maskuješ. Našla sis nové já. Žena, která se sama vypracovala.“

Myslím, že ten večer taky pil už předtím stejně jako já. Oči se mu leskly a vypadaly trochu horečnatě.

„Možná,“ odpověděla jsem záhadně a zkoušela jsem si tuhle myšlenku představit. Samostatná žena. Hodila jsem do sebe zbytek piva.

ON si prohlížel můj labutí krk a já jsem se schválně ještě zaklonila, když jsem polykala. Pak jsem zase narovnala hlavu, oči jsem měla líně přivřené a rty zlehounka našpulené. Takový ten pohled, co říká „Ošukej mě“ – tolikrát jsem ho úspěšně použila na jiné chlapy.

Ale ON odvrátil oči. Napil se. Zkoumal pohledem dav.

Připadala jsem si pitomě. Stiskla jsem plyšového poníka, kterého jsem držela v podpaží.

„Proč jsme tady sami?“ řekla jsem.

„Cože?“

„Ptám se…“

Dotkl se mého lokte a přitáhl se ke mně blíž. „Chtěla bys jít někam, kde bude větší klid, ať si můžeme popovídat?“

„Jo.“

Mou paži už nepustil a já za to děkovala celému panteonu bohů. Teď to byl jiný pocit. Dotek jeho kůže na mojí vyvolával chemickou reakci. Moje buňky jásaly nadšením. Odešli jsme z pouti a vpluli jsme na noční moře trávy a hvězd.

Elegantně jsem obtočila paži tak, až se naše dlaně spojily.

Vedla jsem ho tmou k piknikovému stolu, tam jsem ho pustila a vyskočila nahoru s poníkem semknutým mezi koleny. On se zastavila ani ne půl metru ode mě.

„Vypadáš báječně,“ vydechl.

Do hlavy se mi sladce valila horká krev.

„Ty taky,“ odpověděla jsem podobně tenkým hlasem.

Přisunul se ke mně. Chladivý, platinový svit hvězd mu dováděl ve vlasech, paže se mu zlatavě třpytily. Nebyl nijak extra vysoký, zhruba necelý metr osmdesát, ale měl ladnou figuru. Dokonale vysochanou kostru obepínalo pevné svalstvo – jemně se mu rýsovalo pod dokonale padnoucím tričkem a džínami.

Přitiskla jsem dlaně ke štěpícímu se dřevu, ale živě jsem si dokázala představit, jak sjíždějí dolů po pevných stehnech. Musím si s tebou zašukat, pomyslela jsem si. Někde poblíž. Třeba u tebe v autě. Jediná otázka je, jak se tam dostaneme.

„Vzals mě sem, abychom si povídali,“ spustila jsem, „nebo kvůli něčemu jinému?“

Tvářil se rozčarovaně. Posadil se vedle mě na stůl. Atrakce právě zavíraly, mohutní mechaničtí draci skládali křídla a svíjeli článkované ocasy. Dala jsem si plyšového poníka pod hlavu, uložila se a zadívala se nahoru na nebe – dokonalé planetárium.

„Ptala ses mě, proč jsem tu sám.“

Koukla jsem na něj. Díval se přímo před sebe.

„Vidím ta světla každý večer. Vypadá to, jako by celý svět přišel na to, jak být šťastný, ale mně to tajemství nikdo nechtěl prozradit.“

Jsou chvíle, kdy se s někým poznáváte a uvědomíte si, že něco, co máte pohřbené kdesi hluboko v sobě, má ten druhý taky pohřbené hluboko ve svém nitru. Máte pocit, že jste potkali cizího člověka, kterého jste přitom nevědomky znali celý život.

„Proč jsi šel na tu horskou dráhu?“ zeptala jsem se.

Koutky úst se mu malinko stočily nahoru do poloúsměvu. „Brzo nastupuju do nové práce a… po pravdě z toho mám hrůzu. Napadlo mě, že kdybych se postavil jiné celoživotní fobii, mohlo by mi to dodat sebejistotu.“

„Nebylo na tobě vidět, že by ses bál.“

„To si zřejmě nepamatuješ, jak jsem řval.“

Usmála jsem se. „Naopak. Jednadvacátého srpna dva tisíce třináct. Nezapomenutelná událost. Ale připadal jsi mi šťastný.“

Mělo ho trknout, že se vůbec nevyjadřuju k jeho práci, mluvila jsem jen o pocitech. Byla jsem příliš mladá na to, aby mě zajímaly nudné dospělácké věci jako zaměstnání. Pořád jsem ještě zkoumala, jak funguje moje srdce.

Teď se na mě usmíval. Představila jsem si, jak mi vmáčkne koleno mezi stehna a přitiskne se ke mně. Obloha byla obrovské horké akvárium, v němž pluly hvězdy jako pulci.

„A co ty?“ zeptal se. „Proč zrovna dnes večer?“

„Vlastně taky nastupuju do nové práce.“

„Co budeš dělat?“

Poslední ročník střední.

„Jdu na takovou neplacenou stáž. Nicméně jsem nejspíš chtěla podniknout něco, co by moje staré já neudělalo.“

„A tohle by tvé staré já udělalo?“

Pomalu jsem se posadila. Cítila jsem se trochu bezvládně a lehce. Byli jsme hodně blízko sebe, především dílem náhody. Jeho strniště se třpytilo jako zlatý prach. Nemohla jsem spustit oči ze stínu, který vrhal výčnělek jeho rtů. „A co přesně teď dělám?“

Cítila jsem žár jeho ruky dřív, než se mě stačila dotknout, a zachvěla jsem se. Položil mi ji na nahé koleno. Nepohladil ho, nezmáčkl. Jen ji tam položil jako kartu při hře a čekal na můj tah.

„Tohle?“ vydechla jsem. Z mého hlasu se zase vytratilo veškeré fyzično, stal se z něj jen vzduch zabalený v tenounké obálce slov. Jako v zrcadle jsem zopakovala jeho pohyby a spočinula rukou na jeho džínách. Látka byla nošením vyhlazená a teplá.

Dlaň druhé ruky mi dal na tvář. Jaksi se přisunul ještě blíž, ale zatím mě ještě nelíbal. Byli jsme cítit pouťovými vůněmi, pivem, popcornem a kolomazí, ale to všechno se změnilo v jakýsi bílý hluk v pozadí a vytratilo se. Teď jsem cítila jenom jeho. Něco mezi semišem a kouřem. Čistý náznak potu mísícího se s jeho kolínskou do pižmového alkoholu. Čiré delirium. Polykala jsem tu vůni plnými doušky. Nemohla jsem se jí nasytit.

Tělo mi přepnulo na automatického pilota. Ústa se pootevřela, hlava se mírně sklonila, všechno ustoupilo. „Co to dělám?“ zašeptala jsem znovu a věděla jsem, že cítí můj dech ve své puse.

„Svádíš mě,“ prohlásil.

Náhle se mi oči úplně otevřely. Kosti zase zpevněly. Krev se mi zběsile nahrnula do krku, do spánků a tekla do rukou a na všechna místa, kde jsem toužila po jeho dotecích. Odtáhla jsem se.

Zkrabatilo se mu čelo. Kdybychom věděli, jak se ten druhý jmenuje, teď by vyslovil moje jméno s otazníkem. Tak tohle jsem dělala? Sváděla jsem ho? Další jednorázová šoustačka? Nic víc v tom nebylo?

„Řekl jsem něco špatně?“

Zakroutila jsem hlavou. Ale přesto jsem se postavila a stiskla jsem plyšáka, až jsem ho málem rozcupovala.

A zase ta sklíčená pauza, při níž chtěl očividně říct jméno té rozhozeně vyhlížející holky. Je to zvláštní, jak nás zvuk vlastního jména uklidňuje. Je to v pořádku, Maise. Jsi sama sebou. Ať to je kdokoliv.

„Omlouvám se,“ řekl.

„Neomlouvej se. Já se omlouvám.“

„Za co?“

„Nepokoušela jsem se tě svést.“

Jeho napětí se uvolnilo. Nebyla to jeho chyba. To ta bláznivá holka a její bláznivé pocity.

Bylo to nefér? Možná jsem chtěla být nefér.

„Hele,“ ozval se. Přiblížil se, jeho ruka se mi vznášela nad lopatkou, jako by čekala na povolení k přistání. „Nemyslel jsem to špatně. I když ses o to nepokoušela, tak se k tomu schylovalo. Jsi tak krásná.“ Stáhl ruku zpátky. „Rozhodil jsem tě?“

„Ne, vůbec ne.“

Několikrát se zhoupl na špičkách, sem a tam. Později se ukázalo, že jde o jeho zlozvyk z nervozity. Tím u mě trochu získal na ceně – místo, aby úzkostně vycouval, se tomu navzdory nervozitě postavil čelem. „Nechci, aby večer skončil takhle. Můžu tě zavézt domů?“

Přikývla jsem.

Kráčel vedle mě, nikdy ani o krok přede mnou nebo za mnou. Naše těla se přirozeně sladila. Vůbec jsem nemusela odhadovat, kam půjde teď. Měl Chevrolet Monte Carlo, který byl starší než já. Vypadal jako bourák z nějakého Tarantinova filmu. Nedokážu moc vyčíst z toho, jaké auto si člověk vybere. Máma jezdí malou dodávkou. Nikdy mě ale nevozila na tréninky ani na hodiny gymnastiky. Dodávka jí slouží jako kancelář. Dovnitř pouští jenom klienty.

Přední sedadlo v jeho autě bylo potažené jednolitým kusem staré kůže. Linula se z ní omamně mužná vůně. Když se zabořil do sedadla, kůže se kolem něj stáhla a odlepila se od mojí pokožky.

„Kde bydlíš?“

Otočila jsem se k němu. Těžce jsem oddechovala. Všiml si toho, pustil volant a naklonil se ke mně.

* * *

Než budu pokračovat dál, měla bych vám přiznat, že jsem se staršími chlapy spala už dřív. Někteří z nich byli mnohem starší než já. Dvakrát starší a víc. Jeden téměř třikrát.

Díky, táto, žes v mém životě nechal obrovskou zející díru, kterou teď podle Freuda musím zaplňovat ptáky.

Nemůžu ale vinu házet jen na otce. Jsem vládkyní svého osudu, kapitánkou své duše a tak, no znáte to.

Očividně si tím něco kompenzuju, ale myslím si, že i kdybych měla normální dětství, kluci mého věku by mě brzo začali nudit. Jsou jako přecitlivělý bezpečnostní alarm v autě. Stačí, že trochu zafouká, a hned jsou k nezastavení. O tom něco vím, protože jsem s jedním takovým přišla v prváku o panenství. Ani jsem si neuvědomila, co se děje, když se udělal – myslela jsem, že se do mě teprve pokouší dostat.

Fajn, říkala jsem si. Poprvé jsem kápla na nesprávného kluka. Ten příští bude lepší. Příští vydržel celých čtyřiadvacet vteřin. Počítala jsem to. Řekl mi, že jestli chci něco intenzivnějšího, měli bychom zkusit anál. V určitém bodě si uvědomíte, že jsou to ještě děti, a celé vám to začne připadat podivné a úchylné.

Takže když se mnou u benzinky flirtoval týpek, kterému táhlo skoro na třicítku, nasedla jsem k němu do auta a on mě ojel na holé matraci v nevětraném jednopokojovém bytě, který smrděl popelem a pivem. Ale počkal, než jsem se udělala já, a taky si bez keců nasadil kondom. Řekl, že jsem senzační, a než mě zavezl domů, pozval mě na burgera.

Na tohle bych si dokázala zvyknout, říkala jsem si. A taky že jo.

* * *

Vypadalo to, že tenhle polibek bude horečnatý a naléhavý, ale když se naše rty doopravdy dotkly, bylo to něžné. Zdrženlivě něžné. Všechna zběsilost se nám přesunula do rukou a přejížděli jsme jeden druhému po ramenou a krku, jako bychom měli drápy dravce. Srdce se mi zmítalo v extázi. On to chtěl stejně jako já a taky se bál, aby to nepokazil, aby to nesklouzlo k odfláknuté, obhroublé, opilé šukačce. Líbala jsem ho pomalu, empaticky. Vnímala jsem jeho rty, měkké jako saténová poduška, i škrábavé rašící vousy okolo nich a nahořklou pivní chuť v našich ústech. Ale teď bylo všechno sladší – právě tohle jsme chtěli, bez ohledu na drobné nedokonalosti, které se nás pokoušely zbrzdit.

Dlaní mě krouživě hladil po temeni a přitahoval mě do sebe. Sklonila jsem se ještě víc na stranu, až jsem měla rty v pravém úhlu k jeho a otevírala jsem je pro jeho jazyk. Bože, kdy jsem naposledy zažila takový polibek? Zažila jsem vůbec někdy něco podobného? Bylo to jako soulož, ale jaksi sladší a osobnější. Krev v žilách mi zářila stejnou neonovou červení jako lunapark. Zaklonil se a jemně mi sál spodní ret. Otevřel oči a zadíval se na mě.

„Nepokouším se tě svést,“ vypadlo ze mě nepochopitelně.

Usmál se. Ne tím ultrazářivým, pro všechny určeným úsměvem jako předtím, ale nenápadným a elegantním úsměvem jenom pro mě, s jedním koutkem o něco výš než s druhým.

Bylo vcelku jasné, kdo tady koho svádí. Nějaká část mého starého já bojovala o to, aby si udržela kontrolu. Ovinula kolem něj ruce pod košilí a škubavě ho táhla k sobě. Skrčila se na dlouhém sedadle a omotala nohy okolo jeho, až na ní spočinula všechna jeho váha. Znovu se líbali, ona a on, a tentokrát to bylo dychtivé a zběsilé a bylo v tom všechno, co předtím potlačovali. Přidaly se zuby a nehty. Cítila, že se mu postavil, napjatě se jí přes jeho džíny tiskl na vnitřní stranu stehna. Cítila, jak naše tělo, moje i její, vlhne – pot mezi prsy, vzadu na krku a mezi nohama. Obě jsme hmátly po zipu jeho poklopce.

ON se vzpříčil na loktech a zafuněl: „Počkej.“

Byla jsem zase sama sebou. Vlasy se mi lepily na zpocený obličej.

„Co je?“

Zavřel oči. Bylo znát, jak se vědomě snaží klidně dýchat. Naklonil se ke mně a pohladil svou smirkovopapírovou tváří tu moji. „Chci tě,“ zašeptal mi do vlasů a v tu chvíli mi milionem vláken v kůži projel elektrický proud. „Ale chci, abys věděla, že nemám zájem si jen tak zapíchat.“

Když zase zvedl hlavu, cítila jsem stejný beztížný sesun, jako když se naše ruce poprvé dotkly třicet metrů nad zemí.

Pročísl mi rukou zacuchané vlasy: „Připadá ti to moc staromódní?“ Sebeznevažující úsměv. Když se takhle usmíval, zbrázdilo se mu čelo.

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Jsi tak krásná, Pane bože, nechci nic, než se tě dotýkat,“ vzdychl a jeho hruď se přiblížila k mojí.

Přes čelní sklo dovnitř dopadalo stříbřité světlo a malovalo jeho obličej po stranách do teplého citronového odstínu. „Víš, proč jsem byl tam nahoře tak šťastný? Protože jsem úplně zapomněl na to, kde jsem. Nedokázal jsem myslet na nic kromě tebe.“

Už jsem nemohla čekat.

Vzala jsem jeho obličej do dlaní a přitáhla si ho k sobě. Napřed jsme se líbali se rty přitisknutými k sobě, potom zase i s jazyky. Nalehl na mě s kolenem vraženým mezi mými stehny, přesně tak, jak jsem si předtím představovala. Cítila jsem, jak mě jeho polibky prostupují. Cítila jsem, jak vyplňují každou skulinu mého těla slunečním žárem, hvězdnou září, potem a bezstarostností. Když jsme se od sebe odtrhli, řekla jsem tiše a vyrovnaně: „Můžeme dělat obojí. Nemusí to být jenom píchání.“

Tvářil se trochu ztrápeně, ale tentokrát nic nenamítal.

Prsty jsem mu prohrábla vlasy zvlhlé potem. Omotala jsem se nohama okolo něj. Pod jeho vahou jsem dýchala mělce. Cítila jsem, jak se Země otáčí a gravitace tlačí naše těla k sobě. „Chci se s tebou vyspat,“ prohlásila jsem.

Ztrápený výraz roztál.

Všechen alkohol už jsem spálila. Ten opilý pocit, který se teď ve mně vzedmul, vznikal samovolně. Ani jsem nepřemýšlela nad tím, kde jsme zaparkovali, a že by každou chvíli mohl někdo projít okolo. Bylo mi to jedno. Líbal mě na krku, na klíční kosti a sundal mi těsné ulepené tričko elegantněji, než bych to dokázala sama. S jemným mravenčením mi jeho drsná tvář přejela přes prsa. Rozepnul mi podprsenku a přimáčkl mi horké rty na kůži. Všechno se ve mně sevřelo a napružilo. Trhanými pohyby jsem ho svlékla z trička a on mi stáhl šortky, pak se naše těla zase spojila a přitiskla k sobě kůží na kůži. Pokaždé, když mi sundal nějaký kousek oblečení, strávil chvilku prozkoumáváním nově odhalené oblasti rukama a rty a potom mě zase začal líbat. Cosi ve mně začalo divoce vířit a postupně se vymykat kontrole. Tady můj obvyklý přístup k sexu – neosobní a bez emocí – nefungoval. On do toho pletl tahle něžná, vroucná gesta. Prostě mě ošukej, měla jsem chuť říct. Ale přitom jsem nechtěla, aby mě jenom ošukal. Chtěla jsem, aby to pokračovalo navěky, aby nikdy nedošly kousky oblečení, které mi může svlékat, a nová místa, která může objevovat.

Konečně prsty vklouzl pod lem kalhotek. Rozepnula jsem mu knoflík na džínách a tentokrát mě nezastavil. Nezarazil mě, ani když jsem mu rozepínala zip. Ani když jsem vzala do ruky jeho ptáka. Je to skoro surreálný pocit, když si na něj poprvé sáhneš a dojde ti, že tě tímhle za chvíli bude píchat. Byl tlustý a tvrdý a hned o několik stupňů teplejší než zbytek jeho těla. Když jsem se ho dotkla, slastí přivřel oči a obočí se mu povytáhlo nahoru. Zbožňuju to. Miluju, jak jsou naprosto bezbranní, když jim ho vezmeš do ruky. Vytáhla jsem mu ho z kalhot a stiskla ho mezi stehny. Kalhotky jsem ještě měla na sobě.

Pro něco se natáhl. Vyhrábl z přihrádky na palubní desce malý balíček ve fólii. Vmáčkl mi ho do ruky. Tohle taky miluju.

Roztrhla jsem obal a nasadila mu kondom. Na tomhle kroku je něco tak definitivního, že mi z toho tají vnitřnosti. Už není cesty zpátky. Už žádné výmluvy. Teď se to stane.

Znova mi rukou pročísl vlasy a díval se skoro smutně. Oběma rukama mi na bocích zajel pod lem kalhotek a stáhl je. Nenechala jsem ho, aby mi je sundal úplně. Beztak jsme na to byli v autě moc stísnění. Chtěla jsem, aby to celé bylo zoufale roztoužené, komplikované a nevyhnutelné.

„Udělej mi to,“ řekla jsem. Hlas se mi třásl.

Namáčkl se na mě, ale vevnitř ještě nebyl. Oběma se nám v obličeji objevilo vzrušení. A zase na mě nalehl, takže jsem cítila celou jeho délku. Kondom byl okamžitě kluzký. Dýchala jsem se zaťatými zuby. Jednou rukou mi pevně uchopil tvář a zašeptal: „Řekni mi, jak se jmenuješ.“

A sakra. Takže on to celé myslel vážně. Kousala jsem se do rtů a nadzvedla jsem pánev směrem k němu.

Přehnal se přese mě jeho dech. Cítila jsem, jak se mu zaťal každičký sval, jak se jeho břišáky sunou po mém břiše a jeho stehna stahují na těch mých. Zajel mi paží pod záda a pevně mě objal. Tvrdé péro se tyčilo proti mně, až jsem měla pocit, že mi z toho každou chvíli vybuchne mozek.

„Ošukej mě,“ zopakovala jsem. Tentokrát se mi hlas nechvěl, ale zněl odhodlaně.

„Řekni mi, jak se jmenuješ.“

Nebylo to pro něj jednoduché. Evidentně bych ho mohla zpracovat, kdybych si počkala. Brzy by to asi vzdal. Ale já jsem se netrpělivě zeptala: „Proč?“

„Nechci, aby to byl jenom sex. Chci vědět, kdo jsi.“

Muži disponují věcí, kterou nazývám sexuální logika. Když jsou nadržení, což je většina času, logická pravidla se změní. Místo aby šlo o utříděný systém uvažování, stane se z logiky pouhá zkratka k tomu, co chtějí. V tomhle okamžiku jsem i já podlehla sexuální logice. Stejně by mě podle křestního jména nenašel. I když bydlíme v malém městě. I když je moje jméno poměrně neobvyklé.

A možná mu ho nějaká část mého já chtěla prozradit. A opravdu ho tak vpustit dovnitř.

„Maise,“ vydechla jsem, zase trochu roztřeseně.

Jeho výraz se zklidnil, jako když dílek skládačky zapadne na své místo.

„Těší mě, Maise,“ odpověděl.

„Mě taky. A jak se jmenuješ ty?“

„Evan.“

„Evane,“ oslovila jsem ho, „prosím tě, přestaň povídat a ošukej mě.“

Napřed mě políbil a přitom mi pevně sevřel ret mezi zuby. Vykřikla jsem – ne bolestí, ale úlevou. Bolestně jsem po tomhle prahla a uvědomila jsem si to, až když byl ve mně. Zajížděl do mě pomalu, s otevřenýma očima upřenýma na můj obličej. Zkroutily se mi prsty a vzápětí se zase povolily. Zvláštní bylo, že když mě líbal, připadalo mi to jako soulož, a když mě šukal, bylo to jako polibek. Jako by nevýslovně hřejivými a neúnavnými polibky líbal každý kousek mého těla. Musela jsem odvrátit obličej a zavřít oči. Odstavit aspoň některé smysly. Slyšela jsem vlastní hlas, zvučné výdechy, které ze mě vycházely bez mého přičinění, a zněla jsem tak něžně a mladě, že mě to samotnou vzrušovalo. Rajcovala jsem sama sebe. Šíleně. Evan – pane bože, teď má jméno – mi sjel rty na prsa, líbal je a sál mi bradavku, zatímco přirážel a já jsem měla dojem, že se rozskočím.

Všechno se slilo do zmatečných, překrývajících se vjemů. Strčila jsem ruce do zadních kapes jeho džínů a tlačila ho hlouběji dovnitř. Matně jsem si uvědomila, že se bosýma nohama dotýkám chladivého okna. Plesknutí mojí kůže o koženou sedačku. Nakonec se vnější svět vytratil a zůstaly jenom ty body, kde jsme se dotýkali. Můj zadek v jeho dlani, jak si mě přidržoval, abych ho v sobě cítila úplně celého, když mě zaplňoval tvrdostí a horkem. Když se blížíš k orgasmu, začneš vnímat napůl bláznivě. Všechny zábrany se rozpouštějí. Chtěla jsem ho mít naprosto všude, v puse, v zadku, mezi prsy, prostě všude, kde se dá souložit. Najednou se uvnitř mě zastavil a já jsem měla pocit, že začnu řvát. Když se začal znovu pohybovat, bylo to tak pomalé, tak zatraceně pomalé, že jsem vnímala každý centimetr, kterým do mě až po kořen pronikal. Tiskl se mi na klitoris, chvěla se mi oční víčka a vydechla jsem: „Už skoro jsem. Už budu.“ A on do mě plynule pronikal dál a já jsem se tomu poddala, všechno napětí, co se ve mně svíjelo, mi vystřelilo z nervů do elektrické bouře. Udělal se zároveň se mnou, celé jeho tělo se na okamžik vzepjalo v nelidské síle. Prsty se mi zabořil do půlek a jeho pták ve mně zapulzoval zarážející tvrdostí, zatímco já jsem pomalu měkla a tála.

Zajížděl do mě něžněji a něžněji, hlava mu klesla, tělo se uvolnilo, až tam celá jeho váha visela podepřená jen jeho lokty.

Planety kroužily po svých oběžných dráhách. V Británii se probouzel rozbřesk. Ozvalo se prásknutí dveřmi, připomínající úhoz klapky psacího stroje. Podívala jsem se na něj. On už se na mě díval. Kdy se mi naposled stalo, že mě nějaký chlápek opíchal a chtěl se mi dívat do očí po tom, co se udělal?

Ani jeden z nás nemrkal a zdálo se, že snad ani nedýcháme. Pořád byl ve mně, i když už změknul. Nevěděla jsem, co mám dělat. Většinou ho hned vytáhnou. Nebo se vyprostím já a začnu hledat oblečení. Nemohla jsem se hýbat, byla jsem uvězněná pod ním.

Hřbetem ruky mě pohladil po tváři.

Prosím tě, hlavně teď neřekni něco trapného. Prosím tě, nemluv.

Naklonil se a políbil mě.

Tak tohle zvládnu. Zavřela jsem oči a taky ho líbala. Byl to klidný neuspěchaný polibek: teď jsem od něj vůbec nic nechtěla. Během něj ze mě opatrně vyklouzl. Tichounce jsem vzdychla. Zastrčil si ho do kalhot i s nasazeným kondomem. Očima mi cestoval po celém těle, ale teď se na delší dobu zastavil u obličeje.

Panika.

Hleděl na mě, jako by mě znal. Nemyslím tím, že jsme se „poznali“ v biblickém smyslu, to jsme už očividně měli za sebou. Ale tak, jako by mi říkal: Tohle je víc než jenom šoustání.

Posadila jsem se a ze všech sil jsem se snažila působit nenuceně, když jsem sahala pro oblečení. Natáhla jsem si kalhotky. Zapnula podprsenku. Nemohla jsem se nasoukat do kraťasů, aniž bych ho málem kopla do obličeje. To ho rozesmálo, popadl mě za nohu a přejel mi tváří po lýtku. Snažila jsem se ovládnout, aby bodání jeho strniště nevyvolalo další ohňostroje v mých nervových zakončeních, ale zkuste se hádat s endorfiny.

V autě to bylo cítit čisticím prostředkem a potem, tím kouzelným sexuálním pižmem, které je o něco míň kouzelné, jakmile je po všem. Jak se odsud sakra dostanu?

Poník si nás žalostně prohlížel z palubní desky.

Ježíši! Ten malý zmrd se na to všechno díval.

„Maise.“

Po zádech mi přejelo mrazivé jiskření, když vyslovil moje jméno. Tvářila jsem se, jako že mě upoutalo cosi v postranním zrcátku. „Copak?“

„Jen si to zkouším.“

Bylo by hodně nezdvořilé, kdybych teď otevřela dveře?

Konečky prstů mi brázdil předloktí, jemné broskvové chmýří.

„Všechno v pořádku?“

„Jo.“

„Maise.“

Natočila jsem se k němu. Předpokládám, že víc nechtěl – jen říct moje jméno a vidět nějakou reakci. Sklonil hlavu, úplně z něj sálala jakási nadpozemskost. Bože, tak nádherný chlap. A byl na mě tak hodný. A já jsem měla pocit, že z toho auta musím vypadnout, než se zadusím.

„Hele,“ spustila jsem s nucenou veselostí. „Mám nápad.“

Zvedl obočí, plný naděje.

„Půjdu prozkoumat, jestli se mi podaří podplatit někoho na gravitronu,“ donutila jsem se k uculení. „Dej se do pořádku a potkáme se tam jo?“

Jsem docela vytrénovaná lhářka. Hlavní schopnosti, které jsou k tomu zapotřebí: oční kontakt, jistota, nezájem o výsledek.

Ale tady vyvstal problém. Za ty dvě nebo tři hodiny od chvíle, kdy jsme se potkali, mě Evan stihl poznat dost dobře na to, aby tyhle blbinky prokoukl. Možná zaslechl, že se mi nějak nepatrně zlomil hlas, zahlédl mi v očích kradmý záblesk zoufalství. Protože místo toho, aby zavtipkoval, zčervenal nebo udělal cokoliv takto normálního, se na mě zahleděl, jako kdybych právě řekla, že už ho nikdy nechci vidět.

Což bylo přesně to, co jsem tím říkala, ale to je jedno.

„Dobře,“ souhlasil tiše.

Hlavní dovednost: umět to dotáhnout do konce.

„Perfektní,“ pokračovala jsem a naklonila se, abych mu dala letmou pusu na tvář.

Chytil mě za bradu a držel mi hlavu před svým obličejem. Srdce mi bušilo, jako když se upír snaží rozrazit víko rakve a vyskočit ven.

Evan si mě prohlížel. Palcem mi přelétl přes rty a tvář, jako by se je pokoušel zapamatovat, protože mě vidí naposledy.

Neměla jsem to srdce, abych se rozloučila neupřímným polibkem. Sklopila jsem oči a vystoupila z auta.

* * *

Kolo jsem měla zamknuté u plotu za housenkovou dráhou. Uvnitř bylo ticho, až na pár přiopilých kolotočářů, co blbli se siláckým kladivem. Vyhoupla jsem se na sedlo a cukla sebou, když jsem ucítila příjemné pálení v rozkroku. Kurva práce. Musela jsem šlapat do pedálů vestoje, abych vyjela z vysoké trávy po nezpevněné cestě, a každý pohyb mi připomínal, co jsem právě dělala, jak skvělé to bylo a jak mizerně je mi teď.

Jo, zaplítám se se staršíma chlapama. A pak je opouštím dřív, než stihnou oni opustit mě.

Děkuju za tuhle fobii z loučení, tati. Fakt ti srdečně – vlastně zkurveně – děkuju!

Než jsem dojela na asfaltovou silnici, měla jsem v očích slzy. Ale to bylo jenom kvůli větru. Fakt že jo.

2

Úkol: předělat sama sebe.

Filmové klišé by bylo ostříhat si vlasy. Ale na to kašlu. Není moc irských holek, co se můžou chlubit tmavými hedvábnými kadeřemi.

Taky si nedopřeju kompletní obměnu šatníku (jsem švorc), nepořídím si domácího mazlíčka (nemůžu si dovolit starat se o tvora, který by na mně byl závislý) ani přítele (viz předchozí bod), ani nový make-up (matčina vizáž připomínající kombinaci líčení šlapky a indiánských válečnických barev mě inspiruje k vyznávání přirozené krásy).

Co tedy udělám:

Vymažu si z telefonu všechna čísla. Už žádní oplzlí týpci, žádné coury ze školy, co si myslí, že když spolu mluvíme, jsme automaticky kamarádky nebo že vůbec máme něco společného.

Přihlásím se na vysokou. A vůbec to nesouvisí s tím, že se mě na to Evan ptal.

Budu čelit věcem, které mě děsí. Aspoň jednou měsíčně. Za srpen mám povinnost splněnou. V září řeknu mámě, že má problém s drogama. Jestli se dožiju října, čekají mě klauni.

Seženu si práci. Nebudu čekat, že by mámu jakkoliv vzdáleně zajímalo, že chci na vysokou nebo že by snad mohla mít ponětí o tom, co potřebuju.

Přestanu využívat chlapy. Přestanu, přestanu, přestanu.

Možná znovu zajdu za tou psycholožkou. Nebo za nějakou jinou, která není tolik fixovaná na plyšáky.

Budu žít – a ne se otupovat, abych životem nějak prolezla, jako to dělá máma.

Přestanu myslet na Evana.

* * *

Při sestavování rozvrhu mě zdrželi, protože příjmení O’Malleyová technicky v abecedě patří pod O, nikoliv pod M. Výsledkem bylo to, že když jsem se konečně dostala k úřednici, která měla zápis na starosti, byly už všechny pro mě zajímavé předměty obsazené.

„Mrzí mě to, Maisie,“ mumlala ta ženská. Vypadala, že v zatuchlém vzduchu každou chvíli usne. „Je tam plno.“

„Maise,“ opravila jsem ji. „To je krátká varianta, na rozdíl od Maisie, což je zdrobnělina pro malou holku. A nerozumíte mi. Já jsem si místo na kurzu filmové vědy rezervovala už loni.“

Ve sklech jejích bifokálních brýlí jsem zahlédla odraz obrazovky notebooku. Měla rozehrané Angry Birds.

„Chci jít na filmovou akademii,“ vysvětlila jsem jí. „Potřebuju na ten předmět chodit.“

„Ty chceš být herečka?“ zeptala se s vlažným zájmem.

„Ne, budu filmy natáčet, ne v nich hrát.“

„Jsi moc pěkná, mohla bys být herečka.“

Měla jsem chuť spustit o tom, že jenom krása přece nestačí, ale měla pravdu. „Nemůžete se podívat na rezervace?“

„Ta třída už je plná.“

Přes brýle jí prosvištěl červený pták.

„Co předmět Drama 102?“

„Do prdele, já nechci hrát,“ zamumlala jsem.

„Promiňte?“

„Podívejte, jedno z těch míst bylo rezervované pro mě. Možná vás někdo podplatil. Kdo jsem, abych vás soudila. Vsadím se, že vám za tuhle prudu moc dobře neplatí.“ Naklonila jsem se k ní přes stůl. „Ale tohle je moje jediná skutečná vášeň. Pokud na tenhle předmět nebudu chodit, nedostanu se na filmovou školu jinak, než že se vyspím s proděkanem pro přijímací řízení. Pravděpodobně bude chtít, abych mu ho přeblafla v jeho Porsche. Jemu i všem jeho blbým kamarádíčkům z vedení fakulty. K takové budoucnosti mě tím odsuzujete. Přemýšlejte o tom.“

Paní Naštvaná-Ptáková na mě udiveně zírala kulatýma zvlhlýma očima.

Zvedla jsem obočí.

Klik, klik. Ozvalo se zavrnění laserové tiskárny. „Nejspíš jsem se spletla. Právě se tam jedno místo uvolnilo.“

Podala mi vytištěný papír a prohlídla si mě přes brýle.

„A vážně se ještě zamyslete nad tím herectvím.“

„Děkuju moc. Určitě to ještě zvážím.“

Ke kolu jsem se vracela se zářivým úsměvem a rozvrh jsem si tiskla na srdce jako amulet.

FILMOVÁ VĚDA. Po-Čt-Pá 10.15–11.45. E. WILKE. Učebna č. 209.

Tolik mě to pohltilo, že jsem si ani nevšimla vínového Monte Carla, ve kterém seděl na palubní desce poník se smutnýma očima a jemnou srstí třpytící se na slunci.

* * *

Pokud jste filmoví fandové, zřejmě si teď říkáte: „Ona chce jít na filmovou školu a přitom ani nezná Kubricka?“

Takže: přesně proto chci chodit na semináře z filmové vědy, abych se něco dozvěděla. A přiznávám, že můj vkus se stáčí spíš k modernějším věcem. Víc mě bere Lars von Trier, Terrence Malick a animé od Mijazakiho než to, k čemu by se asi filmový nadšenec podle všeobecných představ měl hlásit – jako Kubrick, Hitchcock a celá ta stará parta. Jenže já fakt nejsem hipsterka. Petera Jacksona a J. J. Abramse zbožňuju stejně jako tyhle artové drahoušky. Uznávám. To, že jsem neznala jedno z Kubrickových stěžejních děl, film 2001: Vesmírná odysea je z mé strany dost trapas. Ostatně myslíte si, že můj učitel filmové vědy mi to neomlátil o hlavu?

* * *

Vidím ta světla každý večer, říkal. Ta slova jsem nemohla dostat z hlavy. To znamená, že bydlí nebo pracuje někde poblíž. V tomhle zastrčeném zapadákově, kde se počet obyvatel sotva vyšplhá na pětimístnou cifru, žije chlap s tváří anděla. Chlap, který se zeptal na moje jméno, než mě jedné neohrožené srpnové noci ošukal u sebe v autě.

Nemohla jsem ho dostat z hlavy.

Vyjela jsem na kole k vodojemu na kopci, odkud se rozkládal výhled doširoka na travnaté stepi. Po prorezlých příčkách jsem vyšplhala na římsu, kterou tady vytesali z mississippského naplaveného dříví. Dnes v noci nebylo takové vedro, trávu čechral neklidný vítr a nesla se v něm vůně hlíny a ječmene. Odsud vypadala světla lunaparku jako vířící světlušky, které někdo lapil pod neviditelným poklopem. Stejně jako mě.

Takže co, přemýšlela jsem. Cítím se dobře, poté, co jsem se vyspala s milým chlápkem a pláchla? Bodlo mi to? Nebo jsem ještě osamělejší než předtím?

Rétorické otázky.

Možná je na čase připustit si, že být na pár hodin objektem intenzivní touhy tak úplně nestačí. Občas mi to pomůže na pár dní, pár týdnů, ale když se prázdnota vrátí, zdá se ještě větší a nenasytnější. Vždycky jsem si myslela, že to bylo těmi chlapy – až narazím na někoho, kdo je fajn, bude to jinak. Naplní mě to. Ale od fajn týpka jsem odešla stejně jako od všech ostatních a dál jsem si připadala prázdná. A zakrývala jsem to suverénností a namachrovaností a pořád jsem se přesvědčovala, že takový je život a prostě to tak chodí. Nikdo není šťastný. Nikdo se necítí naplněný. Evan si myslí, že existuje nějaké tajemství štěstí, ale mýlí se. Tajemství spočívá v tom, že se člověk obrní. Že si tu prázdnotu nepřipustí.

Ale to se mi naprosto zoufale nedařilo.

Šelest kdesi dole v trávě. Pronikavé prásknutí.

Nadskočila jsem a přála si mít nůž. Že by to byl nějaký psychopatický úchylák?

„Kdo tam je?“ zavolal klučičí hlas.

Do prdele. Stojí hned vedle mého kola.

„Vypadni,“ ozvala jsem se výhružně.

Ticho a pak tichý smích. „To je v pohodě. Nic ti neudělám.“

„Nesahej na moje kolo,“ pokračovala jsem. „A vypadni.“

Tmou zazářila hořící cigareta jako rozzlobené oranžové oko. „Pěkná drzost.“

Čím dýl zůstanu tady nahoře, tím víc si bude myslet, že se bojím. Ladně jsem slezla dolů, kousek nad zemí jsem seskočila a hbitě přistála. Kluk byl aspoň o hlavu vyšší než já, ale vyhublý jako strašák do zelí. Neviděla jsem z něj o moc víc než výrazný ohryzek ve světle cigarety. Většinu svých vrstevníků jsem znala a tenhle kluk mi připadal ze školy povědomý. Samotář, tak trochu podivín.

„Čau,“ pozdravil.

Popadla jsem svoje kolo.

„To jen tak bez pozdravu zmizíš?“

„Čau,“ řekla jsem. „A čau.“

Znova se zasmál.

Přehodila jsem nohu přes kolo a trochu se kolem zabořila do hlíny.

„Já jsem Wesley,“ představil se.

„Nehledám nové kamarády.“

„To je ale divné jméno.“

Chtě nechtě jsem se musela zasmát. Zatraceně. Země byla rozježděná a hrbolatá. Bylo by rychlejší jít pěšky a kolo vést.

„Už jsem tě viděl,“ prohlásil Wesley. Nesla se od něj ke mně kořeněná vůně. Hřebíčkové cigarety.

„Super,“ řekla jsem, „takže jsi stalker.“

„Není to stalkování, když jsem tu byl první.“

Zastavila jsem, chodidlo jsem s plesknutím zapřela o zem. „Hele. Ať jsi kdo jsi, moc mě těší, ale tohle nebude fungovat. Nemám zájem o kamaráda, přítele, fanynku ani velkýho bráchu. Ať si myslíš na cokoliv, tak se to rozhodně nestane.“

Červený plamínek udělal oblouk tmou. „Ty jsi M. O’Malleyová, že?“

Srdce se mi zastavilo. „Cože?“

Šustění. Před očima mi zatřepotal čímsi bílým. V měsíčním světle to vypadalo modravě. Odhadla jsem, že je to potištěný list papíru.

„Vyřadili mě z filmové vědy. Někdo mi vzal moje místo. Ta paní v kanceláři říkala, že to byla holka, která vypadá jako Sněhurka. A pořád mlela o tom, jak jsi ‚talentovaná‘.“

„Sakra,“ zašeptala jsem.

„Nezlobím se,“ dodal Wesley. „Ale když nic jiného, mohla bys mi aspoň říct, proč na ten předmět tak strašně moc chceš.“

Tehdy jsem ještě nevěděla, kdo je E. Wilke. Ani jaké to je někoho potřebovat. V tu chvíli jsem jenom potřebovala něco vlastního. Něco, co sama vytvořím. Něco, co mi nikdo nevezme.

Natáhla jsem ruku.

Wesley se zamračil a pak mi s ní potřásl. Kůži měl suchou a hrubou jako slupka kukuřičného klasu.

„Maise,“ řekla jsem.

„Co?“

„To je moje jméno.“

Prozradila jsem mu ho lehce, volně, bez zábran.

Tyhle věci si člověk vybaví později, když mají nějaký smysl.

„Na ten předmět potřebuju chodit,“ navázala jsem, „abych se dostala z tohohle posranýho města.“

Zaculil se od ucha k uchu. „Fajn. To zní jako legitimní důvod, proč se mnou vyjebat.“

Wesley mě doprovodil domů. Nebylo to záměrné, ale konverzace sama od sebe plynula dál. Vyšlo z něj, že ho filmy taky hodně zajímají, ale hlavně po technické stránce: kamera, natáčení, střih. Chovám respekt k lidem, kteří se dokážou tak děsně zažrat do toho, co milují. Většinu cesty vysvětloval rozdíl mezi čtyřiadvaceti, třiceti a osmačtyřiceti snímky za vteřinu a to, jak funguje lidské oko. Jak náš mozek vyplňuje mezery mezi jednotlivými okénky filmu. Že když se díváme na film, polovina toho, co „vidíme“, vlastně ani není pravda – jen si to sami domýšlíme.

Napadlo mě, jaké je mít mámu jenom v jednom okénku denně. Jak jsem zamlžila její život do čehosi, co vyplní mezery. Přemýšlela jsem, jestli totéž provádí v duchu Evan se mnou. Když jsme přišli k našemu domu, Wesley vytáhl telefon.

„Chceš si vyměnit číslo?“

Nechtěla jsem kývnout příliš snadno. Středoškoláci jednají až moc neuváženě. „Hodláš mi vyčítat ten zápis na filmovou vědu?“

Pokrčil rameny. „Pokud přijdu o něco světoborného, tak mi to můžeš sdělit.“

Vyměnili jsme si čísla.

„Kecalas,“ uchechtl se Wesley.

„V čem?“

„Že nechceš kamarády.“

„Ale my nejsme kamarádi,“ opáčila jsem chladně a zamířila k verandě.

Chyba. Myslela jsem si, že jsem byla prostořeká, ne že to znělo jako flirtování. Nejsme ve čtvrté třídě. Nebudeme přece nejlepší kámoši navěky, protože máme oba na aktovce stejnou figurku z animáče.

Wesley však místo toho slyšel: „Nevylučuju variantu, že si to časem rozdáme.“

Člověk ale nikdy neříká to, co si myslí, že říká.

* * *

První školní den.

Bylo to, jako by život začínal zase nanovo. Zářijové slunce, stále ještě planoucí léto, ale už začínalo slábnout a viditelně uvadat. Chvějící se stíny listů na chodníku jako pixely. Všechny hlasy zněly uvolněně a spokojeně, že setřásly tíživou svobodu léta a znova vklouzly do pohodlných svěracích kazajek rozvrhů a rutiny. Všechno je posypané zlatavým pudrem, pomalu se vkrádá podzimní tlení a rozkládá svět na molekuly slunce a prachu.

7.55, první zvonění, pronikavé a uklidňující. Moje vnitřnosti se poslušně usadily a připravily se na roli, kterou budeme hrát několik následujících měsíců. Brodila jsem se mezi opálenými těly, v mořském oparu gelů na vlasy a parfémů. Všichni měli pohled jako přivařený k mobilu a dopřávali si posledních pár minut v éteru, než všechna spojení s vnějším světem přeruší. Já jsem svůj telefon hodila do skříňky.

Wesley mi poslal zprávu: „Oběd po 4. hodině?“ A já jsem odpověděla: „Budu tam.“

Takhle začal první den mé „nové práce“, jak jsem tvrdila Evanovi. Přemýšlela jsem, jestli on už začal na tom svém novém místě.

S odstupem by na sebe člověk nejradši zařval: Copak sis ničeho nevšimla? Copak necítíš to podivné pnutí? To, jak se ti tetelí každá buňka v těle, jako by je dráždila nějaká blížící se síla? Nevšiml sis narušení síly, Luku?

Práskla jsem dveřmi skříňky.

Za mnou slídila s opovržlivým úšklebkem jedna Mrcha. Pohledem po mně přejížděla jako zmijím jazykem.

No dobře, nedá se říct, že bych ze sebe udělala úplně jiného člověka. Nejsem sakra matka Tereza. Vzala jsem si šortky, které by už porušovaly školní řád, kdyby byly o chlup delší, a propínací chlapeckou košili, na níž jsem nezapnula knoflíčky zrovna nejsvědomitěji. Vtipné na tom bylo, že i v tomhle vidláckém ohozu a nenamalovaná jsem vypadala desetkrát líp než ta holka, co se celé ráno mořila a čančala, jen aby ze sebe nakonec udělala napodobeninu čivavy.

Líbezně jsem se na ni usmála a ona se mi odvděčila ještě pohrdavějším výrazem. Skoro bylo vidět, jak jí za očními bulvami jiskří obvody, když mě takhle rentgenově sledovala: Cíl zaměřen. Zneškodnit.

8.00–9.05: Matematika. To nejhorší si nech na začátek, jak říká máma. Byla jsem v pozoru a svědomitě se soustředila. Poznámky jsem si zapisovala staromódně propiskou na papír. Někteří spolužáci ťukali na noteboocích a tabletech. Kromě počtů tahle hodina přináší i ponaučení o třídním rozdělení společnosti, pomyslela jsem si.

9.10–10.10: Světové dějiny. I tady padala čísla, ale ne tolik. Začala jsem bloudit v myšlenkách. Takhle vypadají dějiny světa: holka potká kluka. Rozdají si to. Holka pak zpanikaří a uteče mu. Kluk vybuduje civilizaci, aby holku nalákal zpátky.

Po hodině jsem si to namířila přímo ke své skříňce, abych napsala Wesleymu, ale zarazila jsem se. Jak se dá zdvořile říct „Potřebovala bych utěšit, ale nehodlám ti svěřovat žádné lechtivé podrobnosti“? No nic. Vždyť se vlastně ani neznáme. Kdo tady teď jedná neuváženě?

Hlavu vzhůru, kámoško, říkala jsem si. Další hodina má být filmová věda. Moje první ochutnávka budoucnosti. A po ní budu mít výmluvu, proč se ozvat Wesleymu, a můžu mu předhazovat, o co přišel. Když jsem tak proplouvala tlačenicí, vybavilo se mi, co povídal Evan. Je to klasika. No, jestli je to taková klasika, tak to určitě budeme probírat.

Jako když se skotačící jehně nic netušíc žene přímo pod nůž.

Učebna 209 se nacházela na konci chodby. Vedle ní bylo veliké okno jako brána vedoucí přímo do slunce. Vteřinku jsem se tam nechala oslňovat sluneční září, přes oční víčka do mě prostupovaly fotony. Když jsem vcházela do třídy, zrak mi tančil s mikroskopickými explozemi cév v zamlženě rudém třpytu.

Jako první jsem uviděla já jeho.

Ani jsem nemrkla. Všechno se ve mně dočista zastavilo. Měl na sobě pečlivě vyžehlené kalhoty a košili s límečkem. Byl hladce oholený, vlasy měl uhlazené hřebenem a na zápěstí se mu blýskaly stříbrné hodinky, ale nepochybně to byl on. Poznala jsem jeho ruce. Poznala jsem ty rty. Představila jsem si jeho tvář s rašícím odpoledním vousem, a jak mi s přivřenýma očima líbá krk, když vedle něj ležím v posteli a zalévá mě vzrušení.

Okamžitě mi to naprosto zřetelně došlo. Evan Wilke. Nastupuje do nového zaměstnání jako učitel na Riverlandské střední škole.

Můj učitel.

10.15–11.45: Úvod do konce světa.

Zvedl hlavu a věnoval třídě neadresný uvítací úsměv. Přejížděl pohledem z druhé strany, takže trvalo dvě vteřiny, než se dostal ke mně, ale zasáhlo mě to jako blesk. Ucítila jsem neodvratnou zkázu, ale zároveň jsem byla jako zkamenělá a nemohla jsem utéct. Když mě spatřil, zarazil se. Úsměv se vytratil. Ne že by vypadal polekaně – prostě se mu z tváře vytratil jakýkoliv výraz. Šok.

Kdosi do mě vrazil, jak procházel okolo. Pitomě jsem postávala ve dveřích. Měla jsem dojem, že to trvalo několik menších věčností, ale bylo to jen pár sekund.

Evan na mě hleděl jako ve snách. Asi byl zmatený. Zřejmě mu ještě nedošlo, že jsem studentka. Vyburcovala jsem se k pohybu a usadila se na židli nejblíž dveří.

Pootevřely se mu rty.

Co jsme provedli špatného, slavný soude?

Bylo mi osmnáct. V té době ještě nebyl můj učitel. Pila jsem. Jenže všichni pijí.

Koupil mi alkohol. Lhala jsem mu o svém věku. Není to jeho chyba.

Svůj případ tímto odkládám.

Měla jsem otevřené oči, ale nebyla jsem si vědomá toho, že bych v následující minutě něco vnímala. Polookno, jak by to nazvala máma. Člověk neodpadne…, jenom je na okamžik duchem trochu mimo.

Místnost se začala zaplňovat.

Evan si po stole přesouval papíry sem a tam. Potom tam jen stál, hleděl na desku a hýbaly se mu jenom oči prudce sem a tam jako ve fázi REM.

Byl to sen? Nesporně to připomínalo noční můru.

„Můžeme jít na chvíli na chodbu?“ Tiše, decentně. Bez jakéhokoliv náznaku emocí.

Stála jsem tam, aniž bych se na něj podívala, připadala jsem si úplně na ráně. Ani jsem si na hodinu nic nepřinesla, říkala jsem si, že všechno, co potřebuju, mám v hlavě.

Čekal na slunci u okna. Studenti proudili chodbou na záchod a zase zpátky. Všechen okolní hluk byl ale zastřený a vzdálený jako za sklem.

Předtím jsem si představovala, co bych dělala, kdybych na něj znovu narazila. Vběhla bych mu do náručí. Omluvila bych se, že jsem se vypařila. Pohladila bych ho po tváři. Líbala bych ho a zase líbala.

Místo toho jsme stáli naproti sobě a oddělovalo nás půl metru hutného slunečního svitu.

„Maise,“ oslovil mě.

Pohlédla jsem na něj, jako by mi jeho hlas zvedl hlavu.

„Jmenuješ se tak doopravdy?“

„Ano.“

„Moc mě to mrzí.“

Na tohle jsem nebyla připravená. Čekala jsem, že bude naštvaný. Lhala jsi mi. Utekla jsi. „Proč?“ zeptala jsem se.

Jen zavrtěl hlavou.

„Je mi osmnáct,“ prohlásila jsem rychle. Rozhlédla jsem se po spolužácích. Nikdo si evidentně nevšiml, že by se dělo něco neobvyklého – viděli zkrátka učitele, který se baví se studentkou. „Tehdy už mi bylo osmnáct. Takže není důvod, víš. Jako aby tě to mrzelo.“

„Jsi v pořádku?“

Snad začínám být. „Jo.“

Pohupoval se na špičkách. Vypadal tak mladší. Pane bože, kolik mu vlastně je? Tipovala jsem kolem třicítky, ale vlastně jsem neměla ani páru. Půl metru slunečního světla nedokázalo zabránit tomu, že se ke mně linula semišová vůně – sice krotká a jemná, ale nezaměnitelná.

„Nevím, co mám dělat,“ přiznal se. „Pověz mi, co bys chtěla ty. Mohla bys přestoupit na jiný předmět. Nebo můžu... můžu na místě podat výpověď, hned teď. Udělám to. Jen řekni, co bys chtěla.“

Mluvil trochu vyšinutě a mně se z toho nafukovalo srdce jako balon. Takže se cítíš provinile, pomyslela jsem si. Rozhodilo tě to. Víš, že to bude pohroma, když se budeme tvářit, jako že se nic nestalo. Protože pořád něco cítíš.

První zazvonění. Jedna minuta do začátku hodiny.

Evan stál nehnutně s očima přilepenýma na mě.

„Neudělals nic špatného,“ zašeptala jsem, protože chodba už se vylidňovala. „A na jiný předmět přejít nechci.“

„Maise,“ hlesl. Nic než moje jméno.

„To já se omlouvám. Neměla jsem jen tak zmizet.“

Třicet vteřin. Práskání skříněk. Spěšné kroky.

„Nevím, jestli to zvládnu,“ pokračoval.

„To bude v pořádku.“ Musela jsem se zatraceně přemáhat, abych nedodala „pane učiteli“.

Dívali jsme se na sebe a podruhé zazvonilo.

Společně jsme se vraceli do třídy.

Byla to současně nejdelší i nejkratší hodina a půl v mém životě. Pamatuju si z ní jenom to, jak se rozloučil slovy „Na shledanou ve čtvrtek,“ a díval se na mě o chviličku déle než na ostatní.

* * *

Wesley na mě zíral s otevřenou pusou. „Ty vole.“

Řekla bych, že mi hleděl na prsa. Dočista jsem zapomněla, že je mám. Zapomněla jsem na celé tělo. Byl to jenom obláček krve, který se vznášel pode mnou, občasný dojem tepla.

„Už chápu, co ta paní myslela,“ prohodil Wesley. „Máš vážně velké nadání.“

„Nech toho, sakra,“ řekla jsem líně. Nemohla jsem se přestat usmívat.

„Jak to, že jsi tak štěstím bez sebe?“

Zářivě jsem se na něj usmála. Věděla jsem, jak při tom vypadám: nadšený pohled, růžolící tvář a radostný výraz, při kterém se trochu rozšiřovaly zornice. Chlapi z tohohle šíleli. Bylo mi jedno, jestli to působí, že koketuju. Tohle mi bylo fakt u prdele. „Ze života,“ odpověděla jsem. „Jsem šťastná, že žiju.“

„To je úchylárna.“

Zasmála jsem se a zatočila jsem na pultu s tácem. Zapečené brambory se závratně roztančily.

Pan učitel Wilke. Sakra.

Ze začátku jste vděční jen za to, když jste tomu druhému poblíž. Že se můžete dívat. Vychutnávat si to. Je to dar, který spadl zničehonic z nebe, zlatý úlomek, na němž se ještě třpytí hvězdný prach. V té době jsem ještě neměla šílené představy o úklidových komorách a zamčených dveřích.

Byla jsem prostě šťastná.

Wesley vytáhl během jídla mobil a začal natáčet. Byl to drahý telefon a měl kameru s velkým rozlišením. Byla jsem tak opojená, že jsem ho nechala. Naklonila jsem se z okna jídelny, mžourala a hledala auto pana Wilkeho. Probudilo ve mně velmi nemravné rozechvění. To auto bylo prosáklé mým potem. V tom autě jsem se udělala. Tam někde parkuje, uprostřed tohohle cirkusu pro dětičky. Zdálo se mi, že se mi kůže nafukuje pulzující krví. Cítila jsem, jak mě všechno tlačí: vzduch, hlasy, oči. Jako když jste sjetí extází. Chtěla jsem se všeho dotýkat a cítit doteky všude na sobě. Chtěla jsem, aby všichni zjistili, jak moc naživu jsem.

Wesley mě sledoval přes kameru svého mobilu.

„Na co čumíš?“ zeptala jsem se.

„Na blázna, co uprchl z ústavu.“

Přiblížila jsem se k objektivu. Pokusil se posunout a víc zaostřit. „Kdepak, sám ses nachytal,“ opáčila jsem. „Já jsem odnikud neutekla. Blázinec je tohle.“

„Ty jsi fakt totálně šílená,“ poznamenal obdivně.

„Jen počkej, ještě jsi nic neviděl.“

Cestou domů jsem na parkovišti z dálky uviděla auto pana Wilkeho. Stála jsem na štěrku, rozostřeně se dívala a vzpomínala na to, jak se mi na nahé tělo lepila kůže sedačky. Pak někdo zatroubil. Nepamatuju si cestu domů. Nepamatuju si nic. Byl to vůbec skutečný den, nebo jenom intervaly mezi sluncem, zvoněním a dveřmi, dokud jsem nebyla sama? Máma vyrazila ven za svými kšefty, takže v domě vládlo rajské ticho a přítmí. Po dlouhé době jsem se naložila do vany. Sepnula jsem si vlasy a vyštrachala jsem starou lahvičku pomerančového oleje. Svíčky tu míváme vždycky. Ve feťácké domácnosti se na svíčky můžete spolehnout. Pár jsem jich zapálila a vklouzla jsem do vody. Byla tak horká, že mě málem spařila. Lufou jsem si neskutečně táhlými pohyby přejížděla po holeních a pak po ramenou. Moje kůže potřebovala trochu stimulace.

Celá jsem potřebovala stimulaci.

Když si to dělám, většinou je to ryze pragmatická věc. Sexuální logika. Nejkratší cesta k tomu, co chci. Ale dnes ne.

Rozevřela jsem kolena, položila si ruku mezi stehna a nechala ji klouzat tam, kam ji gravitace táhla. Zavřela jsem oči. Vzpomínky se vracely jako mocný příliv. Hrubý, škrábavý dotek jeho tváře na mých prsou. Horké sametové rty sající moje bradavky. Ponořila jsem se hlouběji do vany, aby mě tíha vody zakryla a zalehla jako tehdy jeho tělo. Pod vodou jsem si přejela prstem po rtech. Nebylo to totéž. Toužila jsem po jeho tvrdosti, po kouřově kožené vůni, po tom zahlcujícím dojmu mužnosti všude okolo mě, po tom, jak se do mě probojoval. Přes zavřená víčka jsem vnímala třepotání plamenů svíček. Hladila jsem se stejně tak – zlehka, rozechvěle – a okolo konečků prstů mi vířila teplá voda. Skoro jako by to byl jazyk. Myslela jsem na to, jak mě dráždil žaludem a přiměl mě, abych mu prozradila svoje jméno. Dýchala jsem čím dál rychleji. Kousla jsem se do rtů.

Zasunula jsem dovnitř prst. Voda šplouchala o keramický povrch a mokrá plesknutí připomínala zvuk kůže na kůži. Pane bože, kdyby mě tak mohl hned teď ošukat. Měla jsem v sobě jeho prst, ne svůj. Byl to on, přimáčkl mě ke stěně ve třídě, rukou mi vjel do kalhotek a jeho prst se ve mně kroutil jako had a dělal mi to tak, že jsem se kolem něj čím dál víc stahovala. Palcem mi kroužil okolo poštěváčku, aniž by se ho dotkl přímo. Rychle do mě strčil celý prst až po okraj dlaně. Nechala jsem ho zanořit se tak hluboko, až to kdesi vzadu skoro bolelo a zdálo se nemožné, že by se tam vůbec mohl dostat – až kamsi do středu mého těla. Šukal mě prstem a naplňoval mi břicho žárem, který rostl a rostl, až jsem ho v sobě nedokázala udržet a rozlil se v prudkém, doběla rozžhaveném opojení. Jeho ruka mi to udělala, to jeho ruka způsobila, že jsem zatnula stehna a z úst se mi vydralo sténání a pak se po něm rozlil můj medový nektar, jak jsem se oddala vodě a tomu muži v mých představách.

* * *

Úterý

Mrkvové tyčinky s krémovým sýrem.

Trávím až moc času tím, jak si o přestávkách upravuju vlasy pro případ, že bych potkala Evana.

Učitelka těláku: „Ano, jsem lesba. A ne, není to podmínka pro výkon téhle profese.“

Wesley natáčí rvačku na chodbě. Jednomu klukovi prýští krev z nosu. Dlouhé červené stvoření leze ven a plazí se dál a dál donekonečna.

Na cestě domů mě zčistajasna přepadl slejvák. Promokla jsem, ale moje nepřekonatelná kůže to snad ani nepostřehla.

* * *

Středa

Povědomá vůně hřebíčkových cigaret.

Spolužačka z dějepisu se ptá, jestli chci společně s ní připravovat referát.

Ve vzduchu se vytrvale drží bouřkové mraky a mění svět pod sebou na říši zinku a hliníku.

Wesley mi ukazuje video, na kterém bezdomovec v centru města přechází pořád dokola jednu křižovatku tam a zase zpátky.

* * *

Čtvrtek.

Když jsem vcházela, zadíval se na mě. Vyčkávala jsem a pustila jsem několik spolužáků, ať vejdou první, abych mohla dovnitř nakráčet sama. A tak se mezitím nervózně rozhlížel, pak si mě všiml a obličej se mu rozjasnil úsměvem. Byl to stejný úsměv, jaký jsem si pamatovala z auta – ten neokázalý, soukromý. Rychle zase sklopil zrak na stůl, ale rty se dál jemně usmívaly.

„Maise.“

Co sakra dělá na mojí hodině Wesley?

„Co to má kurva znamenat?“ vyhrkla jsem.

Zašklebil se. „Taky tě rád vidím.“

Posadila jsem se vedle něj a nejistě jsem se dívala střídavě na něj a na pana Wilkeho. Je možné, že něco ví? Sleduje tím něco?

„Co tady děláš?“

„Byl jsem zapsaný jako náhradník a někdo se odhlásil.“

„Aha.“

V hlase mi zazněl nepřehlédnutelný náznak zklamání.

Wesley kopl nataženýma nohama do stolku před sebou. Lehce jsem stiskla okraj nehtu mezi zuby – můj zlozvyk.

Střetnutí světů. Tohle v sitkomech nikdy nedopadá dobře.

„Jen jsem nečekala, že tě tu uvidím,“ vysvětlila jsem.

„To je vidět.“

Nedíval se na mě. Pohled měl obrácený na mou lavici. Někdo do ní vyryl RIHANNA = ČUBKA. Napadlo mě doplnit k tomu CHRIS BROWN = SUROVEC A NÁSILNÍK, ale pan Wilke by mě nejspíš přistihl dřív, než bych to stihla dokončit.

Zaplašila jsem šílenou představu o tom, jak by mě potrestal, a co bych musela dělat po škole. Okamžitě mi to rozjitřilo fantazii.

Všechno nashromážděné štěstí se vypařilo. Už jsem nebyla ta sebejistá, samostatná koketa a svůdkyně učitelů, která do třídy vešla. Byla ze mě obyčejná středoškolačka s tíživě banálními problémy.

Koukla jsem na pana Wilkeho. Jako by měl radar na vyhledávání Maisina pohledu, naše oči se okamžitě střetly. Nebo se na mě možná díval častěji, než jsem si uvědomovala. Vzpomněla jsem si na svůj zážitek ve vaně a zčervenala jsem, ale neuhnula jsem očima. Tohle zvládnu, říkala jsem si. Nemůžu se tě dotýkat, ale můžu s tebou šoustat pohledem. Dnes měl límeček rozepnutý a vlasy měl trochu rozcuchané. Přemýšlela jsem, jestli je to kvůli mně. Přejela jsem mu očima od ramen k pasu a pomalu zase zpátky. Jeho pohled byl upřený na mě a nikam neputoval.

Periferním viděním jsem postřehla jakýsi pohyb. Wesley si na mně procvičoval natáčení.

„Ježíši,“ obořila jsem se na něj a otočila se. „Mohl by ses mě aspoň předem zeptat?“

„Chtěl jsem zachytit ten okamžik.“

Srdce se mi rozbušilo. „Jaký okamžik?“

„Vražedný vztek.“

Chtě nechtě jsem se rozesmála úlevou. Wesley nebyl špatný kluk. Mezi lidmi trochu nesvůj a neohrabaný, pravděpodobně panic, a možná se ke mně přimkl víc, než by bylo zdrávo. Ale tyhle puberťácké obavy byly uklidňující. Dobře známé. Jednoduchá hračka, kterou bych vzala do ruky a ve vteřině pochopila, jak funguje. Naprosto přehledná věc, oproti panu Wilkemu a tomu, co se mezi námi dělo.

Zazvonilo.

Učitel s úsměvem vstal. S otevřeným, obyčejným úsměvem. Povídal nám, kladl otázky, víc času věnoval poslouchání našich odpovědí než přednášení. Pouštěl nám ukázky z filmů na YouTube, znovu a znovu se vynořovaly podobné obrazy a témata. Radoval se a nadšeně přikyvoval, když jsme některé z nich začali poznávat. Ptal se na naše oblíbené režiséry, herce, hudební skladatele. Dařilo se mi odpovídat tak, abych zněla jako normální lidská bytost. Pustila jsem se s jedním klukem do debaty o tom, jestli je Vetřelec feministický film. Wesley poznamenal, že postava Ripleyové byla původně napsaná jako muž, a někdo ho v reakci na to nazval Wesleypedií (geniální). Pan Wilke mě nechal vést asi pětiminutovou tirádu o tom, jak Hollywood dělá z žen bezbranná nesamostatná stvoření a odmítá nám dopřát Smrtonosnou past s neohroženou hlavní hrdinkou. Pozorně nám naslouchal, ve tváři se mu střídala zvědavost, pobavení a respekt. Byl chytřejší než my, ale ne povýšený. O své vědomosti se s námi dělil, jako by zasvěcoval spiklence do nějakého tajemství. Cítila jsem, jak se do něj celá třída zamilovává.

A pokaždé, když se naše oči setkaly, se vzduch zachvěl.

Zablýsknutí na obzoru během teplého letního večera.

Odcházela jsem společně s Wesleym z učebny, když mě pan Wilke oslovil jménem.

Wesley zdvihl obočí. Pokrčila jsem rameny a dělala jsem, že vůbec nevím, o co jde. „Hned za tebou přijdu. Kup mi taco.“

„Dávám ti pět minut, než ho sním.“

„Prase.“

Moc jsem se do toho nehrnula, trochu jsem se bála. Mohlo by přijít něco úžasného, ale zrovna tak by to mohla být řeč na téma „Jdu dát výpověď, bude to tak pro oba lepší“.

Navíc to od té noci, kdy jsme se poznali, bude poprvé, co s ním budu úplně sama.

Otočila jsem se. Stál za stolem, za pevnou bariérou, která brání nemístnému kontaktu mezi učiteli a studenty.

„Zavři dveře.“

Moje srdce skočilo salto.

Zavřela jsem je, trochu jsem se zdržela u zámku, ale nakonec jsem nezamkla. Pomalu jsem se blížila ke katedře a uvažovala jsem, kam si stoupnu. V nohách jsem cítila kovový chlad.

„Ahoj,“ řekl.

Doteď jsme spolu nemluvili. Při hodině to všechno byly jiné osoby.

„Ahoj.“

Vypadalo to, že chce říct něco, co si předem připravil. Měl zvednuté obočí a pootevřenou pusu, ale pak se na mě jenom podíval a póza se rozpustila. A díval se dál.

„Připadá ti to divné?“ ozval se konečně.

„Ano. A tobě?“

„Taky.“

„Dobře.“

Koutek úst se mu malinko zvedl. Totéž provedl můj žaludek. Mému gravitačnímu středu narostla křídla, takže uletěl.

„Pořád doufám, že je to nějaký rafinovaný žertík,“ pokračoval.

Polkla jsem. „Život je jeden velký rafinovaný žertík.“

„Co s tím uděláme?“

Rozšířily se mi oči.

„Sakra,“ začal se smát. „Nemyslel jsem… Chci říct, jak se spolu můžeme potkávat na vyučování a nepřipadat si divně?“

„To podle mě ani nejde.“

„Kdyby to začalo být až moc divné, řekni mi. Udělám cokoliv, co budeš potřebovat. Bez řečí ti vyjdu vstříc.“

Strašně mě štvalo, že se mnou jedná jako s obětí. Jako s někým, koho je třeba odškodnit.

„A co ty?“ zeptala jsem se. Opřela jsem se bokem o stůl a založila jsem si ruce na hrudi. „Co se bude dít, kdyby to začalo být moc divné pro tebe? Prostě se sebereš a odejdeš?“

„Tak to není.“

„A jak to je?“

„Pro mě už to je divné víc než dost,“ dodal a ignoroval moji otázku. „Z tohohle týdne si nic nevybavuju. Jenom ten okamžik, kdy jsi přišla do třídy, a pak až přítomnost. Nic jiného.“ Otevřela jsem bezděčně pusu a vydechla. „Ale nechci tě zavalit svými nesmysly. To není tvůj problém.“

„Zavalit?“ zopakovala jsem.

Svraštil čelo. Položil dlaň na stůl a opřel se o ni. Prostor mezi námi se scvrkával, i když stály v cestě pevné překážky.

„Nechci ti zpackat život, Maise.“

„Učíš příští hodinu?“

Ne.

Natáhla jsem ruce, a než stačil zareagovat, chytila jsem ho za rozepnutý límeček, postavila se na špičky a přes tu letadlovou loď zvanou stůl jsem ho začala líbat. Nebránil se. Taky mě líbal, tak něžně, rty se otevíraly jen nepatrně. Opatrně. Chutnal krémově a trochu mentolově, připomínal mi likér Bailey’s.

I bez strniště měl obličej trochu drsnější.

„Tohle je nebezpečné,“ zašeptal s pusou na té mé.

„Já vím,“ odpověděla jsem.

Přitáhl mě na stůl a já jsem přehoupla nohy na jeho stranu. Celou tu dobu jsme se nepřestali líbat. Jednu ruku mi položil zezadu na krk a druhou mi vklouzl mezi stehna. Nohy mi ztuhly, ale pusa zareagovala a otevřela se, jako by se ve mně propojily nějaké drátky. Zajela jsem mu rukou do vlasů, strašně jsem toužila mu je rozcuchat. Docházel mi dech, ale dál jsem ho líbala. Nemohla jsem se nabažit toho krémového likéru, těch rtů, které byly zároveň pevné i poddajné a otevíraly mě a rozvolňovaly. Během té euforie mě napadalo: „Dával sis mentolové bonbony jen tak pro jistotu, kdyby se tohle náhodou stalo? Taky jsem tě uchvátila tolik jako ty mě?“

Zaklepání na dveře.

Magnetická síla náhle opadla. Seskočila jsem ze stolu a urovnala jsem si šortky. On klesl na židli a překřížil nohy. „Dále!“ zavolal hlubokým klidným hlasem.

Poodstoupila jsem do patřičné vzdálenosti, ale očima jsme pořád viseli jeden na druhém.

Díky bohu to byl nějaký neznámý student. „Máte tady promítačku?“

„Ne,“ odpověděl pan Wilke. „Ta je v učebně 208.“

„Tak promiňte.“ Dveře se zavřely.

Oba jsme si nahlas oddechli.

„Tohle tu dělat nemůžeme,“ poznamenal.

„A kde to můžeme dělat?“

Zasmál se. „Nikde,“ prohlásil, ale očima viditelně tvrdil opak.

„Nesnaž se hrát si přede mnou na slušňáka,“ řekla jsem mu. „Sedíš tady s erekcí.“

Suverénní dojem mi malinko pokazilo, že jsem tu větu podala rychle bez nadechnutí. Jak se na mě díval zpod zdviženého obočí, trochu rozpačitě a trochu vášnivě, způsobilo, že všechno, co ve mně bylo holčičího, se proměnilo na rosol. Sevřela jsem ruce, abych jim zabránila udělat něco nevhodného.

„A co bude teď?“ zeptala jsem se.

„Já nevím, Maise.“

Říkej moje jméno. Prosím, říkej ho ještě.

„Neboj se, že bys mi ublížil,“ pověděla jsem mu tiše. „Nejsem panenka. Nejsem z cukru. A nedokážu si představit, že bys mi zkazil život víc, než ho už mám zkažený teď.“

Ten pohled se svraštělým čelem. Truchlivý anděl sledující tragédie lidského osudu. „Nejde jenom o to, abych ti neublížil. To samo o sobě nestačí.“

„V tom případě mi dej něco víc,“ navrhla jsem.

Zazvonilo na čtvrtou hodinu.

Odešla jsem ven, ale moje srdce zůstalo právě tam, kde jsem ho zasadila. Něžné malé semínko zůstalo a čekalo na slunce.

* * *

V pátek to vypadalo, že začne pršet. Záludný letní déšť, který čeká na klidnou chvíli a pak ze světa vysaje vzduch jako při divokém požáru a udělá z nebe vybuchující vodu. Poprvé za celé věky mě máma zavezla do školy. Seděly jsme vedle sebe v dodávce jako dva cizí pasažéři v letadle a vedly trapnou společenskou konverzaci.

„Pořád kamarádíš s Melissou?“

„S kým?“

„S tou Melissou, jak jste spolu chodívaly ven. S tou blondýnkou.“

„S tou jsem nemluvila od prváku.“

„Aha.“

Semafor. Oranžová. Červená.

„Máš peníze na oběd?“

„Jo.“

„Kdes je vzala?“

„Vysouložila jsem si je.“

„Mluv kurva slušně.“

Zelená.

„Můžeš si vystoupit už tady? Musím někoho vyzvednout.“

Beze slova jsem otevřela dveře.

„Holčičko.“

Podívala jsem se na mámu. Pod tou vrstvou kolotočářských šminek měla lidský obličej. Mluvila buranským přízvukem, který jsem ze svého hlasu pečlivě vymazala. A taky měla budoucnost bez jakékoliv perspektivy, což já nikdy nedopustím, ani za nic.

„O víkendu si můžeme někam vyrazit. Jen my dvě.“

Mrtvé ticho.

„Přijdu pozdě do školy,“ prohlásila jsem.

„Mám tě moc ráda.“

Práskla jsem dveřmi. Představila jsem si, že doletí až k její hlavě. A že nechá na skle otisk klauna.

Zajímalo vás, proč jsem vám lhala, pane učiteli Wilke? Protože nikdy nehodlám být jako ona.

* * *

„Na mých hodinách to pojmeme trochu jinak,“ oznámil nám.

Seděla jsem vedle Wesleyho a v duchu jsem se toulala kdesi venku. Rozložitý starý dědeček dub se chvěl v náhlých poryvech letního větru, tisíce listů úsečně cvakaly jako kastaněty. Otevřenými okny se dovnitř nesl pach připomínající doutnání pistole. Svět byl napjatý a strnulý, jak čekal na katarzi v podobě deště. Tenhle pocit jsem přesně znala.

Wesley natáčel pana Wilkeho. Ten řekl, že je to v pořádku, pokud dá natáčený objekt souhlas. Souhlas je zásadní věc.

To si pamatujte.

„Nejsem velký zastánce zkoušení a písemek a podobných volovin,“ pokračoval učitel. Voloviny mě zaujaly. Otočila jsem se na něj. Dnes měl oblečené neformální džíny a kostkovanou košili. Občas nosil brýle s jednoduchými plastovými obroučkami a úzké čočky zdůrazňovaly mhouření jeho očí.

Nebyla jsem jediná studentka ve třídě, která si toho všimla. Hiyam, holka s pletí v barvě karamelu a vlasy připomínajícími tekoucí půlnoc, neustále přehazovala nohu přes nohu. Wesley držel kameru namířenou na pana Wilkeho, ale ve skutečnosti teď sledoval Hiyam.

Obrátila jsem oči v sloup.

„V tomhle pololetí vám zadám jenom jeden úkol,“ navázal pan Wilke. „Natočíte krátký film. Jakýkoli žánr, jakýkoli styl, jakýkoli námět. Může to být dokument o třínohé kočce. Nebo to může být klasické sci-fi.“ Dotkl se mě očima a mně zrudly tváře. „Prostě cokoliv. Je to na vás. Minimální délka tři minuty, maximální deset. Můžete pracovat ve skupinách nebo sólově. Vřele doporučuju skupinový postup, protože tak vzniká většina filmů.“

Opřel se o stůl. Představila jsem si jeho tělo na mém na předním sedadle jeho auta. Hiyam zívla a protáhla se. Zvednuté ruce zdůraznily žlábek mezi jejími ňadry.

Wesleymu vypadla kamera z ruky.

„S tebou nic točit nebudu,“ zamumlala jsem.

„Nicméně,“ pokračoval pan Wilke a díval se na mě, což mi rozpumpovalo všechnu krev do kůže, „pokud je tu mezi vámi nějaký výstřední geniální autor, klidně může tvořit samostatně. Jak říkám, rozhodněte se sami.“

Hiyam se na mě podívala přimhouřenýma očima jako kočka.

„Tenhle projekt musíte dokončit do vánočních prázdnin. Nebudu vám odpovídat na žádné další otázky. Řekl jsem vám všechno, co potřebujete vědět. Jestli jste nedávali pozor, budete to mít všechno shrnuté na webu školy ve složce našeho předmětu.“

„Slyšels, nešiko?“ dobírala jsem si Wesleyho.

Zakřenil se. „Chtěla bys na tom dělat se mnou?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepoučitelná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.