než jsme se poznali

Lucie Whitehouseová

než jsme

se

poznali

LUCIE

WHITEHOUSEOVÁ

Joeovi s láskou

Copyright © 2014 by Lucie Whitehouse

Translation © Adéla Bartlová, 2015

Original English title: BEFORE WE MET

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-781-6 (MOBI)

ISBN 978-80-7306-782-3 (ePub)

KAPITOLA PRVNÍ

Déšť neúnavně bušil a na místě, kde silnice vedla otevřenou krajinou, narážel vítr do Hannina starého volkswagenu, jako by se ho snažil převrátit. Při jízdě kolem Heathrow se většinou dívala, jak na letiště klesají letadla jedno po druhém, se sotva minutovými rozestupy, ale dnes byl zavedený rytmus narušen, trvalo to dvě minuty, teď dokonce tři, než se bouřkovými mraky prodrala další světla. Pevněji sevřela volant, podívala se do zrcátka a přejela do rychlého pruhu.

Po levé straně se tyčil hotel Holiday Inn, ošklivý betonový zub v siluetě na pozadí nebe, a světlo ze zeleného neonového štítu se rozpouštělo ve vlhkém vzduchu. Odbočila na sjezd ke třetímu terminálu a motýlci v břiše se jí začali třepotat ještě intenzivněji. Přestože už byli manželé, cesta na letiště měla pořád tu vzrušující příchuť. Nebylo potřeba, aby pro něj jezdila, nejspíš by bylo i rychlejší, kdyby si Mark vzal taxi, zvlášť za takového večera, ale cesta, příletová hala a čekání u bariéry – to všechno jim připomínalo dobu předtím, než se vzali. Letiště JFK a Heathrow byly tehdy póly, kolem nichž se otáčel jejich víkendový život.

První dvě patra parkoviště byla jako obvykle plná. Hannah nerada vyjela až do trojky a našla místo vedle vchodu s automaty na lístky. Rychle se zkontrolovala v zrcátku, vystoupila z auta a zamířila k výtahům.

V příletové hale bylo i na páteční večer poměrně rušno. Pod sníženým stropem čekaly stovky lidí s tvářemi vybledlými v nelichotivém světle zářivek. Tlačili se v několika řadách za bariérou kolem středu haly a vedle letištních obchůdků; byla tu obvyklá směs řidičů se jmény na cedulích, skupina batůžkářů v tričkách a šortkách, jež budou proklety, sotva jejich majitelé vyjdou ven, a velká, snad třicetičlenná rodina v tradičních afrických oděvech zářících pestrými barvami a vzory.

Prokličkovala k obrazovkám, které jí oznámily, že Markovo letadlo právě přistálo. Potrvá patnáct nebo dvacet minut, než projde branou, koupila si tedy sendvič v malém obchodě s potravinami a sedla si na lavičku na opačné straně haly. Zašla dnes do lahůdek pro francouzský chléb a kus opravdu dobrého rokfóru, protože Mark po dlouhém letu chtěl jedině to a skleničku vína. Měla však příliš velký hlad, než aby počkala. Od oběda nejedla, odpolední pohovor v AVT trval mnohem déle, než předpokládala, a když vystupovala z metra na Parsons Green, bylo už sedm hodin.

Z lavičky sledovala, jak mechanické dveře propouštějí nepravidelný proud pasažérů. Na monitoru svítil dlouhý sloupec výrazně zpožděných letů. Z haly teď nejspíš vycházeli cestující z letadla z Freetownu a mezi ním a tím Markovým bylo ještě jedno; měli hodinu a půl zpoždění. Zahlédla vysokého opáleného muže v džínách a khaki košili, který právě vyšel a rozhlížel se kolem. Zpoza bariéry se protlačila mladá žena, s radostným výrazem se k němu rozběhla a políbila ho tak, že si postarší pán sedící o kus dál na lavičce pohoršeně odfrkl. Hannah zašimralo v žaludku. No tak, Marku.

Pamatovala si, jak na něj čekávala na druhé straně Atlantiku, než se přestěhovala zpátky do Londýna. Terminál 7 na Kennedyho letišti, který používala společnost American Airlines, byl strohý: žádná bistra a obchody, v nichž by se dal zabít čas, jen stánek s novinami, stánek s kávou a řada tvrdých plastových židlí. Brávala si s sebou notebook, kdyby měl náhodou zpoždění, ale stejně nedokázala pracovat, protože zvedala hlavu pokaždé, když někdo prošel kolem bariéry. Nechtěla propást okamžik, kdy ji Mark poprvé zahlédne a po tváři se mu rozlije úsměv. Zpočátku ten úsměv zakrýval přehnaným komickým zubením, jako by se za své radostné pocity styděl, ale brzy toho nechal a zavedli rutinu, kterou pokaždé dodržovali: Nejdřív ji stiskl, až se bála, že jí zláme žebra, potom si vzali taxi a jeli přímo do jejího bytu a do postele. Pak se oblékli a zašli do Westvillu na Desáté ulici na hotdogy.

Dveře se teď otevíraly pravidelněji a propouštěly plynulejší proud lidí. Hodně hlasů mluvilo s americkým přízvukem, takže to mohli být cestující z Markova letu. Předchozí letadlo přiletělo z Egypta a to další bylo z Maroka. Vstala a šla ho vyhlížet. Prošlo několik mužů v oblecích s lehkými kufříky, dva páry, rodina bojující s nestabilní hromadou zavazadel na vozíku, který měl zaseklá přední kolečka. Jeden prcek si všiml tatínka dřív než maminka, vytrhl se jí z ruky a překvapivě rychle se batolil přímou čarou k němu. Podlezl pod bariérou a davem projela vlna smíchu.

Po pětadvaceti minutách už věděla, že muselo dojít k nějakému zdržení. Mark býval téměř vždycky mezi prvními, kteří vystoupili, a tentokrát si vzal jen příruční koženou tašku, takže nemusel čekat na zavazadla. Možná si v letadle něco zapomněl a vrátil se pro to, nebo ho vybrali na namátkovou celní prohlídku. Odhrnula si rukáv a podívala se na hodinky, dárek, který dostala od matky, když začala chodit na univerzitu. Deset pět. Vyhledala si Markovo číslo na mobilu, ale pak si to rozmyslela – kdyby mu zavolala, celé by to zkazila. Počká ještě deset minut a pak mu zavolá, bude-li to nutné.

Ve čtvrt na jedenáct už se však americké přízvuky vytratily a většina lidí procházejících dveřmi spolu hovořila kulometnou španělštinou. Jediný člověk, který čekal stejně dlouho jako ona, byl zhruba padesátiletý muž v tmavěmodrém blejzru a plátěných kalhotách, a i ten se teď své dcery dočkal. Hannah napadlo, zda nepopletla datum, ale ne, byla si jistá, že Mark mluvil o pátku a obvyklé době.

Vytočila jeho číslo. Hovor spadl přímo do hlasové schránky a Hannah zavěsila. Nestávalo se mu, že by zmeškal let, ale možná se mu to tentokrát stalo. Třeba mu uletěl spoj a on se dostal až do dalšího. Už to jednou udělal, když se vracel z Toronta do New Yorku.

Znovu se podívala na monitory. Jeho let už se na nich ani neukazoval. Sjela očima dolů a uviděla dva další lety z New Yorku: Jeden právě přistál, druhý měl přistát za chvíli. Možná bude v některém z nich. Pokud ano, zavolá nebo pošle zprávu, hned jak bude moct zapnout telefon.

Dav prořídl a Hannah se dostala na místo u bariéry přímo proti dveřím – na „zlaté místo“, jak mu říkal Mark. Každých pár minut kontrolovala telefon a čekala až do jedenácti hodin a deseti minut, tedy skoro celou další hodinu. Když dveřmi prošli poslední cestující z druhé americké várky, zavolala mu, a zase se hned dostala do hlasové schránky.

Pomalu se jí zmocňoval strach. Jestliže letěl jiným letadlem, proč jí nezavolal? Co když se s jeho letadlem něco stalo? Ještě jednou zkusila zatelefonovat a pak opustila místo u bariéry a vyrazila k požárnímu východu. Informace byly v odletové hale a projít dvorem mezi oběma budovami bylo rychlejší než se motat bludištěm tunelů a eskalátorů.

Venku foukal vítr a proháněl dešťové kapky jako hejna drobných rybiček; na okamžik je nadzvedl a hned zase vrhl proti zemi. Těžké dveře se Hannah vytrhly z rukou a práskly za ní. Nad hlavou jí proletělo další letadlo bojující s mraky a kolem se rozléhalo burácení jeho motorů. Hannah sklonila hlavu a rozběhla se.

Utíkala maximálně třicet sekund, ale když vběhla do odletové haly, vlasy měla úplně mokré. Na rozdíl od příletové haly měla ta odletová na třetím terminálu vysoký strop, byla pěkně osvětlená a moderní, ale sotva Hannah našla stánek American Airlines, které Mark obvykle používal, žena za pultem si právě oblékala sako.

„Zrovna jsem vypnula počítač,“ řekla, aniž zvedla zrak.

„Jen jsem chtěla vědět, jestli můj manžel dnes večer letěl.“

„Aha.“ Žena zvedla hlavu a tvář se jí rozjasnila. „To bych vám kvůli ochraně osobních údajů stejně nemohla říct.“

Hannah taková protivná byrokracie dráždila. „To myslíte vážně?“ zeptala se. „Je to můj manžel.“

„Je mi líto.“ Žena pokrčila rameny a zdálo se, že má radost z toho, jak může uplatnit svou moc. Hannah se přestala zlobit na byrokracii a přeorientovala se přímo na úřednici. I když pracovala blízko letištních obchodů, neomlouvalo to její přeplácaný make-up. Kolik let jí pod tou betonovou maskou vůbec je?

„Podívejte se,“ začala Hannah a položila ruce na pult, „stačí mi vědět, jestli je můj muž v bezpečí. Mohla byste mi aspoň říct, jestli měly lety z New Yorku dneska nějaké problémy?“

Žena vzdychla. „Nic takového. Jen zdržení kvůli větru.“

„Díkybohu.“

Hannah už byla v půli cesty zpátky přes halu, než si uvědomila, kam jde. Znovu zkusila zavolat Markovi. Pořád nic. Tentokrát mu nechala vzkaz. „Ahoj, to jsem já. Jsem na Heathrow. Kde jsi? Přijela jsem tě vyzvednout, ale nemůžu tě najít. Jestli jsi tady, zavolej mi.“ Zaváhala. „Doufám, že je všechno v pořádku. Zavolej mi, prosím tě, hned, mám o tebe strach.“ Zasmála se, aby dala najevo, že ví, jak ustrašeně to zní: Mark byl ten poslední, kdo by se dostal do nějaké kaše, takže pokud se nic nestalo s letadlem, není nic ani jemu.

Zavěsila a přemýšlela, komu by měla zavolat. Jeho asistentce Neeshe? Ne, už je skoro půl dvanácté. A kdyby Neesha věděla o nějakém problému, kontaktovala by ji. Totéž platilo o jeho obchodním partnerovi Davidovi. Mark tentokrát letěl do Ameriky sám, takže nebylo možné si to u nikoho ověřit. Jestliže se jí ani později neozve, bude muset počkat do rána, než začne telefonovat.

Nahoře na parkovišti sotva odolala chuti nakopnout automat na lístky. „Dvacet liber za blbý dvě hodiny?“ Její hlas se rozléhal prázdnou halou.

Silnice do Londýna se také vyprázdnila a pouliční osvětlení vytvářela na asfaltu izolované kaluže světla. Na vyvýšeném úseku nad Brentfordem se zadívala do kanceláří, až do pondělka opuštěných, v nichž se rýsovaly přízračné siluety stolů, židlí a počítačů, a náhle ji vyděsila myšlenka, že se dívá na obraz vlastní kariéry – vzdálený, vybledlý a uzamčený za sklem, skrz které vidí, ale nemůže se za ně dostat.

Když sjela na Quarrendon Street, ztratila poslední zbytek naděje. Pokud se Mark někdy vrátil dřív než ona, vítala ji při příjezdu světla zářící ze všech oken, dnes však byl dům tak potemnělý, jak ho zanechala.

Musela se tu stavit Lynda, jeho uklízečka – jejich uklízečka –, protože ve vzduchu bylo silně cítit leštidlo na nábytek. Hannah si v kuchyni vzala láhev vína, nalila si sklenici, usadila se k notebooku a přečetla si e-maily. Někdy se jí stávalo, že jí několik hodin nechodily zprávy na mobil, a potom přišly všechny najednou. To ale nebyl tenhle případ, poslední e-mail na mobilu i na počítači byl ten, v němž se jí bratr ptal, jak proběhl pohovor.

Otevřela nový e-mail a začala psát Markovi.

Ahoj, opozdilče, napsala. Předpokládám, že jsi buď ještě v letadle, nebo máš něco s telefonem, tak to zkouším takhle. Dej mi vědět, co se děje. Stýská se mi po tobě. Dům je bez tebe prázdný – a postel taky…

Napila se vína – bylo vynikající: Markova představa o víně na každodenní pití se nacházela v trochu jiném cenovém rozpětí než její. Vstala a odnesla si sklenici k francouzskému oknu, které se otevíralo na dlážděný dvorek za domem. Když si zastínila oči, aby si je ochránila před světlem zevnitř, viděla dlažební kostky a vzadu keře a ozdobnou třešeň. Vítr na dvorku napáchal pěknou spoušť. Jedna dřevěná židle odletěla na kamenné koryto, v němž Hannah přes léto pěstovala rajčata, a dlažba byla zasypaná listím a větvičkami. Prostě nepořádek. Přestane-li pršet, bude to muset zítra uklidit.

Nad hlavou jí proletělo letadlo směrem k Heathrow – tu a tam se vynořilo z mraků, pak se za ně zase schovalo. Mark je nejspíš ještě nahoře, řekla si, za pár hodin se probudí, on bude ležet vedle ní v posteli a ona z toho málem dostane infarkt, protože si bude myslet, že se k ní někdo vloupal.

Otočila se zpátky do pokoje a zarazila se. Ještě pořád se jí občas stávalo, že ji sama velikost domu zaskočila. Když jí Mark tehdy řekl, že si ho koupil, když mu ještě nebylo třicet, omráčilo ji to; od doby, kdy se do ulice nastěhovali, se tu prodaly další dva domy a oba za cenu přes dva miliony. „Ale to je teď,“ namítl. „Já jsem ho kupoval před dvanácti lety, než reality podražily, a byl v příšerném stavu. Koupil jsem ho od starých lidí, kteří do něj od šedesátých let neinvestovali, a musel jsem ho celý zrekonstruovat – elektřinu, rozvody, všechno.“

„Ale i tak…“

Mark pokrčil rameny. „Měl jsem štěstí, dařilo se mi a cena byla dobrá. Byla to skvělá investice.“

Musela si chvíli zvykat, že tohle je teď její kuchyně. Líbila se jí ta, kterou měla v bytě v New Yorku, s holými cihlovými zdmi a industriálními prvky, ale tváří v tvář tvrdé realitě si musela přiznat, že to byl v podstatě jen dvoumetrový kus chodby. Aby mohla vařit, musela hrát něco jako posunovací skládanku a na malinké pracovní ploše, sporáku a stoličce neustále hledat nové místo pro talíře, nože a krájecí prkénka. Nová kuchyně byla asi tak desetkrát větší. Kdyby náhodou potřebovala uvařit třeba pro třicet lidí, klidně by mohla a nikdy by jí nechybělo místo.

Všechno tu bylo velké – všechno.

Kdyby to nebylo tak stylové, vypadalo by to snobsky. Původní stěna kuchyně byla probourána do postranní chodby, čímž se získal další metr osmdesát na šířce, přitom už předtím byla kuchyně široká šest metrů. Část vysokého stropu byla prosklená obrovskými tabulemi skla kvůli lepšímu světlu a podlahu se zabudovaným vytápěním pokrývala velšská břidlice. Pracovní desky byly ocelové, sporák velký jako v restauraci a vedle dveří do obývacího pokoje stála dvoudveřová americká lednice.

„Nemohl jsem se vrátit k nějaké mrňavé chladničce,“ namítl Mark. „V Tribece jsem měl lednici jako šatní skříň a nic menšího už mě neuspokojí.“

„Rozmazlenče.“

„Vinen.“ Zazubil se na ni a v koutcích očí se mu objevily vějířky.

Prudce se jí po něm zastesklo. Šla k notebooku a hledala nějaké zprávy o letech z New Yorku, nejen z Kennedyho letiště, ale i z Newarku a z La Guardie. Nic. Nebuď neurotická, napomenula se, děláš z komára velblouda. Určitě to má nějaké jednoduché vysvětlení a Mark bude zítra doma. Nic se neděje.

KAPITOLA DRUHÁ

Když se Hannah probudila, kolem závěsů se dovnitř prodíralo světlo. Druhá půlka postele byla prázdná, ale Hannah se často budila sama, když Mark cestoval, takže jí chvíli trvalo, než si uvědomila, že dnes by to tak být nemělo. Nadzvedla se na lokti a natáhla se po telefonu. Nic nového.

Na minutu si lehla a přemýšlela, potom odhodila přikrývku a vstala. Přes opěradlo křesla byl přehozen Markův oblíbený šedý kašmírový svetr a Hannah si ho natáhla přes pyžamo. V přízemí na rohožce našla poštu: účet za elektřinu, výpis z banky Coutts pro Marka a další dopis z realitní kanceláře, která zkoušela, zda by neprodali dům. Účet a oznámení nechala na stole v hale spolu s poštou z předchozího dne a vrátila se do kuchyně.

Než se jí uvařila voda, zkontrolovala e-mail na notebooku, ale našla jen nějaké reklamy. Z Penrose Price také nic, a to tam byla na pohovoru už před týdnem. Opravdu o tu práci stála, firma, do které šla včera, nebyla na tak vysoké úrovni. Ale kdyby jí chtěli dát vědět e-mailem, nepsali by v sobotu, a kromě toho by spíš poslali normální dopis, protože to lépe odpovídalo jejich stylu. Teď už ji každopádně čekalo odmítnutí, ať přijde jakýmkoli způsobem. Kdyby ji přijali, dávno by to věděla.

Vypila kávu a přemýšlela, co bude dělat. Možná Mark chytil noční let a teď přistává na Heathrow. Zvedla telefon a stiskla opětovné vytočení předchozího čísla. Ozvala se jí hlasová schránka. Tentokrát nenechala vzkaz, jeden už přece nechala večer a ještě napsala e-mail. Mark musel vědět, že si o něj dělá starosti. Naštvalo ji, jak je lehkomyslný – co je tak těžkého na tom, vzít telefon a nechat dvacetisekundovou zprávu? Vzápětí se jí však zmocnila úzkost. Něco se stalo. Tohle se mu nepodobalo – nikdy by se takhle neopozdil a nedal vědět, co se děje.

Bylo za pět minut devět, trochu brzké ráno na sobotu, ale Neesha měla tříleté dítě, nejspíš vstala už před několika hodinami. Hannah projela kontakty na mobilu, aby našla její číslo.

Markova asistentka byla půvabná žena napůl francouzského, napůl indického původu, která vyrostla v Jižní Africe, ale vychodila londýnskou ekonomku, kde potkala svého budoucího manžela Stevena. Bylo jí dvacet sedm a Mark jí nedávno dovolil, aby řídila své vlastní menší projekty, protože se bál, aby mu neutekla. Její syn Pierre se narodil asi tak o deset let dřív, než to měla v plánu, jak se svěřila Hannah na letní party firmy DataPro, ale na ambicióznosti jí to neubralo. Mark se nechal slyšet, že bude-li stejně dobrá projektová manažerka jako asistentka, mohla by se do pěti let dostat na nejvyšší místo v týmu.

Telefon zvonil, po šesti nebo sedmi zazvoněních se ale ozval záznamník a Neeshin hlas požádal, aby zanechala zprávu.

Hannah si odkašlala, protože měla najednou sucho v krku. „Ahoj Neesho,“ pozdravila. „Tady Hannah Reillyová. Omlouvám se, že vám volám o víkendu, ale nemohla byste mi prosím zavolat, až tuhle zprávu dostanete?“

Po dvou toastech a rychlém prolétnutí zpráv na internetu vyšla do patra a oblékla se na běhání. Moc ji to sice nebavilo – nic si nenalhávej, ozval se její vnitřní hlas, naprosto to nenávidíš –, ale během uplynulých tří nebo čtyř měsíců se z toho stala součást její rutiny, která jí pomáhala udržet si zdravý rozum. Děsivě dobře si uvědomovala, jak snadno by bez řádného denního režimu obsahujícího fyzické cvičení mohla upadnout do deprese. Nemohl za to její život s Markem – když s ním o tom mluvila, zeptal se, zda s ním není šťastná, a ona se na něj podívala, jako by zešílel –, ale práce, respektive to, že žádnou neměla.

Přestože za něj byla provdaná už skoro osm měsíců, první tři měsíce po svatbě zůstala v New Yorku. Mark častěji pracoval v americké pobočce DataPro a mluvili o tom, že by se tam přesunul a létal místo toho navštěvovat londýnskou firmu. V Londýně by to převzal jeho nový partner David. Asi tak po měsíci ovšem o stěhování mluvili stále méně a pak jednou v pátek večer Mark dorazil s provinilým výrazem. Připravil dvě obvyklá martini – s vodkou a brusinkovým likérem – a sdělil jí, že konzultanti, které si najali, aby jim poradili se zefektivněním provozních nákladů během přesunu, jim silně doporučili zavřít americkou pobočku. Několikrát si prošel čísla a zjistil, že to dává smysl.

„Víš to jistě?“ zeptala se Hannah a sevřelo se jí srdce.

„Bylo to jejich hlavní doporučení – jediné, které může nějak ovlivnit naše náklady. Taky se mi to nelíbí, vždycky jsem chtěl mít kancelář v New Yorku, však víš – ale zdejší byznys můžeme řídit i z Londýna. Nepotřebujeme tady být fyzicky přítomní. Moc mě to mrzí, Han.“

Hannah měla asi tak pětkrát nižší plat než on a byla jen zaměstnankyní, nikoli majitelkou firmy jako Mark. Také tu byla otázka víz – oba měli britské občanství a bylo by pro ně nejjednodušší žít v Londýně; Mark tam měl navíc koupený dům, kdežto ona si byt ve West Village jen pronajala. Ještě než to vyslovil, věděla, že mají-li žít spolu, je jen logické, aby se přestěhovala. Po několika marných pokusech přesvědčit Leona, jejího starého šéfa, aby jí dovolil otevřít pobočku v Londýně, Hannah své zaměstnání opustila, sbalila si věci a přestěhovala je do Anglie. Jejích sedm let života a práce v New Yorku se uzavřelo. Než potkala Marka, myslela si, že bude žít v New Yorku až do smrti.

I když samozřejmě hlavně chtěla být s ním, stejně ji překvapilo, jak se jí v Londýně líbí. Ještě než poznala Marka, často se sem vracela, aby navštívila bratra, rodiče a přátele, ale po dvou nebo třech letech se tu začala cítit jako turistka, někdo, kdo vidí jen to hezké, restaurace, galerie, nové bary, do nichž ji přátelé vodili, ale vlastně sem nepatří, nemá k městu skutečný vztah.

Tenhle pocit už zmizel a s radostí se vrátila k některým britským tradicím, které jí chyběly. Minulý týden šli s Markem do Bishops Parku na každoroční listopadový ohňostroj. Americký obchoďák Macy’s sice na Den nezávislosti pořádal opravdu efektní ohňostrojovou show, ale pro ni to nemělo ten správný náboj, nepojily se s tím vzpomínky na všechny ty místní ohňostroje, na které chodila s rodiči, když byli s Tomem ještě malí. Pochutnávali si tehdy na jablíčkách v karamelu a sledovali zapalování slavnostního ohně, na který se už týdny předtím shromažďoval shrabaný zahradní odpad, rozbité palety a kusy ztrouchnivělých dřevěných plotů, dokud hromada neměřila třeba pět nebo šest metrů. V Bishops Parku to bylo jiné – oheň se tu kvůli vyhlášce zapalovat nesměl –, ale vlhká listopadová tráva voněla stejně jako ve Worcestershiru a Hannah se ráda dívala na Temži, která tiše plynula ve tmě na okraji parku a odrážela modré, zelené a červené záblesky z nebe.

V chodbě si sedla na spodní schod, aby si zavázala tenisky. Pak vyšla z domu a klíč si schovala do kapsy v bundě a uzavřela ji na zip. Keřík za přední zdí byl zmáčený nočním deštěm a na dokonalé pavučině na sloupku u branky se leskly kapky jako skleněné korálky. Opatrně otevřela branku, aby pavučinu neporušila.

Dlouhými kroky vyrazila po Quarrendon Street, aby si protáhla nohy. Některé sousedy už znala aspoň od vidění a kývnutím pozdravila muže z čísla dvacet tři, který šel po chodníku s novinami a sáčkem, v němž měl nejspíš croissanty z pekařství. Tázavým výrazem a šedými vlasy, jež se mu otíraly o sametový límec béžového tříčtvrtečního kabátu, jí připomínal Billa Nighyho. Představoval typického zdejšího obyvatele: Bydlely tu buď bohaté rodiny, které každé ráno vodily děti v nažehlených uniformách a slaměných kloboučcích do nedaleké soukromé přípravky, nebo dobře udržovaní postarší lidé, jejichž potomci už opustili hnízdo. Nebylo obvyklé, aby si tu koupil dům dvacetiletý svobodný mládenec – pro ty tu byly modernější čtvrti jako Fulham –, a i když tu bylo draho, o nějakém šmrncu se mluvit nedalo. Mark si mohl vybrat nějaký zrekonstruovaný loft v Docklands nebo v East Endu, vybavený sklem, chromem a obří koženou sedačkou, ale zvolil tradiční viktoriánský rodinný dům. Hannah se to líbilo.

Přešla New King’s Road a pomalu se rozběhla po chodníku. Ze stromů, za nimiž se skrývaly přeplácené regentské domy, kapala voda a s plesknutím dopadala na spadané listí, slepené na zemi do promáčené homogenní vrstvy.

Hannah tušila, že nebude jednoduché sehnat novou práci, zvlášť takovou, jakou měla v New Yorku, ale i tak to hrubě podcenila. Myslela si, že se zkušenostmi ze Států a reputací odbornice, která dokáže připravit kampaně úspěšné na obou stranách Atlantiku, najde i ve stávajícím ekonomickém klimatu nové zaměstnání do tří čtyř měsíců. „Vždycky se berou ti nejlepší kandidáti,“ řekl Mark, když o tom poprvé mluvili. „Možná bude trvat, než se najde něco, co by ti vyhovovalo, ale neboj se, že bys nesehnala práci. Budou tě chtít – ještě se o tebe poperou.“

Jenže se nepoprali. Bylo to už pět měsíců, a přestože třikrát postoupila do finálního kola pohovorů, nedostala jedinou nabídku. Zpočátku se sebejistě hlásila jen na místa, která byla na stejné úrovni jako její staré, ale když uplynuly tři měsíce a potom čtyři, začala snižovat nároky. Říkala si, že je to logické – v Británii je recese, je tu nouze o práci, možná byla příliš arogantní, když si myslela, že hned dostane podobné místo; koneckonců, u Leona pracovala na svém postupu deset let. Protože však nezískala ani horší zaměstnání, začaly ji přepadat myšlenky, není-li problém v ní.

„Ne,“ ujistil ji Mark minulou neděli na procházce v Richmond Parku. Vzal ji za ruku a zasunul si ji pod paži, mezi dvě vrstvy tmavěmodrého vlněného flauše. Hannah se k němu přitiskla a dívala se, jak se obláčky jejich dechu vzájemně mísí. Byl sice teprve začátek listopadu, ale přes noc mrzlo a země křupala pod nohama. Mark měl červené ušní lalůčky. Vykukovaly mu zpod vlněné čepice.

„To je kvůli recesi,“ prohlásil. „Víš, že jsi dobrá, a práce se nakonec najde. Je to jako se vším, čekáš a čekáš, až už si myslíš, že dál čekat nezvládneš, a ve chvíli, kdy si myslíš, že exploduješ nebo skočíš z mostu, se to konečně stane.“

„Co ty víš o skákání z mostu, pane nejmladší magnáte v širokém okolí?“ poškádlila ho a šťouchla ho loktem do boku, ale věděla, že s tím čekáním má pravdu. Po vysoké měla štěstí – „Kdepak, štěstí s tím nemělo nic společného,“ tvrdil Mark – a získala jedno z mála absolventských míst v agentuře J. Walter Thompson, ale v práci u menší firmy, kterou si našla potom, zůstala zaseknutá skoro rok, než usoudila, že musí odejít, nebo zemře nudou. Tehdy se domnívala, že další reklamu na psí žrádlo už nezvládne, aniž by zešílela. Práce u Leona ji od toho díkybohu osvobodila, ale teď se ocitla ve stejné situaci. Vlastně v ještě horší: tehdy aspoň nějakou práci měla, i když za mnoho nestála. Teď si s každým uplynulým týdnem uvědomovala, jak se jí placená práce vzdaluje a jak zastarávají i její nejnovější kampaně. Její hodnota se snižovala.

Doběhla k parčíku Eel Brook a přidala na tempu. Prokličkovala kolem dvojité zábrany, která cyklistům znemožňovala vjíždět do parku, a vběhla na trávu. Země byla promáčená a špatně se po ní běželo, ale donutila se oběhnout dvě strany čtverce, než se zastavila u malého hřiště v rohu. Zlepšovala se, jenže běžkyně od přírody – jako ti, kteří kolem ní teď klusali dvojnásobnou rychlostí a bez známek zadýchání – z ní nikdy nebude. Měla dobrou kondici, ovšem špatné fyzické předpoklady, nebo si to aspoň myslela. Věřila, že kdyby byla typický sportovní typ, šlo by jí to mnohem snadněji. Mark jí navrhl, aby radši chodila do posilovny, jenže Hannah se nechtělo platit osmdesát liber za měsíční permanentku, dokud nebude mít stálou práci. Mark se jen smál a připomněl jí, že jsou manželé, a co je jeho, je tudíž i její, ale Hannah stejně nechtěla.

Rozepnula si kapsu a zkontrolovala telefon, nemá-li nepřijatý hovor. Nic. Podívala se na hodiny: deset hodin a dvacet minut. Vzhledem k pětihodinovému časovému rozdílu bude trvat ještě dlouho, než bude moct zavolat někomu v New Yorku, zvlášť když je sobota. Bude muset počkat minimálně do půl druhé. Vrátila telefon do kapsy a protáhla si ruce za hlavou. Cítila, jak má napjatý krk a ramenní svaly. Kousek od ní šmejdil čenichem v pytlíku od brambůrek vypasený černý labrador, než si toho jeho majitelka všimla a přísně ho přivolala k sobě.

Hannah začínala být zima, proto se znovu dala do pohybu. Díky sportu měla pocit, že má aspoň nějaký cíl, že má něco na práci. Každý den trávila několik hodin čtením odborného tisku, prohlížením kampaní jiných autorů a psaním e-mailů na různé kontakty, aby se zeptala, zda někdo neví o volném místě, ale když se na chvíli zapomněla soustředit, zdálo se jí, že se den proměnil v rozmazanou skluzavku hodin, po které bezmocně sjela dolů. Totéž se jí stane dneska, pokud tomu nezabrání. Naučila se nehledat práci o víkendech, aby rozlišila pracovní dny od nepracovních, jakkoli to bylo umělé, ale dnes potřebovala něco dělat, aby nepropadla sílícímu pocitu, že je něco špatně.

Po dvou únavných kolečkách zamířila domů, zkontrolovala telefon a notebook a šla se nahoru osprchovat. Mark nechal koupelnu zrenovovat ve stejnou dobu jako kuchyni, a i když nebyla velká, byla to rozhodně nejvznešenější koupelna, jakou kdy Hannah v soukromém domě viděla. Všechno zařízení – sprcha, vana a dvě umyvadla – bylo elegantní a bílé, takže kontrastovalo se šedou dlažbou a tmavým, téměř černým dřevem, jehož název sice znala, ale úspěšně zapomněla. Možná wenge? Nebyla si jistá. Díky třem vysokým orchidejím a ručníkům, které vypadaly jako nové, kdykoli je vytáhla ze sušičky, by to tu mohlo připomínat hotelovou koupelnu, ale Mark se tomu vyhnul zachováním některých původních prvků – říms nad okny a viktoriánského vzorovaného skla – a výsledek působil stylově a luxusně.

Když si utírala vlasy do ručníku, na skříňce za dveřmi zazvonil odložený mobil. Sehnula se a zároveň se podívala na hodiny vedle postele. Jedenáct. Jestliže je Mark ještě v New Yorku, je dost brzo. To bude Neesha.

„Hannah?“

Mark. Hannah pocítila osvobozující úlevu. „Ty žiješ,“ vydechla. „Díkybohu, už jsem se bála, že budu muset hledat tvoje instrukce k pohřbu.“ Odnesla si telefon k posteli a sedla si. „Co se děje?“

„Omlouvám se, že jsem včera nezavolal. Panebože, byla to fakt pohroma – vážně, Han, hotová komedie. Nejdřív se ten chlap zaseknul v zácpě, takže měl tři čtvrtě hodiny zpoždění a mně uletělo letadlo, ještě než jsme vůbec začali, ale snažili jsme se sejít už půl roku, tak jsem to nějak skousnul a řekl jsem si, že poletím dalším letadlem. Nakonec jsme byli na snídani skoro do půl desáté a vzal jsem si taxi rovnou na letiště, jenže doprava byla hrozná, a když jsem se tam konečně dostal, všechny lety byly plné, narvané do posledního místa. Byl jsem tam do tří a snažil jsem se najít nějaké volné místo, ale pak jsem to vzdal a vrátil jsem se do města.“

„Proč jsi mi nezavolal?“

„Chtěl jsem zavolat z taxíku, ale pak mi zatelefonoval David s nějakým problémem, který jsme řešili celou věčnost, a stejně jsem si říkal, že bych měl brnknout, až budu vědět, kterým spojem poletím. Ale když jsem pak na letišti chtěl vytáhnout mobil, zjistil jsem, že jsem ho nechal v taxíku. Číslo taxíku jsem neznal, takže nemám šanci dostat ho zpátky – přišel jsem o všechny kontakty, fotky, prostě o všechno.“

„To naštve.“ Růžkem ručníku si otřela potůček vody, který jí stekl po zátylku. Najednou na něj byla pěkně naštvaná. Kristepane, vždyť jela na Heathrow uprostřed bouřky, strávila tam dvě hodiny a celou noc si představovala všechny možné letecké katastrofy. „Proč jsi mi nezavolal z budky?“ zeptala se poněkud podrážděně.

„Stydím se to přiznat,“ řekl a i na vzdálenost tisíců kilometrů to znělo provinile, „ale neznám tvoje číslo nazpaměť. Bez mobilu jsem nahraný.“

Zarazila se a zjistila, že si jeho číslem také není jistá, vlastně znala jen tu 675 na konci. Jakmile si kontakt zaznamenala do telefonu, už se ho nepotřebovala učit nazpaměť. „Mohl jsi napsat e-mail.“

„Chtěl jsem, ale když jsem se vrátil do hotelu, nefungovalo jim wi-fi – už víš, co jsem myslel tou komedií? Pak jsem si na chvíli sedl a okamžitě jsem vytuhnul. Když jsem se vzbudil, byla u vás už půlnoc a myslel jsem si, že budeš spát.“ Vzdychl. „Teď už wi-fi funguje, proto vím tvoje číslo. Vzpomněl jsem si, že jsi ho před pár týdny psala Pippě do toho e-mailu kvůli večeři. Bože, já jsem tak starej. Můj krk – spal jsem na křesle tři hodiny s hlavou na stranu. Myslím, že jsem se ani nepohnul.“

Hannah cítila, jak ji opouští zlost. Poslední dobou hodně pracoval, i na svůj obvyklý standard. Vzhledem ke krizi jeho firma DataPro stagnovala a Mark se snažil, aby všichni klienti dostávali ten nejlepší servis i nejmodernější software, díky kterému se společnost proslavila. A k tomu tu ještě byla ta záležitost s prodejem. Před měsícem ho s Davidem oslovila americká společnost, jeden z jejich největších konkurentů, a přestože Hannah předpokládala, že Mark nabídku okamžitě odmítne, jeho to zaujalo a nakonec i nadchlo.

„Vidím to tak,“ řekl jí pár dní po prvním kontaktu u snídaně, „že by to mohla být úžasná příležitost.“ Zastavil se s nožem ve vzduchu v půlce mazání toastu. „Řídím DataPro od svých třiadvaceti a možnost, že bych mohl dělat něco jiného, je vzrušující. Vlastně boží. Kdybychom firmu prodali, mohl bych ty peníze použít na založení něčeho nového. Ale už je mi čtyřicet, jsem ženatý…“

„Vážně?“

„Fakt.“

„To jsem netušila. Ta ženská má ale štěstí.“

„Spíš bezbřehou trpělivost – podle toho, koho se zeptáš.“ Usmál se na ni. „Rád bych trávil víc času s tebou a méně v práci. A možná budu muset v ne moc vzdálené budoucnosti brát ohledy ještě na další osoby…“

„Další…? Aha.“ Najednou se na ni zadíval tak vážně, že raději uhnula pohledem a natáhla se pro konvici s kávou. Byla si sice jistá, že by chtěla děti, ale zatím si na tu myšlenku ještě zvykala. Nejdřív si musela uvědomit, že je vdaná – občas, když byla sama, si na to vzpomněla a skoro se lekla. Jak k tomu došlo? Ještě před rokem byla single.

„Kdy se asi vrátíš?“ zeptala se teď. „Dostaneš se dneska do letadla? Volal jsi na letiště?“

„No, to je právě to. Ten člověk, se kterým jsem se včera potkal, s námi zřejmě chce podepsat smlouvu, ale chce, abych se ještě sešel s jeho partnerem. Ten partner byl teď v Kalifornii, takže včera a ve čtvrtek nebyl k dispozici, ale v pondělí bude v New Yorku a navrhl, abychom se všichni sešli.“

„Aha.“

„Já vím. Včera jsem mu řekl, že to nejde, ale teď je stejně víkend v háji, klidně tu můžu zůstat a sfouknout to najednou, místo abych sem letěl znovu, zvlášť když to můžeme hned podepsat. Říkali, že by se jim hodilo pondělí odpoledne, takže bych mohl chytit noční let a v úterý ráno být doma. Nevadilo by ti to?“

„Když pominu, že jsem těžce zklamaná,“ zasmála se, aby nepoznal, že je opravdu hodně zklamaná. „Ne, vůbec ne, ty blázne, jasně že mi to nevadí. Dává to smysl. Jak jsi říkal, mohla by z toho být velká věc.“

„Dost velká, aby to ovlivnilo potenciální nabídku na odkup. Když budeme mít takového zákazníka, zvlášť ze Států a ještě v téhle době…“

„Tak to vyjde, co? A jde jen o pár dnů, to přežiju. Poslyš, když máš volný víkend v New Yorku, mohl bys zavolat Antovi a Roisin, jestli nemají chvilku.“

„Dobrý nápad, to bych mohl. Můžeš mi poslat jejich číslo?“ Slyšela, že se něčeho napil a potom zacinkal šálek na talířku. Mark nesnášel obyčejné hrnky – občas si ho kvůli tomu dobírala. „Co Penrose Price, ozvali se?“ zeptal se.

„Ne, a snažím se na to přestat myslet. Prostě se to nestane.“

„Nevzdávej to.“

„Ne, nemá to cenu. Musím na to zapomenout a jít dál.“

„Dobře, tak si udělej hezký víkend, ano? Žádné pátrání po místech.“

„Slibuju.“

„Co kdyby sis zašla třeba na to promítání Herzogových filmů?“

„Ne, chtěl jsi jít přece taky, zkusíme to v týdnu, až se vrátíš. Zavolám bráchovi, jestli by nešel na večeři.“

„Dobrý nápad. Já to vezmu popořadě, zajdu do posilovny a zkusím rozhýbat ten krk, abych celý víkend nechodil jako Frankensteinovo monstrum.“ Ztišil hlas do důvěrného šepotu. „Budeš mi chybět. Nedělej si žádné plány na úterý, vezmu si odpoledne volno, když budu moct. Můžeme něco podniknout.“

Dosušila si vlasy, oblékla se, vrátila se do kuchyně a poslala Markovi Antovo a Roisinino číslo. Třeba by se s nimi mohl sejít dnes na večeři nebo zítra na snídani v Cobble Hillu; bylo tam takové místo hned za rohem od jejich bytu, kde dělali úžasná vajíčka s paprikou a kváskovými toasty. A ty jejich koktejly – vynikající, hned by si jeden dala. Alkohol jí přes den většinou nesvědčil, ale americká kultura pozdních nedělních snídaní s mimózami ze šampaňského a Bloody Mary byla civilizovanou výjimkou a newyorskou specialitou, která jí chyběla.

Představila si, jak Mark sedí u stolu s Antem a Roisin, a přepadla ji žárlivost. Měla ty dva moc ráda, byli to její nejlepší přátelé za oceánem. Roisin poznala, když si společnost Ecopure, pro kterou pracovala, objednala u jejich agentury tiskovou reklamu na novou řadu přírodních čisticích prostředků. Hannah ji jednou vytáhla na oběd a zjistila, že si s ní rozumí tak, že jí to skoro připadalo, jako by se zamilovala. Mluvily spolu o životě, o rodičích, o tom, kde vyrůstaly. Roisin odešla do New Yorku ze San Franciska, když jí bylo devatenáct, a pracovala ve třech zaměstnáních, dokud si nenašetřila na studium marketingu na Newyorské univerzitě. Hannah se ta představa odhodlané a soustředěné devatenáctileté Roisin moc líbila. Následující týden, když si večer nepracovně vyrazily a dlouho po půlnoci vyvrávoraly z nějakého podniku v East Village, Roisin ji objala a poněkud neartikulovaně jí sdělila, že od chvíle, kdy poznala Anta, poprvé potkala někoho, koho by mohla mít stejně ráda.

Ti dva také seznámili Hannah s Markem. Ant loni významně povýšil a s Roisin se rozhodli, že si za jeho vyšší plat pronajmou letní sídlo na Long Islandu. Na hledání už sice bylo trochu pozdě, ale přesto se jim za pár týdnů podařilo objevit starší, trochu zchátralý kamenný domek v Montauku, pár minut pěšky od pláže. Někdy tam jezdili sami, ale většinou na víkendy zvali přátele z města. Hannah pozvali pokaždé a téměř vždycky dostala jeden ze dvou maličkých zadních pokojů, který voněl mořem a z něhož byla vyhlídka na dlouhou lagunu za domem. Asi tak šest týdnů poté, co si domek pronajali, přijela taxíkem ze stanice a v zahradním křesle na verandě spal vysoký tmavovlasý muž. Na hlavě měl Roisinin panamák, stažený přes oči, dlouhé bosé nohy si opřel o dřevěnou bednu, kterou používali jako venkovní odkládací stolek, a v ruce mu teplal zbytek piva v láhvi. Spal tak tvrdě, že se nevzbudil, ani když Hannah ujela ruka na síťových dveřích a ty se za ní hlučně zaklaply.

Na kuchyňském stole ležel vzkaz, že všichni ostatní šli na pláž. Šla tedy také, a když našla Roisin na obvyklém místě pod dunami, zeptala se, kdo je ten muž.

„To je Mark, Antův nový kamarád,“ řekla Roisin a předklonila se, aby si utáhla šňůrky červených bikin. „Potkali se před pár týdny na Harryho rozlučce se svobodou a padli si do oka. Mimochodem, je to jeden z vašich – tím myslím Angličan.“

„Fakt?“ Hannah se natřela opalovacím krémem, protože už teď cítila, jak ji pálí ramena. Slunce svítilo tak jasně, že i přes sluneční brýle vypadala pláž vyběleně. Také tu bylo nejrušněji za celé léto, pruh bílého písku byl zcela obsazen skupinkami lidí kolem dvacítky a třicítky, kteří se opalovali nebo hráli volejbal, a páry, jež sledovaly malé děti pobíhající kolem nebo zabrané do hry s pískem. Tu a tam seděli na křesílkách i starší lidé a četli si detektivky. U vody Hannah viděla Anta a Lauru, jeho starou kamarádku z univerzity, jak se pokoušejí odolávat vlnám. „Že jsi mi o něm neřekla dřív.“

„Já myslela, že řekla.“

„Nedělej, že by sis to nepamatovala.“

Roisin nevinně pokrčila rameny.

„Doufám, že nemáš nějaké plány.“

„Jaké? Vždyť vím, že o vztah nestojíš – aspoň o nějaký slušný.“

„Co je špatného na těch neslušných?“

„Rozhodně nic. A upřímně, kdybych nebyla vdaná…“

„Žije tady?“

„Víceméně – spíš žil. Má softwarovou firmu. Sídlí v Londýně, ale má pobočku v Tribece a pendluje mezi nimi. Včera večer říkal, že tu míval byt, ale cestuje tak často, že má větší smysl bydlet po hotelech.“

„Hmm.“ Hannah se nechtěla dál ptát, aby nevzbudila podezření, a změnila téma. Zeptala se na poslední manažerské drby z Ecopure, protože věděla, že z práce má Roisin ty nejlepší historky.

Zůstaly na pláži celé odpoledne. Kolem půl páté přišel po pěšině mezi dunami Mark. Převlékl se do vybledlých modrých šortek se vzorem delfínů a Hannah se zpoza slunečních brýlí dívala, jak kráčí po písku do vody. Rychle dokrauloval za hranici vln u břehu a plaval asi dvacet minut, než se zase vrátil a šel si sednout vedle Laury. Voda mu kreslila cestičky v chlupech na hrudi a na nohou. Roisin mu představila Hannah a oba si vyměnili obvyklé americko-anglické zdvořilostní dotazy typu „odkud jsi“ a „co děláš“, aby zjistili, mají-li něco společného, což neměli. Mark měl hluboký hlas beze stopy regionálního přízvuku. Řekl, že vyrostl v Sussexu.

„A ty?“ zeptal se.

„V Malvernu.“

„Je to daleko od sebe?“ zajímala se Roisin.

„Míle a míle,“ usmál se Mark. „Světelné roky.“

„Asi tak dvě stě padesát kilometrů,“ odhadla Hannah. „Sussex je na jižním pobřeží, Malvern uprostřed.“

„Myslela jsem, že Malvern je poblíž Skotska.“

Hannah se podívala na Marka a obrátila oči v sloup. „Ale ve skutečnosti jsme s Roisin skvělé kamarádky už pět let.“ Mark se zasmál.

Společně vykročili zpátky k domu, Hannah s Laurou a Roisin vpředu před muži, a když se Hannah jednou otočila, aby něco řekla Artovi, přistihla Marka, jak se na ni dívá. Totéž se stalo, když poté, co se opláchli hadicí na kousku hrubého trávníku před vchodem, odešli do kuchyně a začali si chystat věci na večerní piknik. Zvedla oči od krájení rajčat, aby se zeptala Ro, jestli má udělat zálivku, a její pohled se setkal s Markovým. Odvrátila zrak jako první, i když Mark dnes tvrdí, že to bylo naopak.

Teplota se přes den držela nad pětadvaceti, ale jakmile začalo zapadat slunce, rychle klesla a od moře začal foukat překvapivě chladný větřík. Ant a Justin, jeho další starý kamarád ze školy, vyhrabali v písku mělkou jámu, zatímco ostatní se vydali podél čáry přílivu, aby nasbírali naplavené dřevo a zbytky klacků, které sem lidé nanosili předchozí víkend na ohně na oslavu Dne nezávislosti. Mark se vrátil z dun s větví, která měla přes dva metry, a nesl ji na ramenou jako jho.

Použili ji místo lavice, posadili se do řady a popíjeli pivo z chladicího boxu, než se oheň rozhořel natolik, aby se na něm daly opékat buřty. Když se najedli, Mark se natáhl na písek, kde mu záře ohně zajímavě osvěcovala obličej, a vyprávěl dlouhou vtipnou historku o tom, jak mu v Riu ukradli peněženku, takže musel na policii, aby krádež ohlásil, a nakonec málem zatkli jeho samotného. Oči měl schované pod kšiltem čepice, kterou si půjčil od Anta, takže ho Hannah mohla nerušeně sledovat a zakoušela u toho zvláštní pocit v břiše.

Roisin a Ant byli unavení a ve chvíli, kdy se z nebe za dunami vytratily poslední zbytky barvy, se vrátili do domu. Pak se potvrdilo Hannino podezření, že Justin se snaží sbalit Lauru, ať už z upřímného zájmu, nebo proto, že je nenapravitelný sukničkář, protože ji požádal, aby se s ním prošla po pláži. Laura kupodivu bez váhání vstala a smetla si z kraťasů písek. Hannah tak zůstala s Markem o samotě. Mark přiložil na oheň další kus dřeva a znovu se uvelebil na písku. Svírání kolem žaludku zesílilo skoro na úroveň křečí.

„Ant říkal, že to müsli, které tu pořád vidím v televizi, je tvoje práce,“ řekl Mark.

„Müslete taky na sebe? Ano, to je bohužel moje vina. Vím, že je to laciná hříčka, ale…“

„Vůbec ne, je to skvělé, vtipné. Vypadá to na slušný úspěch, nebo ne?“

„Firma je spokojená, jedné směsi teď prodávají dvanáctkrát víc než obvykle, takže…“

„Dvanáctkrát? Není divu, že jsou spokojení.“ Vzal do ruky klacek a zašťoural jím v uhlících. „Vždycky jsi chtěla dělat v reklamě?“

„Můj dětský sen to nebyl, ale od vysoké už ano.“

„A žít tady?“

„To byl dětský sen.“

„Vážně? Můj taky. Sedával jsem doma v ložnici a vymýšlel jsem, jak bych se sem dostal.“

„Tomu říkám cílevědomost,“ zasmála se Hannah. „Já jsem prostě doufala, že se mi to nějak poštěstí.“

Povídali si ještě dlouhé hodiny, jen občas odešli najít nějaké dřevo, když oheň uhasínal. Ve chvíli, kdy se vplížili zpátky do domu (dali si pozor, aby za sebou nebouchli síťovými dveřmi), ukazoval displej na starém sporáku 2:42. Nemuseli být tak opatrní, Justin neležel na svém přiděleném spacím místě, totiž na gauči. Dole na pláži si povídali o všem možném, i o vážných věcech – Hannah mu dokonce vyprávěla o rozvodu svých rodičů, což ji udivilo –, ale také o hloupostech, o časech na univerzitě, o rodinné želvě, kterou kdysi s Tomem propašovali na prázdniny na jihu Francie. Hannah si nepamatovala, že by někdy kromě Roisin potkala někoho tak zaujatého detaily jejího života: Mark se ptal, jaké má ráda knihy a hudbu, kde vyrostla, kam chodila do školy, kde bydlela v Londýně, než se přestěhovala do Států, dokonce se ptal na tátovu práci vědce na Bristolské univerzitě.

„Nechci ze sebe dělat Justina,“ ozval se ze tmy za jejími zády, když kráčeli mezi dunami porostlými hlodášem, „ale napadlo mě… Celý příští týden budu v New Yorku, nechtěla bys zajít na večeři?“

Hannah zaváhala a svaly kolem žaludku se jí bolestivě sevřely. „Ano,“ řekla a její hlas se nesl nocí dozadu. „Půjdu ráda.“

KAPITOLA TŘETÍ

Vítr napáchal překvapivě hodně škod. Přestože dvorek měl možná dva metry čtvereční, úklid bude chvíli trvat. Neválely se tu jen hromádky spadaného listí a olámané větve třešně, vítr sem zanesl i odpadky – mokré noviny, sáčky od brambůrků a bílou igelitku, která se zachytila na horních větvích stromu a teď tam povlávala. Hannah zvedla židli, postavila ji na nohy a vrátila se do domu, aby si vzala pytel a venkovní koště.

Bylo už po půl jedenácté. Zavolala Tomovi a domluvila se s ním, že se sejdou v osm na obvyklém místě, totiž v malé restauraci mimo hlavní ulici v Čínské čtvrti, kde vařili autentická sečuánská jídla. Doporučil jim ji Tomův kamarád Čang An a podle Hannah byl její bratr nepokrytě závislý na kuřeti pang-pang.

Bude fajn vidět se s ním sama, bez Marka nebo Tomovy ženy Lydie, která odjela s matkou na prodloužený víkend do Harrogate. Večery ve čtyřech byly sice zábavné, ale o něčem jiném. Hannah měla Lydii ráda, ale Mark a Tom byli tak rozdílní, že konverzace někdy vázla. O nic nešlo, jen měli prostě málo společného. Mark se opravdu snažil bavit se s Tomem v létě o kriketu a teď o ragbyové lize – jednou, když měli jít na společnou večeři, ho nachytala na stránkách ragbyového týmu Harlequins, kde se vzdělával –, ale byli prostě každý jiný. Tom učil angličtinu na Highbury a Mark řídil DataPro; Tom měl rád Thomase Pynchona a Davida Fostera Wallace a tenké knížky úzkostných mladých spisovatelů, zatímco Mark, pokud mu Hannah zrovna něco nedoporučila, četl životopisy prezidentů a byznysmenů a naučnou historickou a ekonomickou literaturu, případně klasiku.

Vyhrnula si rukáv a vložila ruku do malé fontánky, ve které se nahromadilo studené bahno z rozmáčeného listí a ucpávalo odtok. Ta věc jí vždycky přišla k smíchu, vlastně se tomu ani nedalo říkat fontánka – to byl silný eufemismus, jak by podotkla její matka. Mark se s rekonstrukcí nedostal až na dvorek, zasáhl tam jen minimálně, aby tam zůstalo místo na večerní posezení a popíjení. V létě, poté, co se nastěhovala, si dvorek vzala na starost Hannah, a když ostříhala břečťan, kterému Mark dovolil beztrestně bujet, našla v pravém rohu zadní zdi malou kamennou tvář s nakvašeným výrazem. Pak zjistila, že je dokonce funkční; když se zapnul skrytý spínač u francouzského okna, z našpulených rtů kamenného cherubína začala kapat voda do mělké mísy pod jeho bradou.

Hannah zavolala Marka do zahrady a zeptala se ho: „Víš o tom?“

„Vím,“ odpověděl. „Proto jsem to nechal zarůst.“

„No tak, vždyť je srandovní.“

„Je hrozný. Vypadá, jako by byl u zubaře a plival do plivátka. Zadělej to něčím, než si toho někdo všimne.“

„Ani náhodou, je to vtipný. A funguje!“

Mark se zatvářil podobně jako fontánka a objal Hannah kolem pasu. „Líbíš se mi, když pracuješ na zahrádce,“ řekl. „Sluší ti to, anglická růže.“ Zvedl ruku a dotkl se pramene vlasů, který jí při práci vyklouzl z volného drdolu. Hannah byla přírodní blondýnka; v zimě jí vlasy tmavly, ale na slunci zase rychle zesvětlely, zvlášť kolem obličeje. Nikdy si je nenechávala odbarvit a věděla, že Markovi se to líbí, stejně jako její ležérní přístup k vlastnímu vzhledu, který si vykládal jako nedbalou eleganci. Jednou na začátku vztahu, když spolu leželi v posteli, se k ní přisunul blíž a pohladil ji po tváři. „Jsi něčím namalovaná?“ zeptal se.

„Trošku. Pudr, linky a řasenka. Upřímně, moc to neumím. Když vidím všechny ty perfektně nalíčené Newyorčanky, tak bych to chtěla taky umět, ale…“

„Proč?“ přerušil ji. „Máš klasické rysy, nadčasové – nepotřebuješ nějaká módní malovátka.“

Teď, když oklepávala mokré listy z ruky do pytle na odpadky, napadlo ji, jak domácky by musela připadat někomu, kdo by ji teď spatřil. Během několika měsíců se z Newyorčanky, která postupně zahubila několik orchidejí, stala Londýňanka s vlastní zahradou, tedy spíš zahrádkou. Když si uvědomila, že se to vůbec nemuselo stát, přišla jí ta změna zvlášť překvapivá.

V neděli odpoledne toho víkendu v Montauku, těsně před návratem do města, jí Mark snesl zavazadla do přízemí a zeptal se, zda by nechtěla v pátek zajít na večeři. Ona souhlasila a domluvili se na setkání v baru v Chelsea. Ale jak dny v New Yorku plynuly, začala se toho bát. Křeče v břiše, které měla tehdy na pláži, se vracely, kdykoli na rande pomyslela, a jak se blížilo, byly pořád silnější, až usoudila, že je to z nervozity. Věděla, že ji Mark fyzicky přitahuje – několikrát zavzpomínala, jak se mu staré tričko napínalo mezi lopatkami, když si dřepl, aby zašťoural v ohni –, ale to ji neděsilo: Bylo jí lehce přes třicet a žila v New Yorku, vídala se s muži, nedržela celibát. Problém byl v tom, že se jí opravdu líbil.

Nakonec mu v pátek ráno poté, co se celou noc převalovala v překlimatizované ložnici, napsala e-mail, že ji její největší klient požádal o rychlou schůzku s následnou večeří. Mrzí mě to, napsala. Snad se ještě potkáme v Montauku. Věděla, že pochopí, co mu sděluje mezi řádky – nenavrhuj další datum –, a on pochopil. Za dvacet minut dorazila odpověď: Nevadí, chápu to. Uvidíme se zase u táboráku. Když si ji četla, necítila úlevu, že to má za sebou, ale lítost, že o něco přišla.

Po sedmé večer odešla z kanceláře, a protože měla stále horší náladu, vzala to na kole z Midtownu do Jacksonova knihkupectví v SoHo. To knihkupectví objevila, když se před lety přistěhovala do New Yorku, a protože tehdy ještě ve městě skoro nikoho neznala, zvykla si tam večer zajít, koupit si novou knihu a sednout si do kavárny ke skleničce vína. Někdy zůstala až do zavíračky. Bylo tam stále rušno a klientelu bylo zajímavé pozorovat: Hannah se stala svědkem schůzek naslepo, které se nepovedly, a jedné, která se výjimečně vydařila; lidé tu psali scénáře na noteboocích, chodili sem rodiče navštěvující své děti na Newyorské univerzitě, další lidé zase probírali byznys plány na internetové start-upy a holistická terapeutická centra. Zaslechla tu také prvotřídní drby. Díky knihám a rušné kavárně se osamělost, kterou po vytržení z londýnského domova zpočátku cítila, postupně vytratila.

Když ten večer zamykala kolo před obchodem, nebe nad Prince Street měnilo barvu na světlou perleťově růžovou. Byla půlka července a město se peklo. Kolem kotníků cítila horko sálající z chodníku. V obchodě si patnáct minut vybírala knihu – vybrala nového Alana Hollinghursta, i když chtěla počkat na brožované vydání, ale co… Potřebovala povzbudit. Objednala si sklenici vína a vzala si ji ke stolku u okna, u kterého se právě uvolnilo místo. Z oken bylo vidět na ulici a mohla odsud zaslechnout útržky rozhovorů a hudby z aut mířících k semaforům na Lafayette Street. U protějšího stolku seděla okouzlující černoška ve věku odhadem něco pod třicet, oblečená v hedvábných šatech s rudou šerpou, a mluvila s někým z personálu, protože se připravovala jít do suterénu číst ze svého nového románu.

Víno bylo suché a dobře vychlazené a Hannah se rychle zabrala do knihy. Začal foukat větřík, rozčísl vlhké horko a polechtal ji ve vlasech na zátylku. Ze suterénu se ozval potlesk.

Měla vypitou půlku sklenice, když zvedla oči od knihy. Poblíž vchodu do knihkupectví stál muž, který si u stolku prohlížel nové naučné tituly a zezadu vypadal přesně jako Mark. Měl na sobě oblek, ale sundal si sako a kravatu. Byl stejně vysoký jako Mark, měl stejnou postavu i stejné vlasy: tmavěhnědé, vzadu ostříhané nakrátko a nahoře delší a mírně vlnité. Muž odložil knihu, kterou držel v ruce, obešel stolek na opačnou stranu a Hannah se rozbušilo srdce. Byl to on – opravdu to byl Mark. Sakra. Sakra. Uvědomila si, co mu napsala, takovou pitomou lež. Kruci. Vymluvit se nějaké známosti z baru byla jedna věc, ale lhát příteli svých přátel, zvlášť Anta a Roisin, to bylo něco jiného.

Co teď? Buď musí zůstat sedět a doufat, že si jí nevšimne, nebo vstát a zmizet, než se to stane. Ale ocitli se od sebe ani ne čtyři metry daleko, a stejně jako ona viděla jeho, měl i on perfektní výhled na ni, takže kdyby zvedl hlavu… Zůstane-li sedět a zavrtá nos do knihy, možná jí to projde. Kdyby vstala, tím spíš by přitáhla jeho pozornost.

Dvě nebo tři minuty ho nenápadně pozorovala přes okraj knížky a litovala, že nemá rozpuštěné vlasy, aby si je mohla nechat spadnout přes obličej. Očividně hledal něco na čtení; vždycky zvedl knihu, přečetl si zadní stranu obálky či záložku, nebo dokonce první stránku, než ji odložil a zvedl další. Bylo to nekonečné – kdy už si konečně něco vybere a vypadne? Rozbolelo ji břicho, tentokrát ovšem čistě z hrůzy z odhalení. Nakonec si po pěti nebo šesti minutách vybral a šel k pokladně na opačné straně obchodu. Hannah dlouze úlevně vydechla a pořádně si lokla vína. Pokladna byla vedle hlavního vchodu, odejde, aniž by si jí všiml; prošlo jí to. Už se jí dýchalo volněji a znovu se zabrala do knihy. Jen jednou zvedla oči, zrovna když si strkal drobné do kapsy a nový nákup do podpaží.

Za minutu jí ovšem něco zastínilo světlo z pravé strany a Hannah došlo, že vedle stolku někdo stojí. Pomalu zvedala hlavu. Tmavěšedé oblekové kalhoty. Nažehlená bílá košile s jemným vytkávaným proužkem, očividně drahá.

„Ahoj,“ řekl. „Říkal jsem si, že jsi to ty.“

„Panebože, Marku – no teda! Ahoj.“ Hannah cítila, jak rudne.

Mark se usmál. „Vypadá to, že myslíme podobně,“ pokývl směrem k její poloprázdné sklenici. „Přišel jsem ze stejného důvodu.“

„Vážně? No, je to tady fantastický, že jo? Mám to tu moc ráda.“

„Já taky. Je dobrá?“ zeptal se na její knihu.

„Teprve jsem začala, ale jo, vypadá to tak. Mám ráda Hollinghursta.“

„Četl jsem od něj tu, za kterou dostal Bookera, jinak beletrii bohužel moc nečtu. Ale tahle se mi líbila.“ Posunul si tašku pod paží, aby mu nevypadla, a podíval se k baru. „Jdu si pro víno – chceš ještě jedno?“

Hannah zaváhala, hrozně se styděla. Měl by právo být na ni pěkně naštvaný, ale přestože mu tak otevřeně lhala, zdálo se, že mu to nevadí. Mohla mu přinejmenším oplatit zdvořilost. „Jestli ti to nevadí…“

„Vůbec ne.“

Dívala se, jak čeká na víno. Vypadal naprosto uvolněně, vyprávěl vousatému barmanovi za pultem něco, co ho rozesmálo. Pak přinesl sklenice k Hannah a jednu z nich postavil na stolek.

„Děkuju,“ řekla Hannah, „to je od tebe milý. Hele, nechci, abys… Jestli sis přišel v klidu počíst… Ale jestli chceš…“ Ukázala na volnou židli.

„Jen jestli tě neruším.“

„Ne, vůbec ne.“ Zavrtěla hlavou. Když si vytáhl židli, využila příležitosti, aby se mu omluvila. „Poslyš, dnešní večer mě mrzí – bylo to celý zamotaný. Ten klient chtěl schůzku na poslední chvíli, potom po obědě zavolal a celý to zrušil. Šéfově ženě se prý udělal zubní váček a on s ní chtěl zůstat v Bostonu.“ Ježíšmarjá, Hannah, kde to bereš? Zubní váček?

Mark mávl rukou. „Nelámej si s tím hlavu. Mně se takový věci stávají pořád. Občas mám pocit, že si nedokážu zorganizovat normální společenský život. Přátelé v Londýně jsou na mě naštvaní, že jim trhám partu.“

„Ten pocit znám.“

Mark se důkladně napil. „Takže tenhle víkend se nechystáš do Montauku? Normálně jezdíš, ne?“

„Normálně – mám ráda pláž –, ale zítra večer něco mám, takže nemůžu.“ Usmála se. „Můj asistent je bubeník v jedné kapele a zítra hrajou ve Williamsburgu. Slíbila jsem mu, že půjdu a budu mu dělat fanynku.“

Mark se znovu napil a Hannah si všimla, jak jeho dlouhé rovné prsty objímají nožku sklenice.

Čtení v suterénu skončilo, do kavárny se nahrnul dav a zabral poslední volná místa. Žena, která předčítala, stála poblíž, obklopena muži s tetováním a v hipsterských tričkách, kteří se na ni snažili udělat dojem svými dotazy.

„Když jsme otevírali pobočku v New Yorku, žil jsem tady nastálo a nelítal jsem pořád do Londýna,“ řekl Mark, „hodně jsem sem chodil. Rád jsem tu seděl, dal jsem si něco k jídlu a trochu vína – bylo to mnohem lepší než sedět sám doma.“

„Možná jsme někdy seděli u stejného stolu,“ řekla, i když věděla, že by si to pamatovala. „Dělala jsem to taky. Pořád sem občas chodím, když mám nečekaně volno. Jako dneska.“

„Já taky. Jako dneska.“

„Promiň.“ Zašklebila se.

Mark obrátil oči v sloup. „Prosím tě.“ Naklonil hlavu směrem ke spisovatelce a jejím potetovaným obdivovatelům. „Co myslíš? Má některý šanci?“

Byl tak skvělý společník, povídal si s ní stejně nenuceně jako tehdy večer na pláži. Soustředil se výhradně na ni, ptal se jí na práci, na rodinu. Dopili víno a Hannah koupila další rundu. Když se dostala na dno sklenice, začínala se cítit příjemně omámená a uvědomila si, že se v uplynulých sedmi letech nikdy tak dobře nebavila s nikým, kdo by nebyl její kamarád nebo bratr. Na to, co bylo předtím, raději rychle přestala vzpomínat.

„Nedala by sis něco k snědku?“ zeptal se Mark, když ulici venku zalil zvláštní nadreálný manhattanský soumrak, ve kterém všechno vypadalo ostřejší a jasnější. „Moc jsem neobědval, a jestli si dám ještě jedno na prázdný žaludek, začnu vykládat blbosti.“

Venku počkal, až odemkne zámek na kole – řekl, že na něj udělala dojem, protože jezdí po Manhattanu na kole –, a zamířili spolu za roh na Mulberry Street. Kolo jim tiše pocvakávalo do kroku. Šli do italského bistra, které mělo podle Marka skvělou recenzi v magazínu New York, posadili se na stoličky na kratší straně pultu poblíž vchodu a objednali si sendviče s kuřetem a parmezánem, asi tak dvakrát větší než kterékoli jiné sendviče, jaké Hannah kdy viděla. „A to dneska něco znamená,“ podotkla. Probrali kampaň pro nového výrobce zdravého občerstvení, na níž pracovala, a ona se ho zeptala, jak a kdy založil svou společnost. Pak si vlastně ani nepamatovala, o čem mluvili, zůstal jí jen pocit, že si povídali jako dva lidé, kteří se znají dvacet let a ještě pořád neslyšeli své nejlepší historky. V břiše se jí zase usadilo napětí, teď už to ale nebylo z nervozity nebo z rozpaků, ale proto, že seděla tak blízko Marka, že se jejich kolena skoro dotýkala. Sledovala jeho ruce, jak drží sendvič nebo otevírají plechovku piva na umakartovém pultu, a toužila – skutečně fyzicky toužila – se jich dotknout.

Na hodinách za pultem už byla skoro půlnoc, když se k ní otočil a zatvářil se vážně. „Přiznej se,“ řekl, „to s tou rychlou schůzkou sis vymyslela, protože ses nechtěla sejít?“

Kousla se do tváře, aby se nerozesmála, a podívala se mu přímo do očí. „Ano,“ řekla.

Zavrtěl hlavou. „A ani se nestydíš. Ale to s tím váčkem bylo hezký zpestření.“

Hannah se rozchechtala. „Možná bych ti to mohla vynahradit,“ řekla a sáhla po sklenici, „kdybych tě zítra pozvala na koncert do Williamsburgu? Slyšela jsem, že tam hraje dobrá kapela.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vítr roztrhal igelitku na sto kousků, takže to vypadalo, jako by se ve větvích třepotal pozůstatek strašidelné halloweenské výzdoby. Hannah stála na příčce žebříku a odstříhávala ji kuchyňskými nůžkami, když na stole uvnitř zazvonil mobil. Nejdřív to chtěla nechat být, ale pak ji napadlo, že je to zase Mark, a šla to rychle vzít.

Nebyl to však Mark, ale Neesha. „Ahoj,“ pozdravila. „Jak se máte? Omlouvám se, že mi to tak trvalo, než jsem se ozvala, teď jsem se teprve podívala na telefon. Šli jsme ráno s Pierrem plavat a pak rovnou ke Stevenovým rodičům. Musela jste volat, když jsme byli u bazénu.“

„To mě mrzí. Omlouvám se, že jsem vůbec otravovala, zvlášť o víkendu. Jen jsem se snažila zjistit, kde je Mark, ale už je to dobré, ozval se. Zavolal mi před hodinou z New Yorku.“

„Z New Yorku?“ podivila se Neesha.

„Ano, včera mu uletělo letadlo a já jsem měla strach, protože nezavolal, ale ukázalo se, že zapomněl mobil v taxíku.“ Neesha mlčela a Hannah se zamračila. „Je všechno v pořádku?“

Ještě chvilka mlčení, krátká, ale znatelná. „Jo.“

„Určitě?“

„Ano. Jistě, samozřejmě.“

Hannah skoro cítila zmatek z druhé strany. „Co se děje?“ zeptala se.

„Nic.“

„No tak.“

Neesha znovu zaváhala. „Vážně to nic není,“ řekla. „Jenom… Zase mi něco uniklo, nic víc. Myslela jsem, že už není v New Yorku.“

„A kde by měl být?“ Další odmlka. „Neesho?“

„Myslela jsem… Myslela jsem, že budete o víkendu v Římě.“

„V Římě?“ Hannah se opřela o kuchyňskou linku. „My? Jako Mark a já?“

„Myslela jsem, že říkal, že vás bere s sebou. Jako překvapení.“ Neesha ztěžka vzdychla. „Panebože, Hannah, mrzí mě to. Celé jsem to zvorala. Očividně to měl být jiný víkend a teď jsem to prokecla. Sakra, Mark mě zabije.“

„Ne, Neesho…“

„Je to moje vina, mám teď tolik starostí. Miluju ty projekty, které mi svěřil, a chci odvést dobrou práci, ale nezvládám k tomu ještě práci osobní asistentky, ne moc dobře, zvlášť když musím odejít dřív, abych vyzvedla Pierra. Tohle není první hloupá chyba, kterou jsem udělala. Cítím se opravdu divně, že o to žádám, ale… Mohla byste si to prosím nechat pro sebe? Vím, že nemáte důvod, když jsem vám pokazila ten výlet, ale kdybyste…“

„Nebojte se, to je v pořádku,“ řekla Hannah. „Je to moje chyba, neměla jsem na vás tlačit. A stejně nesnáším překvapení, takže jste mi udělala laskavost. Bude to naše tajemství.“

Venku na dvorku Hannah opět vylezla na žebřík, ale pocit uvolnění byl pryč a na jeho místo nastoupilo podivné svrbění, jako by si oblékla kousavý vlněný svetr.

Co to s ní je? Vždyť je všechno v pořádku. Markovi se nic nestalo, a navíc se chystá podepsat novou smlouvu, která ovlivní cenovou nabídku za jeho firmu, a samotný prodej znamená, že spolu budou moct trávit víc času. V úterý bude doma, a pokud si zvládne vzít odpoledne volno, něco podniknou, jak říkal. A dneska večer jde s Tomem ven, jen oni dva. Jak je to dlouho, co si takhle vyšli? Všechno bylo dobré, ba ne, skvělé.

Začala ostříhávat malé odumřelé větvičky a ty, které se zlomily ve větru, a házela je na zem. Najednou se jí v hlavě znovu ozval Neeshin hlas: Myslela jsem, že budete o víkendu v Římě. Že vás bere s sebou. Jako překvapení. Kristepane, Hannah, napomenula se, to byla jen chyba – vždyť to Neesha sama řekla. Řekla, že už udělala jiné zmatky, protože musí zvládat víc práce. Byla jako jiné pracující matky, snažila se stihnout všechno a občas pod tlakem něco pokazila. Jestli toho nenecháš a budeš se chytat takových detailů, zešílíš z toho, pokárala se.

Ale, ozval se tichý hlásek v její hlavě, ještě je v tom něco, viď? Na začátku minulého týdne, v pondělí nebo v úterý, Mark dodělával před večeří nějakou práci u sebe v pracovně a ona mu přinesla gin s tonikem. Když stoupala po schodech, slyšela ho mluvit, ale jakmile otevřela dveře, prudce se otočil – lekl se, upřesnil hlásek, lekl se – a okamžitě bez rozloučení zavěsil. Když se ptala, kdo to byl, řekl, že David Harris, a to ji překvapilo: Partner se k firmě připojil teprve před rokem a podle toho, co věděla, byl jejich vztah dost formální. Nezavěsili by si takhle náhle.

Tehdy nad tím dlouho nepřemýšlela. Možná se rozloučili, když brala za kliku. Dveře byly zavřené a neslyšela, co přesně Mark říká. A lekl se, protože ho překvapila, nečekal, že vstoupí. A jak by mohla vědět, jak spolu s Davidem mluví po telefonu? Volali si pořád, určitě už to nebylo tak formální.

A především Markovi důvěřovala. Neměla proč mu nevěřit, nikdy jí nedal jediný důvod domnívat se, že by ho zajímala jiná žena; ani o žádné neřekl, že by mu přišla přitažlivá. Za ten rok a půl od setkání v Montauku ho ani jednou nepřistihla, že by se otočil za pěknou ženou v restauraci nebo na ulici. Ani v létě v Řecku ho nezajímaly krásné opálené Italky a Švédky pochodující po pláži v úsporných plavečkách.

Cítila se vedle něho naprosto v bezpečí, ostatně díky tomu věděla, že jejich vztah je správný – díky tomu ho s ním vůbec byla ochotna navázat. Nebyl samozřejmě dokonalý – ale kdo je dokonalý? Občas byl unavený a nekomunikoval, což ji otravovalo, když za sebou měla osamělý den a chtěla si povídat, a před pár měsíci šel večer popíjet s kamarádem z vysoké Danem Kwiatkowským, zatímco ona ležela doma se střevní chřipkou, což jí přišlo trochu bezohledné, ale to všechno byly hlouposti. Byla si zcela jistá, že ji miluje. Nezapomínal na drobnosti – pochválit nové oblečení, říct jí, že je krásná –, ale dokazoval jí svou lásku i velmi prakticky. Loni před Vánocemi, když byla v New Yorku silná sněhová bouře, přišla Hannah z práce a Mark klečel na chodníku a přidělával jí na auto řetězy. „Oho,“ řekla Roisin, když jí to Hannah pověděla, „dostalas ho. Ty ženské, které chtějí k Vánocům parfémy a kabelky – kdepak, teprve když rozbalíš nemrznoucí kapalinu a požární hlásič, víš, že tě miluje. Když se chlap začne bát, aby se ti něco nestalo, tak tě vážně miluje.“

Jak by mohla popsat způsob, jak se k ní Mark choval? Byl prostě… na její straně. Neuměla si představit nikoho, kdo by ji ještě víc podporoval například v její snaze najít si práci. Celé hodiny s ní diskutoval o nápadech a příležitostech a v poslední době i o obavách. „Nevzdávej to,“ nabádal ji, stejně jako dnes ráno do telefonu. Ona z toho začínala dostávat skutečnou depresi, ale jeho víra v ni se nezmenšovala.

Hannah zavrtěla hlavou, jako by ji to mohlo zbavit toho svrbění. Chová se hloupě, vždyť se oba milují. A k čemu by bylo manželství bez důvěry? Pocítila něco jako hněv: Odmítala, naprosto odmítala být jako matka, která dovolila nejistotě, aby jí nahlodávala manželství tak dlouho, až se jí zhroutilo pod rukama.

Skončila se stříháním, slezla ze žebříku a nacpala větve do pytle na odpadky. Posbírala z koutů sáčky od brambůrků a mokré noviny a začala koštětem oškrabávat dlažbu, aby z ní dostala přilepené listí.

Myslela jsem, že budete o víkendu v Římě. Že vás bere s sebou. Jako překvapení.

Hlásek v její hlavě se zase rozpovídal: Co když, jak jsi přišla do jeho pracovny, zrovna plánoval tu cestu do Říma? Všechno, co tvrdil dneska ráno – že mu uletělo letadlo, ztratil mobil, usnul –, co když to byly lži? Takové krásné, šikovné důvody, proč tě nemohl kontaktovat, viď?

Buď zticha, poručila hlasu. Přestaň s tím zlým, nedůvěřivým obviňováním.

Řím, pípl hlásek. Překvapení.

Překvapení. Přestože nechtěla, její mysl se toho slova chytila. Opravdu Mark plánoval víkendový výlet jako překvapení? Často zařizoval zajímavé zážitky – poslední dobou si oblíbil divadlo skoro tak jako ona a zrovna minulý týden koupil lístky na Bohému do Covent Garden –, ale nikdy nic neudělal, aniž by se jí předem nezeptal. To na něm měla ráda. Lidé, kteří trápili své partnery překvapeními a očekávali, že partner jen tak všeho nechá a někam poběží, jí přišli arogantní. Probírali to a on s ní souhlasil.

Ještě deset minut pracovala a snažila se rozptýlit, ale hlásek odmítal zmlknout. Nakonec to vzdala a vrátila se do kuchyně. Vypila sklenici vody, sedla si ke stolu a našla si na internetu číslo do hotelu W Downtown, kde Mark vždycky bydlel, když letěl do New Yorku. Nacvakala číslo do telefonu a několik vteřin se na něj dívala. Má? Nemá? Nemohla – byla by pak stejně špatná jako její matka, která pořád někde špehovala a něco kontrolovala. Ale ona přece nešpehuje, ne? Volá svému manželovi do hotelu, kde požádá na recepci, aby ji přepojili do jeho pokoje, aby s ním mohla mluvit. Dělá to proto, aby umlčela hlas v hlavě, o nic jiného nejde. Dělá to, aby si ověřila, co už dávno ví, nemá se čeho bát.

Stiskla tlačítko a slyšela, jak se číslo vytáčí. Uplynuly dvě nebo tři sekundy a pak to začalo zvonit. Po několika dalších sekundách trapné čekací hudby jí automatický hlas sdělil, že „náš personál se vám za okamžik bude věnovat“. Následovala další příšerná hudba a pak to někdo zvedl. Dostala se sice na linku pro rezervace pokojů, ale vylíčila, co by potřebovala, a operátor ji přepojil na recepci.

„Marka Reillyho?“ řekla recepční. „Vydržte, prosím.“

Hannah čekala a už teď se cítila lépe. Rychle s ním pohovoří, řekne mu, že ho miluje, a pak půjde na dvorek a bude mít konečně klid.

„Haló?“

„Ano?“

„Je mi líto,“ řekla recepční, „ale tento host u nás momentálně ubytován není.“

„Aha.“ Hannah to naprosto zaskočilo.

Pauza se protahovala. „Můžu vám ještě s něčím pomoct?“

„Promiňte,“ řekla Hannah, „ale nemohla byste se podívat znovu? Jsem si jistá, že u vás manžel tento víkend byl, ráno jsem s ním mluvila.“

Ticho na druhé straně chvíli přerušovalo jen klapání kláves. „Ne, bohužel,“ řekla žena. „Zcela jistě tu žádného pana Reillyho nemáme. Možná je v některé z našich jiných poboček?“

„Aha, ano, samozřejmě. Zkusím to. Děkuji.“

Ukončila hovor a položila mobil na stůl. Srdce jí bušilo. Mark vždycky bydlel v hotelu v dolní části Manhattanu, protože byl nejblíž u Wall Street, kde sídlila většina klientů DataPro, a kromě toho neměl rád rušný střed ostrova plný turistů. Ale co když musel? namítla jiná část mozku. Co když se zkusil znovu ubytovat v původním hotelu, když mu uletělo letadlo, a tam neměli volné místo?

Hannah se o něco optimističtěji vrátila k notebooku a našla si čísla ostatních poboček. Byly už tři, na Union Square, na Times Square a na Lexington Avenue. Postupně je obvolala, ale všude jí na recepci sdělili totéž: Žádného hosta toho jména tam nemají.

Mark své pracovně říkal „orlí hnízdo“. Nechal si ji přestavět z podkroví, takže střecha se na obou stranách prudce svažovala a vypadalo to tu jako ve stanu nebo v dětském domečku. Vedly sem strmé schody a z oken bylo vidět na les komínů, antén a starých satelitních talířů, na věž kostela na Studdridge Street a vysoké domy na opačném břehu řeky na jihu. Nábytek tu byl prostý: proutěné křeslo, v němž si Mark četl, starožitný turecký koberec a krásný georgiánský stůl s původní deskou z kůže s vytlačovanými ornamenty.

Trhnutím otevřela dlouhou zásuvku pod deskou a snažila se příliš nemyslet na to, co provádí. Aniž tušila, co vlastně hledá, začala prohrabávat obsah: sponky, pera, půl balíčku mentolových bonbonů s proužkem natrženého obalu, papírový mák ze Dne příměří a krabička od zápalek se suchými zbytky čtyřlístku, který našla a dala ho Markovi pro štěstí. Měl tu průkazku z červnového Dámského dne z Ascotu, kam vzal na výlet nějaké klienty; pár eurových mincí a anatomicky nepřesného modrého psa z Fima od Danova a Pippina syna Charlieho. Charlie byl Markův kmotřenec a figurku pro něj vyrobil před pár týdny jako dárek.

Hannah se sehnula a postupně prohrabala ostatní zásuvky. Tři byly prázdné, v jedné ležela krabice od doutníků plná kovových klipsů a propisek a v další stará čísla Prospectu a Economistu. Zajela rukama až do zadních rohů, ale nic neukazovalo na mimomanželskou aféru: Nebyly tu žádné schované fotky, ručně psané vzkazy ani vizitky z hotelů, v nichž neměl co dělat. Nenašla vůbec nic podezřelého nebo nechutného, dokonce ani jediný zastrčený pornočasopis. S úlevou se tomu zasmála. Nedokázala si představit, že by si Mark něco takového koupil – bylo to na něj příliš buranské.

Překvapilo ji jen, že zásuvka vpravo dole je prázdná. Věděla, že si tam nechává starou krabici se svými finančními papíry; pár týdnů předtím, než se vzali, jí je ukázal, prý kdyby ho náhodou přejel autobus. Naštěstí ji zatím nepotřebovala otevřít a svoje vlastní dokumenty měla uložené odděleně, v psacím stole v obývacím pokoji, ve skládací složce, jaké ráda používala.

Rozhlédla se po pracovně, ale krabici nikde neviděla. Musel ji vyndat, aby zaplatil nějaké účty nebo se podíval na úspory. Ale kam ji pak dal? Neviděla ji ani jinde v domě, to ji ovšem nepřekvapilo, protože Mark na svém osobním účetnictví vždycky pracoval tady. Hlas v její hlavě chvíli milosrdně mlčel, ale teď zase začal šeptat: Kde je ta krabice? Proč by ji odsud odnášel?

Hannah se posadila na židli a položila si hlavu do dlaní. Prsty si zakryla uši, jako by ten hlas mohla takto umlčet. Hnusila se sama sobě – chovala se přesně jako matka těch posledních několik týdnů předtím, než ji otec opustil. Volala do hotelů, prohrabávala zásuvky. Bylo to tak odporné, tak… sprosté. Hannah si slíbila, že nikdy taková nebude.

Kde je ta krabice? zeptal se hlas.

Fajn, řekla mu, tentokrát už rozzlobeně, tak já se po ní podívám. Podívám se po ní, najdu ji a záhada bude vyřešená. Vstala, naposled se rozhlédla po místnosti a pak se vrátila dolů, kde prohledala ložnici a další pokoje. Krabice nikde nebyla, nebyla ani v obýváku pod konferenčním stolkem, na psacím stole nebo na policích. V kuchyni dokonce otevřela dvířka skříněk nad linkou, ale nic nenašla.

Hodiny na troubě ukazovaly dvacet minut po jedné; měla by si dát oběd, jestli chce jít potom s Tomem na večeři. Neměla ovšem hlad. Znovu si natáhla rukavice, vyšla na dvorek a začala vytrhávat plevel a dlouhá stébla trávy, která trčela z prázdného záhonku od rajčat a pod keři u zdi. Po pěti minutách toho ale nechala.

Kde je Mark? V New Yorku, říkala si, to s tím Římem byla jen Neeshina chyba. Očividně se tentokrát ubytoval v jiném hotelu nebo poté, co mu uletělo letadlo, už nedostal pokoj a musel jít jinam.

Ale kdyby to tak bylo, namítl hlas, neřekl by ti, ve kterém hotelu je, zvlášť když ztratil mobil, a tudíž se mu jde dovolat jen do hotelu? A proč se ho vlastně nezeptala? Na druhou stranu, proč by to dělala? Předpokládala, že je ve W Downtown, neměla důvod domnívat se, že by bydlel někde jinde.

Vzpomněla si na telefonický rozhovor, který přerušila, a na Markův překvapený výraz, když vstoupila do jeho pracovny. A teď ta chybějící krabice. Narovnala se, stáhla ramena dozadu a několikrát se pomalu nadechla. Slunce se schovalo za mrak a bez něj teď byla venku taková zima, že ji z toho mrazilo v nose. Chová se směšně, je hysterická jako její matka, když na tom byla nejhůř. Miluje svého manžela a ví, že on miluje ji. Věří mu, nemá žádný důvod mu nevěřit.

Přesto teď věděla, že když dovolila pochybnostem, aby se projevily, bude muset najít tu krabici. Než se bude moct podívat na Markovy výpisy z účtů a ujistit se, že je neschoval, aby zatajil výdaje na hotely, večeře a dárky pro někoho jiného – na výlety do Říma –, nedá jí ten otravný, podezřívavý hlas v hlavě pokoj.

KAPITOLA PÁTÁ

Kanceláře firmy DataPro zabíraly celá dvě patra velké moderní budovy nedaleko řeky v Hammersmithu ve skupině dalších kancelářských budov obklopených bezchybnými nudnými zahradami. Tam Mark začínal s pouhými dvěma místnostmi, svou kanceláří a pracovnou pro dva programátory. Ze začátku si místnosti pronajímal vždycky na měsíc, ale jak podnik rostl, rostl i potřebný prostor a Mark přibral další kanceláře přes chodbu, potom i ty vedle nich a pak ještě ty vedle. Internetová firma, která se ve stejnou dobu nastěhovala o patro výš a sebevědomě si pronajala prostory na deset let dopředu, v roce 2001 zkrachovala, její kanceláře převzalo DataPro a obsadilo tak celkem přes tisíc metrů čtverečních.

Hannah nechala auto na Manbre Road a zamířila ke vchodu do areálu. V sobotu nebyl na vrátnici žádný hlídač. Obešla konec zábrany pro auta a kráčela po chodníku až k trávníku, který se táhl od budovy, kde sídlilo DataPro, k pěšině vedoucí po kraji Temže. Někdo už dnes trávník uklidil; přestože včerejší vítr orval břízy skoro dohola, v dohledu nebyl snad jediný spadlý list.

Chladné sluneční světlo se odráželo od čtrnácti pater budovy prosklených zrcadlovým sklem a od hladiny vody ve vodotryscích po obou stranách hlavního vchodu. Dělej, ať to máš za sebou, řekla si Hannah. Jdi nahoru, podívej se, pak se vrať domů a zapomeň na to. Naposled pohlédla k řece, aby sebrala odvahu, a prošla lítacími dveřmi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Než jsme se poznali.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.