PRO TĚCH ŠEST:

JOANU, BRYANA, SHARON, SUSIE, MELODIE A TERRYHO.

S vděčností a láskou.

Mezi mnou a všemi ostatními panuje menší názorová neshoda;

oni tvrdí, že jsem blázen, já tvrdím, že blázni jsou oni.

Přehlasovali mě a teď jsem tam, kde jsem.

– RICHARD BROTHERS –

Neseme si v sobě divy, jež hledáme mimo sebe:

je v nás obsažena celá Afrika a její zázraky.

– SIR THOMAS BROWNE –

Copyright © 2015 by Alexandra Fuller

Translation © Jana Vořechovská, 2015

Original English title: LEAVING BEFORE THE RAINS COME

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-804-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-803-5 (mobi)

A UŽ SI TO PÁDÍME V DÁL

„Táta tvrdí, že příští tejden umře,“ oznámila mi Vanessa. Projednou byla telefonní linka ze Zambie čistá. Nebylo slyšet žádnou ozvěnu, nepřeskakovalo to, nechrčelo. Přesto jsem cítila onu moc celého Atlantiku vzdalovat nás od sebe.

„Cože?“

„Táta,“ opakovala Vanessa a artikulovala pomalu a hlasitě jako nějaká Angličanka na prázdninách v tropech. „Říká, že tady nebude strašit věčně. Život prej není kriketovej zápas.“ Zaslechla jsem, jak si zapaluje cigaretu: škrtnutí sirkou a zasyčení, zapraskání žhnoucího tabáku, nádech z plna hrdla. Uvědomila jsem si, že hrozí, že se náš rozhovor odehraje pod taktovkou Vanessina unylého tempa. Ona by se jižně od rovníku procvičovala v umění nonšalance. A já bych tady severně od něj měla hlavu plnou splašených termínů.

„Jak to?“ zeptala jsem se. „A na co umírá?“

„Na bibli,“ odpověděla Vanessa a klidně vyfoukla kouř.

„Jo ták,“ já na to. „Nikdo soudnej přece nebere bibli doslova.“

„Já jo,“ opáčila Vanessa.

„No vždyť!“ kasám se vítězoslavně.

Představila jsem si Vanessu, jak sedí u stolku na verandě, před sebou velkorysou sklenici jihoafrického bílého vína. Kolem kotníků jí jedovatě bzučí komáři. Otírá si z nosu pot a odhání funící psy, kteří se jí derou do klína. K uším mi také doléhal koncert lesního ptactva jižní polokoule, tak charakteristický pro období dešťů. Neúprosné crescendo drozdíka Heuglinova, štěbetaví snovači žlutí a bulbul tmavý, který bez přestání pokřikuje: „Willie! Tak pojď se prát! Willie! Tak pojď se prát! Hneeeed!“

Ovšem tady se strohost zimy stále ještě držela zuby nehty. Před oknem do mojí kanceláře prosvítaly z obrovských hromad sněhu titěrné paprsky zmrzlého bláta. Jediní ptáci v dohledu byly sýkory černohlavé, které u krmítka snaživě loupily lůj. Tihle tvorečkové s nesmírně asketickým kukučem připomínali miniaturní brebentící mníšata. Četla jsem, že za chladných zimních nocí dokážou snížit svou tělesnou teplotu i o víc než deset stupňů, aby si uchovali energii. Torpor – stálo v té knížce o ptácích. I kolibříci to prý umějí, ale ti taky musí sníst šedesátinásobek váhy svého těla denně, aby vůbec přežili, aspoň podle úryvku básně od Charlese Wrighta, kterou jsem měla přišpendlenou nad počítačem. Básnička končí větou „Tomu říkám život na hraně.“

„Už musím jít,“ podotkla jsem.

Jenže Vanessa začala rozvíjet svou vizi příprav na tátův pohřeb a už ji nešlo přerušit. Měl by rakev vézt starý land rover, nebo povoz tažený oslem? A je ten polský kněz ze Starého Mkuši, ten, co byl na mojí svatbě, ještě naživu? Žije v buši dost dlouho na to, aby bez mrknutí oka uspořádal bohoslužbu pod baobabem místo v kostele, kdybychom ho o to požádali, ne? A možná by lidi z vesnice zazpívali ve sboru. „Apoštoly se to tu jen hemží,“ zdůraznila Vanessa. „Zpívají ale vůbec, nebo jen tak posedávají zabalení do bílejch prostěradel a kvílejí?“

Odpověděla jsem, že nevím, ale že nikdy nezapomenu, jak se máma pohádala s tím apoštolem, který se se svými několika manželkami a zástupy dětí přistěhoval do blízkosti naší farmy a jehož zeleninový záhon se rozrostl na její přebujelý zvířecí hřbitov. Máma na něj ječela obscénnosti, zapíchla svou procházkovou hůl do země a vyhlásila mu teritoriální válku. Apoštol na oplátku házel po jejích přežívajících psech kameny, před vlastními zaměstnanci hrozivě mával zbraní a předčítal bojovné pasáže ze Starého zákona. „Poštvanej apoštol,“ vychutnávala si ho máma, přestože ji bolela krční páteř ještě několik týdnů poté, co s ní zatřásl, „úplně jako Jack Russell teriér s krysou“.

Vanessa si opět pečlivě potáhla. „No jo vlastně,“ povzdechla, „na tuhle historku jsem zapomněla. Možná že katolíci budou nakonec lepší. Znají opravdický žalmy. Navíc se v pauze servíruje víno, ne? S nima snad máma na válečný noze není.“

„Zatím ne,“ odpověděla jsem.

„A co zábava po obřadu?“ zeptala se Vanessa. „Lidi se k nám budou trmácet několik dní. Budou očekávat mejdan. Bude to muset bejt velkolepá párty od začátku do konce, s kalypso hudbou, Harrym Belafontem a kýbly rumovýho punče. Možná by se daly na Zambezi uspořádat závody v kánoích z vydlabanýho kmene. No nebyla by to legrace? A co takhle nechat postavit namaštěnou kládu nad jednou z máminých nádrží s rybami a společně sledovat, jak se na ní udrží ti společensky nejunavenější truchlící – je ti doufám jasný, že to bude jedna velká pijatyka? A možná bychom mohli zařídit bludiště, jako to, co jsme měli na mámině a tátově čtyřicetiletým výročí,“ rozněžnila se Vanessa. „Pamatuješ?“

Ani na tohle bych nemohla zapomenout. Hned na začátku bludiště se podávaly extra silné panáky, takže někteří hosté se okamžitě zpili natolik, že ve slepých uličkách uvízli až do úsvitu. Ale nepřipomněla jsem to a rovněž jsem si odpustila poznámku, že její návrhy stojí za starou bačkoru. Kolik pohřbů si na jeden týden vyhradila? Abychom telefonováním nestrávily věčnost (hlavně kvůli mně), poznamenala jsem, že by nebylo od věci všechny její návrhy zvážit. „Tedy v případě, že táta opravdu odejde do věčnejch lovišť,“ podotkla jsem. A pak jsem dodala tónem, který, jak jsem doufala, naznačoval, že končím, „Tak jo, Van. Ještě tady musím něco dodělat.“

Ale Vanessa se nenechala odradit. Nalila si další sklenku vína a pusa se jí už nezastavila. „Ne, ne, ne,“ oponovala. „Musíme to naplánovat teď, pak nám bude nanic.“ Připomněla mi, že nebude moct přečíst nekrolog, poněvadž, jak jsme všichni dobře věděli, je negramotná. Máma, ta určitě nebude schopná nic číst nebo se nějak jinak angažovat, protože bude k neutišení. A Richard by se měl kazatelně raději vyhnout obloukem. „Ten by tam jen frkal a krkal a vyděsil všechny přítomné,“ poznamenala Vanessa. „Nene, Al, až táta umře, ten nefrolog bude na tobě.“

* * *

O týden později, 8. března 2010, oslavil táta sedmdesátiny. Ten den přišel a odešel a navzdory žalmu 90:10 otec nezemřel. Jeho tělesná schránka s námi dlela nadále a na důkaz tohoto zázraku mi Vanessa poslala e-mailem fotku z jeho narozeninového mecheche, původně pohřební hostiny. Seděl tam na její verandě v kopcích Kafue, ruku kolem máminých ramen. Rodiče měli na hlavách navzájem sladěné slamáky a ladily i jejich šibalské výrazy, jako že se náramně baví. Mezi sebou drželi kytici žlutých orvaných kytek. Narcisy, napadlo mě, ale nebyla jsem si jistá. Jednak proto, že fotka byla trochu rozmazaná – ať už kvůli tomu, že se fotografujícímu zatřásla ruka, nebo že se fotografovaní zakymáceli. Jednak proto, že Vanessa krade většinu květin z hotelových zahrad v Lusace, a existovala spousta nejrůznějších důvodů, proč to narcisy nejspíš nebyly.

Zahryzla se do mě žárlivá nostalgie, i když hryznutí není to správné slovo, protože asociuje s hladem a ten lze ukojit. A ani nostalgie není to pravé ořechové, neboť naznačuje sentimentální nazírání minulosti, jako že hudba Artieho Shawa nebo Doris Dayové byla ideálem mého mládí, ale nebyla. Byla to hudba mládí mých rodičů. My jsme s Vanessou poslouchaly švédskou popovou skupinu ABBA. A měly jsme Clema Tholeta, rhodéského folkového zpěváka, oblíbenou hvězdu výročních vojenských přehlídek Požehnejme jim všem. Dokonce jsme se naučily tancovat na písničku „Bojovník“ z muzikálu Ipi Ntombi. Naše rodinná historie – se svými velmi reálnými a nevyhnutelnými následky – a romantické touhy, to zkrátka nešlo dohromady.

I když táta tvrdí, že člověk se nemůže spoléhat na nikoho jiného než na sebe, a Vanessa nás občas počastuje neodvolatelnými výhrůžkami, že už s námi v životě nepromluví, a máma v sobě chová tolik zášti – „Někdy zapomínám, ale nikdy neprominu“ – moje rodina se z toho většinou vzpamatuje, ať už se děje cokoli, a jde se dál. Potřebujeme být v neutuchajícím proudu přítomnosti, částečně proto, že jsme plní neutuchajících nejistot; vždycky je tu nějaká čerstvá krize, která se lepí na paty té předchozí.

„Není pokoje pro fešáky,“ říkává táta.

„Ničemy,“ opravuji ho.

„Pro ty nejspíš taky ne.“

Telefonátů bylo za ty roky víc. Většinou Vanessa: „Al, hrůza! V dětským pokoji byla mamba černá,“ to bylo jednou. Jindy mě informovala, že když se máma vrátila ze své ranní obchůzky farmy, zpozorovala, že pod Stromem zapomnění sedí podivně mírumilovně pes nakažený vzteklinou. „Znáš mámu. Ale naštěstí si uvědomila, že se pes nechová normálně, a nesnažila se ho pohladit ani ho nezvala, ať si u nás schrupne na pohovce nebo něco podobnýho.“ A pak následovalo několik bizarních měsíců, kdy se ze Zambezi vyrojili krokodýli v absurdním počtu a rodičům pustošili farmu. Nezalíbily se jim jen máminy nádrže jako obvykle, ale zabydleli se i v tátově banánové plantáži. Ráno se slunili před domkem pana Zulua a v noci si to poklidně šinuli kolem hlídačovy budky do stáje za ovcemi.

Charliemu jsem se o těch telefonátech většinou nezmiňovala a o nejnovějších dramatech ze Zambie jsem ho zpravovala jen výjimečně, částečně proto, že jsem za tu dobu pochopila, že to, co nám Fullerům připadalo groteskní nebo zábavné, ne vždy pobavilo mého amerického manžela. Charlie byl galantní jednočlenná zásahová jednotka, která nás chtěla zachránit před naší vlastní neopatrností; vždycky tiše zakročil, kdykoli měl dojem, že pijeme přespříliš, ničíme si zdraví kouřením anebo si nadbíháme střevní katastrofě konzumací nedopečených kuřat. Fullerovi se tomu řehtali, až se za břicha popadali, ale změnit své chování? Ani nápad! Jednou jsem v záchvatu zdravého rozumu poslala na farmu krabici s repelentem Pryč! a doufala, že to sníží výskyt malárie v rodině. „Bobo nás k Vánocům obdarovala hektolitry spreje Padejte pryč,“ oznamoval táta všem, kdo se toho roku objevili pod Stromem zapomnění. „Prosím, postříkejte se s tím, jak je libo. Šup s tím do sprchy. Klidně se v tom vykoupejte.“

Ještě stále jsem se cítila trochu rozpolcená. Dlouho jsem se snažila být Charliemu za jeho snahu uchránit nás před naším vlastním chaosem bezmezně vděčná, a dokonce jsem se i pokusila uvěřit v jeho systémy kontroly a ochrany podobně, jako jsem se kdysi pokusila uvěřit v Boha. Ale někde v hloubi duše jsem vždycky věděla, že chaos se řídit nedá. Je to ta nejzákladnější teorie začátku a konce všeho, prapodstata přírodních zákonů. Nepředvídatelnost neporazíte, na nehody se stoprocentně připravit nelze. Čímž nechci říct, že jsem se tuhletu západní myšlenku, že to možné je, nepokusila následovat – „Bože můj, vypadáte, jako byste se chtěli vystřelit z kanónu,“ prohlásil táta, když uviděl Charlieho a mě přichystané vyrazit na kolo, na sobě lykrové trikoty, chrániče na lokty, přilby – ale bylo mi jasné, že ačkoliv vystavovat se neuváženě nebezpečí, katastrofám a neštěstí je šílenství, je také šílenství si myslet, že všechno se dá naplánovat a uspořádat nebo že se dá všemu předejít. A je to i větší nuda.

Když jsem v neděli ráno volávala domů, máma s tátou už obvykle seděli v hospodě pod banánovou plantáží s výhledem na Zambezi. U nich je večer a na pár hodin si chtějí oddechnout u skleničky. Obvykle stačí pár drinků a optimismu mají na rozdávání. Táta mluvívá jako první a huláká do sluchátka, i když je linka čistá. „Zdravej jako řípa,“ prohlašuje většinou nebo „Na starýho kozla to není špatný!“ Do detailů se pouští málokdy. Přestože se s levnými sazbami za volání do Zambie roztrhl pytel (jsou k dostání na každé křižovatce v Lusace i v bezpočtu stánků po celém Čirundu), táta si uchoval telegraficky stručný styl telefonování a dálkový hovor pro něj představuje sakramentsky drahý luxus. „Dám ti mámu,“ hlásí, sotva jsme se stihli pozdravit.

A pak už je jen na ní vykřikovat z jejich hlučného světa svoje nakažlivé nadšení a posílat jej do toho mého, ze zvyku ztišeného. Drží ve vzduchu sluchátko, abych slyšela ptáky, cikády a žáby, a ke mně doléhají tátovy protesty: „To má Bobo pěkně drahej telefonát s fůrou čerstvýho vzduchu.“ Ale ona ho utiší a ptá se: „Slyšelas to?“ A když začnou štěkat psi, dodává: „Ti úžasní malí teroristi, slyšíš? No tak, pozdrav naši Bobo, Alíku. Harýčku, zaštěkej!“ A někdy: „Jejda, poslouchej! Hroši nás hubujou.“ A pak nasměruje sluchátko k řece, ale já slyším jenom tátu: „Bože, Tub, nejsme žádní Rockefellerové.“ Ale máma si ho nevšímá a vede si svou.

„Tento týden jsme si trochu vyhodili z kopýtka,“ povídá. „Byli jsme pozvaní na večírek v Lusace. To víš, takoví ti, co maj jméno samou souhlásku. Prťavý porcičky kaviáru, no, byly to pstruží jikry, samozřejmě, ne z jesetera, a tolik vodky až hrůza.“

„Hrůza?“

„Jo. Když jsme se chystali domů, ukázalo se, že tvůj otec to s vyhazováním z kopýtka kapánek přepískl. Vyškrábal se na střechu pick-upu a odmítal slézt,“ sděluje mi máma.

„Cože?“ Oddálím si sluchátko od ucha a s potěšením na něj zírám. Tak tohle jsou moji rodiče v pokročilém středním věku! Devítinásobní prarodiče. Znovu si sluchátko přiložím k uchu. „A potom?“ ptám se.

„Musela jsem s ním odjet tak, jak byl,“ pokračuje máma. „A víš, že jsem řidič na baterky. Stáli nad námi snad všichni andělé strážní. V půli cesty do Makeni mě napadlo, že asi jedu po opačné straně cesty.“

„Tě napadlo?“

„Bobo, víš, jací jsou dneska řidiči. Myslela jsem, že na mě troubějí, abych na to šlápla.“

„Takže?“

„Samozřejmě jsem na to šlápla,“ potvrzuje máma. „Táta na střeše dupal, né že ne, ale já jsem měla za to, že jenom zpívá Aleluja, chvalte Pána nebo tu Čajkovského předehru s kostelními zvony a kanóny. Jak jsem měla vědět, že chce dolů? No to ti byl tyjátr!“

Zavřela jsem oči a představila si hebký a horký svět v dolní části farmy, kde se řeka líně stáčí na východ do Mosambiku a kde moji rodiče svým nenapodobitelným způsobem přispívají k celkové bezstarostné anarchii. Naproti tomu moje dny byly neurčitě rozparcelovány opakujícími se úkoly – vyprat, navařit, udělat. A stále více mě vysilovala čím dál zhoubnější snaha obrnit se vůči systému hodnot, který jsem si vypůjčila. „Zde situace v normálu,“ hlásím. „U mě všechno při starým.“

Rodiče mě litovali, protože – alespoň v jejich očích – jsem si všechna dramata musela vytvářet sama. Oni se díky přijetí skutečnosti, že jediné, co lze v životě garantovat, je chaos, uměli ze života radovat. „Nekřič tak nahlas, nebo je všichni budou chtít,“ napomenul mě táta, když jsem jednou přijela domů a na moji moskytiéru se z doškové střechy v ložnici pro hosty snesla sprška hmyzu a pár ještěrek. Tátu nepřekvapilo nic – psi nakažení vzteklinou ani hadi, hroši ani sloni. „No, pravda, už se mi to trochu okoukalo,“ uznal.

Chce to nevídanou odvahu – možná jsem někdy dokonce řekla neuváženost – libovat si v tom neustálém a nevyhnutelném blázinci. Já jsem tak byla vychována a na své dětství nedám dopustit a samozřejmě jsem milovala svou rodinu nade vše, ale v jistém okamžiku jsem ztratila schopnost i imaginaci se onomu příslibu permanentní nejistoty oddat. Místo toho jsem se rozhodla věřit v předvídatelnou a naplánovatelnou budoucnost a vybrala si život, který, jak jsem si představovala, bude samá jistota, bezpečí a záruky.

Tehdy jsem ale nevěděla, že garance, které jsem potřebovala, získat nelze. Netušila jsem, že na to, co vás shodí z koně, co vás ubíjí, co si zahrává s vaším nitrem, žádný univerzální ochranný prostředek neexistuje. „Problém většiny lidí je,“ poznamenal jednou táta, i když nutně nenaznačoval, že mezi tu většinu patřím i já, nicméně tu možnost ani nijak nevyloučil, „že každej chce bejt na světě co nejdýl, ale vůbec netuší, jak žít.“

ŠÍLENSTVÍ V PŘEDEPSANÝCH DÁVKÁCH

Když jsem však v červnu roku 1991 v klubu Marco Polo v zambijské Lusace poprvé potkala Charlieho, připadalo mi, že on umění žít přivedl k dokonalosti. Bylo mu téměř třiatřicet, Američan v Zambii, a organizoval raftařské a kanoistické expedice na Zambezi a Luangwě. My nominální cizinci, co v Africe žijeme již několik generací – jsme se skutečným cizincům většinou zdaleka vyhýbali, Američanům obzvlášť. Rádi nosili v sandálech ponožky, na hlavě předimenzované safari klobouky, a když stáli, tak zeširoka, jako by k obyčejnému stoji zpříma potřebovali o trochu víc půdy pod nohama než my ostatní, běžní smrtelníci. A taky jsme jim záviděli a zároveň jimi opovrhovali za to, že měli ve zvyku vozit si vlastní zásoby: toaletní papír, pamlsky, lahvičky s dezinfekčním roztokem na ruce a opalovací krémy – náš drsný toaleťák, vařené sladkosti, bacily a od sluníčka věčně spálená kůže, atributy méně rozvinutého životního stylu, je zřejmě urážely.

Charlie však jako typický „Američan v Africe“ nevypadal. Působil dojmem, že se svým svérázným způsobem nespoutaného vousatého milovníka přírody vyzná. Okouzlily ho naše řeky, a tak žil v Zambii s přestávkami už léta. Pobýval v rozpáleném skladu poblíž Viktoriiných vodopádů, vystaven dost zásadním nepříjemnostem včetně malárie, krokodýlů a úplavice. Tipovala jsem, že se s nepříjemnostmi menšího rázu, jako jsou socialistické toaletní potřeby, nedostatek tyčinek Snickers a náš ležérní přístup k průjmu a rakovině kůže už dávno vyrovnal. A ačkoliv sandály nosil i on, byl to ten druh, s nímž se dala sjet divoká řeka, ne ty ortopedické, v nichž baptisti, třímajíce bibli v ruce, obcházejí údajně pohanské vesnice.

Mně bylo sotva dvaadvacet a studovala jsem v posledním ročníku bakalářského programu na Kanadské univerzitě jednooborovou angličtinu. „BA znamená bejkovina absolutní, jestli chceš něco vědět,“ konstatoval táta a vzápětí znovu potvrdil svoje mínění, že vzdělání žen a dívek je jen ztráta času a energie. „A stejný je to s volebním právem, když už jsme u toho.“ Ale z Charlieho vyzařovalo přesvědčení, že vyšší vzdělání pro ženy není o nic větší zbytečností než pro muže. A všeobecné hlasovací právo pro něj bylo samozřejmostí. Můj bakalářský titul z angličtiny upřímně obdivoval. „Četla jsi Upíří kroniky?“ zajímalo ho a já to vnímala jako důkaz svěže eklektického vkusu. Ale nejroztomilejší na něm bylo to, že upřímně věřil – anebo to aspoň předstíral – že umím hrát pólo, což jsem brala tak, že nad mými evidentními nedostatky gentlemansky přivírá oko.

Charlie se mi svěřil, že pólo začal hrát kvůli adrenalinu. Fascinovalo mě to a zároveň jsem nad tím žasla. Většina lidí, které jsem znala – mě nevyjímaje – byla tímhle hormonem nasáklá už v raném dětství natolik, že by to vystačilo na celý život. Začít dělat sport jen pro ten nesmyslný pocit vzrušení mi podobně jako sjíždění divokých řek připadalo ušlechtilé a romantické. Vnímala jsem to jako mírnější variantu výprav Roberta Falcona Scotta, když se trmácel na jižní pól, nebo Laurieho Leea, který se jednoho letního rána vypravil pěšky z Anglie do Španělska. Nicméně ačkoliv Charlie vyhledával velkolepá dobrodružství, na rozdíl od Scotta nebo Leea si u toho nemusel za každou cenu zahrávat se životem a zároveň pro něj platilo pravidlo „adrenalin odsud posud“. Osmadvacet minut póla, den, týden nebo měsíc na vodě, pár týdnů na horách a pak – „Střih!“ – konec zábavy, a už byl na cestě vrtulník nebo land rover, rozdávalo se vychlazené pivo, dezinfikovaly se škrábance. Kdežto my, Zambijci, jsme se potáceli od jedné neplánované a neoslavované eskapády ke druhé a život pro nás bylo jedno nekonečné nechtěné dobrodružství.

A právě proto jsme pólo nepotřebovali pro pocit adrenalinu v krvi, ale pro přesně opačný pocit, pocit normálnosti. Za nacionalisticko-socialistické vlády prezidenta Kaundy bylo pólo vnímáno jako buržoazní choutka, takže člověk se nechtěné pozornosti všelijakých vládních špiónků a finančních kontrolorů vyhnul jen taktak. Většina z nás hrála pólo bídně a ani na koni jsme zrovna neexcelovali. Charlie vynikal v obojím. Okamžitě byl přiřazen do týmu s těmi několika málo opravdovými hráči, co byli k mání, a jeho handicapové hodnocení se rázem zvýšilo. Mě přidělili do náhodně namixovaného týmu s kombinovaným handicapem, který už snad nemohl být nižší: minus osm. Kromě mojí maličkosti se naše družstvo skládalo z následujících pólistů: jeden nadšený, avšak poněkud zmatený Zambijec, jeden šílený Ir a jeden divý Ind, který děsil všechny včetně sebe sama svými nepředvídatelnými a nezvladatelnými koňmi. „Z cesty! Pozor, jedu! Můj bože, stůj nade mnou!“

Když jsem lidem ve Státech popisovala, že jsme se s Charliem potkali při hře póla v Zambii, nějakou dobu trvalo, než jsem pochopila, proč reagovali tak, jak reagovali. Později jsem zhlédla jeden zápas póla v Jackson Hole ve Wyomingu a sledovala texaské pracháče a jejich argentinské profíky, kteří každý skórují pět gólů za zápas a jejichž koně, jimž se na nohou vyjímají barevně sladěné bandáže a pod sedly originální podušky, jsou jeden jako druhý. Takže pak jsem vždycky dodávala: „Zní to noblesněji, než to ve skutečnosti bylo.“

Lusacké hřiště na pólo bylo v té době – téměř třicet let poté, co odešli Britové – více méně jen zaprášená plocha před Italským klubem. Samotný klub se nevyznačoval ani posmutnělou nostalgií, typickou třeba pro nairobský klub Muthaiga, ani majestátností spojenou se slavnými začátky a charakteristickou pro starobylý klub Bulawayo v Zimbabwe. Byla to spíš nemastná neslaná cihlová budova v socialistickém duchu s rozlehlým barem, přiměřeně velkou verandou a jídelnou, kterou místní Italové přestavěli na restauraci, na jejímž menu urputně defilovaly zcela nestředomořské pokrmy: fláky tuhého přesoleného masa, arašídový olej, zelí a cokoli, co se zrovna urodilo.

V týdnu koně trénovali na opuštěném závodišti vedle hřiště. Kromě úzké pěšinky, na které se drželi, byla dráha z větší části zarostlá a pěším, kteří si přes farmářskou půdu zkracovali cestu směrem na Velkou východní ulici nebo naopak z ní, sloužila jako přírodní záchod. To místo si stále ještě uchovávalo svou poraněnou krásu; taková zanedbaná rajská zahrada to byla – člověk tady mohl tu a tam narazit na hada, na strom překvapivě obtěžkaný ovocem nebo na krajkové kalhotky odhozené do křoví. O sofistikovanosti toho místa však nemohla být řeč.

Onen pocit lepší společnosti nám však dával Charlie. Zatímco my jsme se mezi čakami póla povalovali po pokroucených, zrezavělých lavičkách, on vyprávěl příběhy o raftování na Sibiři, debatách s důstojníky ze staré Rudé armády na téma studená válka, o lyžování s vrtulníkem ve Skalnatých horách. Charlie strávil čas s gorilami ve Rwandě, vedl výpravu na Kilimandžáro, lozil v Yosemitech. O tom, jak na raftu zdolal řeku Baškaus, dokonce natočili dokument pro Discovery Channel s názvem Baškaus: dřina na Sibiři. A nechyběl ani hlavní článek v jednom americkém časopisu: Charlie Ross: Pan Dobrodružný.

A i když se nikdo z nás určitě nenudil, málokdo si mohl dovolit cestovat za exotikou, a protože jsme byli denně svědky nezvaného chaosu, ve svém volném čase jsme ho nevyhledávali. O nás nikdo moc nepsal ani netočil filmy, částečně proto, že naše dobrodružství neměla začátku ani konce, pointa našeho příběhu byla ve hvězdách. Spíše než slovutnými autory hrdinských eposů jsme byli oběťmi kosmických náhod, politických nehod, zmýlených identit. „Museli si je s někým splést,“ vysvětloval táta vraždu postaršího páru farmářů, které našli zastřelené v jejich domě na Velké severní ulici. Zřejmě tím myslel to, že nikdo z nás není tak důležitý, aby nás někdo chtěl úmyslně zabít.

* * *

Už po pár hodinách známosti jsem přemýšlela, že pozvat Charlieho k nám na farmu by nemusel být zas až takový průšvih. Působil dostatečně ostříleně na to, aby naši rodinu zvládl. Žádný z mých ani z Vanessiných potenciálních nápadníků touhle zatěžkávací zkouškou ještě neprošel. Jedním z důvodů bylo, že zdolat hrbolatou cestu k nám z nejbližšího města nebo i jen ze safari tábora, kde se mohla vyskytovat vhodná mužská populace, trvalo hodiny. Šálek kávy jen tak na zkoušku nebo testovací projížďka po večeři tudíž nepřipadaly v úvahu. Kdokoli, kdo o nás projevil zájem, se musel od prvního rande připravit na setkání s rodiči a strávit alespoň jednu noc u nás na farmě, s výbušnými povahami mých nejbližších, krysami ve stropě a pochybnou kanalizací. Většina mužů se moudře otočila na podpatku a hledala si bližší, snazší a konvenčnější známosti.

Ale i kdyby se nám podařilo nějakého toho amanta na farmu nalákat – dobrovolníka mírových sil, zaměstnance nevládní Save the children, humanitárního pracovníka z kontinentální Evropy – ze všeho nejdřív by ho čekalo setkání s naším otcem, jehož jen tak někdo neohromí, případně s jugoslávským sousedem ozbrojeným až po zuby – „Opovažte se nám vzít naše ženy, zabijeme vás!“ – pak by se mu dostalo výsady okusit nahodilé výplody Adamsonova kuchařského umění a na závěr by byl podroben mámině výslechu à la vojenský tribunál nad jednou či dvěma lahvemi brandy. „Když říkáte stará americká rodina, myslíte tím, že vaši předci připluli na lodi Mayflower, anebo tím naznačujete, že jste indián?“ Jindy by předstírala, že nerozumí jejich dokonale srozumitelnému holandskému, dánskému nebo norskému přízvuku, a spustila na ně jako nacistické kápo ze starých válečných filmů, které si oblíbila, když vyrůstala v Keni. „Tak ještě jednou. Sprechen sie Englisch?“

Moje rodina, to byl těžký kalibr, zkouška ohněm. Proč by se na ni měl někdo připravovat? Většina těch chlapíků vzala nohy na ramena hned následující den po příjezdu, sežehnutí sluncem, přiotrávení alkoholem, poválení od psů a paralyzováni křečemi v žaludku. „Nervy,“ konstatovala máma. „Slabá konstituce. Není divu, že prohráli válku.“

„Jakou válku?“

Máma obrátila oči v sloup. „Ale vždyť víš, jak to myslím.“

A ten jediný patřičně zocelený kandidát – Angličan s korektním přízvukem, přijatelným rodokmenem a dokonale kamennou tváří, který se vypravil z Malawi do Zambie v land roveru z roku 1962 a který se dokázal vypořádat s jakýmkoliv množstvím nedopečených kuřat, bleších kousanců i jihoafrického čůča, se nakonec místo do jedné z nás zakoukal do naší mámy. „A co taky čekáte, když se s Vanessou jen donekonečna poflakujete, nípete si akné a nevypadne z vás nic kloudnýho?“ rozčilovala se máma. Táta jen krčil rameny, že s tím nechce mít nic společného, a zapálil si fajfku. „Nápadníci vaší mámy... tak do toho já se nemontuju,“ poznamenal. „Mimochodem, chlapík má výbornej vkus.“

A tak jsem si plánovala, že zůstanu starou pannou. Vanessa aspoň pracovala v Anglii, když zrovna nebyla doma na prázdninách, a navíc to byla kočka. „Tvář osmdesátých let,“ konstatovala konzultantka na odívání z londýnské školy připravující dívky na vstup do vyšší společnosti, když bylo Vanesse dvacet. A kromě toho se velmi brzy rozhodla, že se bude chovat jako ta největší puťka na světě, což mělo na muže naprosto devastující účinky. Já jsem však věděla, že to všechno jenom hraje. V té době prostě jen dočasně dřímala, připravená dštít popel a chrlit lávu na všechny okolo, kdykoli to bude zapotřebí. Ale brzdy skřípaly a auta zastavovala, jakmile vplula na rušnou londýnskou silnici, muži se předháněli, jen aby jí mohli poponést tašky, stačilo jen neurčitě pohnout rukou s nezapálenou cigaretou směrem k ústům a okamžitě se před ní objevila záplava sirek, a jedna tátova bohatá příbuzná nám hlásila, že ji zahlédla, jak bezcílně a bosa klopýtá po Elizabeth Street. „Kouřila cigaretu a vykopávala spadané listí do vzduchu,“ sdělovala nám tetička Pammy. A nám se ta situace málem zhmotnila před očima – zasněná romantika staré fotografie jako vyšitá. Předpokládali jsme, že se brzy a dobře vdá.

Já jsem mezitím po své skotské babičce z matčiny strany zdědila nadčasově nedůvěřivý výraz, po mámě šokující, nefiltrovanou přímočarost a po tátovi dar umět si od srdce zaklít. „Byla jsi hodné dítě. Tak se přece trochu snaž být příjemnější,“ naléhala na mě čas od času máma a mně běželo hlavou: „Že to říká zrovna ona!“

K šestnáctým narozeninám mi koupila příručku od Ann Barrové a Petera Yorka The Official Sloane Ranger aneb Jak britská vyšší třída připravuje své ratolesti pro život. Pokud tuhle knihu někdy nějací rodiče darovali své dceři, prakticky nebylo pochyb o tom, že to udělali jako vtip. Nikoli moje máma. Ta tak učinila namísto odpovědného rodičovství. Na obálce stálo: „Proč opravdu záleží na tom nosit námořnickou modrou, jíst želé vidličkou, číst Dicka Francise a Financial Times, hihňat se v posteli, brečet při zpívání koled, nebrečet na pohřbech, zabíjet lososy, holdovat alkoholu, dělat Británii ,velkou‘, vzdávat ,hurá‘ Henrymu a žít na venkově.“

Protestovala jsem. Neměla jsem chuť dělat „velkým“ národ, o kterém jsem prakticky nic nevěděla, a nějakému bonvivánovi z elitního Etonu jsem fandit rovněž nehodlala. Přála jsem si žít v africké buši, ne na anglickém bukolickém poli podle pravítka. Hlasité zambijské oplakávání mrtvých, které se neobešlo bez holení hlav, bědování a nářku jsem obdivovala a perly a námořnická modrá s létem jižní polokoule vůbec nešly dohromady. A kromě toho, z obalu příručky hleděla princezna Diana, která tyto aristokratické ideály údajně ztělesňovala, ale zrovna ona byla příšernou reklamou na bezstarostnost britské vyšší třídy. Po dvou letech manželství s Charlesem vypadala zničeně a jako by sotva dýchala – možná to byla odplata toho zabitého lososa a maličká, nikoli smrtelná, ale otravná kůstka se jí zapíchla do hrdla. Máma souhlasila: „To je pravda, Di je taková křehotinka. Měli tam dát někoho víc od rány.“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala s odzbrojující otevřeností: „Třeba ty, Bobo, ty jsi hodně od rány.“

Ale pro mě nebylo návratu, africké roky se nedaly přeskočit, Británií nešlo znovu nasáknout a předstírat, že válka v Rhodésii, tvrdé internátní školy a euforický pocit svobody, že žijete na rozlehlých rančích a máte „celou zpropadenou Afriku na hraní“, se mi neusídlily v té mojí anglicko-skotské krvi jako odolní paraziti. A nehledě na mámin názor, že manželství s vhodnou osobou je přijatelné zaměstnání, já bych si stejně nikdy konzervativního aristokrata, co má peněz jako šlupek a zámeček na venkově, nevzala. „To se ti, Bobo, ani nedivím,“ uznal táta, který obvykle nestranil nikomu. „Řek bych, že všichni mužští, co za něco stojí, vymřeli s Churchillem a tím dalším chlapíkem.“

„Jakým dalším chlapíkem?“

„Nevím, ale určitě byl ještě aspoň jeden.“

Nikoho nenapadlo mi říct, že výběr zaměstnání nemusí nutně zahrnovat manžela a že je to tak v pořádku, i když je pravda, že táta dával od začátku jasně najevo, že musím být samostatná. Nicméně do detailů se moc nepouštěl; pokud jsem uměla vyměnit píchnutou pneumatiku, střílet ze zbraně a jezdit na koni, měl dojem, že to stačí. A nebylo mi řečeno ani to, že ačkoliv britský pas přijde vhod, když z Afriky odjíždíte, pro pobyt v Africe to rozhodně žádné terno není. Kdyby se mě někdo zeptal, co chci, tak pokud by mohlo být po mém, britského pasu bych se vzdala bez mrknutí oka a vyměnila jej za zambijský.

Britka jsem byla omylem a Evropanka mimochodem – prostě souhra náhod bezpočtu dvojkombinací mých předků. Úmyslně jsem byla Jihoafričanka. Ne s lehkým srdcem ani příjemnými pocity. Pod koberec nelze zamést fakt, že jsem se sem dostala za cenu otřesného násilí, moji lidé se chovali neuvěřitelně brutálně a realitu popírali, navíc jsem jako Afričanka vůbec nevypadala. Přesto jsem byla tady. A právě to byl pro mě důkaz. Někdo mě sem, do této půdy, zasadil a já jsem se s obrovskou vervou uchytila. A přestože jsem si nedělala iluze – tahle země nebyla mým dědictvím, nepatřil mi ani kousíček – nemohla jsem si pomoct, věděla jsem, že já téhle zemi patřím.

Když jsem jela zpátky do Británie na prázdniny, panikařila jsem, nevyznala jsem se v ní a místní se nevyznali ve mně. Nebyla jsem Britka. Nemluvila jsem jako Britka. Necítila jsem se být Britkou. Seděla jsem u oběda s příbuznými a blízkými rodinnými přáteli a z výběru příborů se mi dělalo nanic. K čemu tenhle test? Kdo potřebuje tolik způsobů, jak dopravit jídlo do pusy? Měla jsem sto chutí jíst rukama. Ne že by mě naši nenaučili, jaký nůž a jakou vidličku použít v případě, že je prostřeno s větším počtem obojího, nebo že při pozdravu nemám mít ruce v kapsách. Věděla jsem, jak se chovat a co říkat, ale připadalo mi to jako cizí jazyk. V okamžiku, kdy si mě chtěli proklepnout, jsem si vzpomněla jen na to, že existují nějaké konjugace a pravidla, a pak jsem měla okno. Jednotlivá slovíčka britského způsobu chování jsem znala, ale nebyla jsem schopná z nich utvořit větu.

Zapustila jsem kořeny v Zambii osmdesátých let dvacátého století s jejím nedostatkem vhodných partnerů a nulovou kontrolou porodnosti. V té době se rychle šířila epidemie AIDS, naše tichá válka. Všude jste viděli chodící mrtvoly a nemoc cítili z rychle se scvrkávajících těl obětí. A ačkoli jí zahraniční tisk přezdíval „nemoc gayů“, my jsme věděli své. Že v subsaharské Africe s tou nemocí žije pětadvacet milionů lidí, se svět dozvěděl až za čtvrt století, ale my jsme na vlastní oči viděli, že se to blíží. Znenadání umírali muži, ženy i děti, jako by náš svět zasáhl neviditelný jedovatý plyn bez zápachu. Jeden den vypadal chlap zdravě a plný síly a za dva týdny se dostavil ke kuchyňským dveřím samá hnisavá boule a vřed. Do měsíce zemřel na malárii, průjem nebo vykašlávání krve a za půl roku byla po smrti jeho manželka, milenky a polovina dětí.

Jelikož chodit se Zambijcem by bylo sebevraždou z nejrůznějších důvodů a nápadníci ze zámoří museli proběhnout uličkou smrti Fullerových ze střední Afriky, aby se ke mně vůbec přiblížili, rozhodla jsem se jít zlatou střední cestou a na čas jsem se dala dohromady s holčinou ze Zimbabwe. „Dvojité ouzo, bez koly,“ objednala si máma ve venkovském klubu v Mkuši během řeckého večera. „Moje dcera je lesba.“ Řečtí farmáři nechápavě zamrkali.

„Jen se nedělejte, že nevíte, o čem mluvím. Vždyť vy jste tu zpropadenou věc vymysleli.“

Ačkoli se lesbismu nedala upřít řada výhod, kterých se člověku jinde nedostane, dlouho jsem u něj nevydržela. A i když jsem se na univerzitě nastěhovala ke kanadskému chlapci – velkorysý a hodný hoch z dobré rodiny – neuměla jsem si představit, že by Joey přežil odpolední čaj s mou rodinou, natož letní dovolenou nebo roky společného setkávání až do konce našich dnů. Už na dálku máma nereagovala dobře na novinku, že sdílím nejen lože, ale i kuchyňské potřeby s mužem z Nového světa. „Dvojitou brandy bez vody,“ praštila máma do barové desky opět v mkušském klubu. „Moje dcera se spustila se zpropadeným Kanaďanem.“

Ale neviděla jsem důvod, proč by někdo mohl něco namítat proti Charliemu. Pravda, nebyl to Brit, ale jeho jiné přednosti víc než vykompenzovaly tento jinak závažný nedostatek. Mužské záležitosti mu evidentně nečinily problémy – stýkal se s vojenskými personami z východního bloku, lyžoval v hlubokém sněhu odlehlých evropských hor, kouřil doutníky. Táta by si měl minimálně pořádně rozmyslet, jestli chce kvůli němu postavit hlídku. Charlie uměl jezdit na koni a do Zambie se přistěhoval se svým psem – tím by si měl získat mámu. A zdálo se, že je ze mě nadšený, že mu připadám vtipná a chytrá, což Vanessa špatně nesla. Ale dřív než jsem ho stihla pozvat na farmu, se mě zeptal, jestli bych s ním na týden nejela na vodu – sjet v kánoi Zambezi.

„Můžeme si postavit stan pod přehradní zdí za mostem, v parku u soutoku.

„Jeden stan?“ potřebovala jsem si vyjasnit. „Jen my dva?“ A už jsem viděla, jak tahle informace přeskakuje z jednoho „informačního uzlu“ zambijské klevetnické sítě na druhý.

„Jeden stan,“ potvrdil.

Zhluboka jsem se nadechla. „Měl bys vědět, že táta ti zamává před nosem brokovnicí.“

S Charliem to ani nehnulo. „To je dobrý. Donedávna jsem každý rok trávil léto na babiččině ranči ve Wyomingu a ta brokovnicí mávala na každého, obzvlášť na večírku před večeří, když se podávaly koktejly.“ Kámen, o kterém jsem ani nevěděla, že tam je, mi spadl ze srdce. Představila jsem si drsnou ženštinu vyzbrojenou whisky a brokovnicí, jak se opírá o rám dveří srubu, záplava pelyňku a nedočkaví vlci kolkolem. Charlie pak dodal, že i když je Wyoming jeho láskou, vyrostl a chodil do školy v Pensylvánii. Jeho rodina, pokračoval, pocházela z matčiny i otcovy strany od hlavní trati pensylvánské železnice, a protože jsem neměla ani tušení, že to znamená intelektuálské kruhy a starobylou zámožnou elitu, vesele jsem si představovala pobledlé a pohublé heroinové narkomany povalující se po zasmrádlých prostěradlech, předloktí prošpikovaná namodralými jizvami po jehlách.

Mluvili jsme těsnopisem a předpokládali společný jazyk. Tak jako si většina lidí ze Západu malovala romantickou idylu loveckých výjezdů, nezapomenutelných západů slunce a sluhů v bílých rukavičkách a s fezem na hlavě, když jsem jim vyprávěla o dětství na zambijských a zimbabwských farmách, já jsem si zase představovala živoření ve zdevastovaných ghettech, když se Charlie rozhovořil o hlavní trati a Filadelfii. S tím, co jsem o Americe věděla, to šlo dobře dohromady.

Moje mladistvé představy o Spojených státech totiž formovala série našich postkoloniálních, maoisticko-socialistických vlád, které bez přestání varovaly před zvrhlým a zkaženým kapitalismem. A o co se nepostaraly vlády, to dokonala zanícená sekretářka ve farmářské organizaci v Mkuši. Mávala na mě bulvárním jihoafrickým časopisem a tvrdila, že má informace z důvěryhodných zdrojů: bezohlední kapitalističtí američtí drogoví dealeři zlomyslně bodají stříkačky s heroinem do nicnetušících kolemjdoucích jen proto, aby narostl počet závislých. „Ne, Bobo,“ promlouvala ke mně naléhavě skrz hustou clonu cigaretového kouře, „tam je to horor, věř mi.“

To, že Charlie měl být z feťácké rodiny a jeho horkokrevná babička současně vlastnila ranč ve Wyomingu, mi divné nepřipadalo. Koneckonců, moje rodina měla v minulosti farmu ve Rhodésii a pracovala na rančích a farmách v Malawi a Zambii o velikosti poloviny Rhode Islandu, a že by nás to uchránilo od mnoha let téměř nepřetržité chudoby, to tedy ne. A protože jsem měla s drogami mizivé zkušenosti – znala jsem jenom syny našeho souseda, kteří kouřili trávu, a Adamsona, našeho permanentně zhuleného kuchaře – nenapadlo mě, že je značně nepravděpodobné, aby rodiče propíchaní jehlami skrz naskrz přivedli na svět někoho tak fyzicky zdatného a bystrého, jako je Charlie.

* * *

„V kánoi jsem v životě neseděla,“ upozornila jsem Charlieho.

„To nevadí. Jsem průvodce. Dolů nás dostanu.“

Vůbec ho to nevyvedlo z míry, z mého nedostatku zkušeností si naprosto nic nedělal a působil tak neskutečně sebejistě, že jsem mu tehdy propadla. A z vlastní zkušenosti vím, že jakmile začnete „padat“, cestiček zpět už moc nevede. Aby se člověk mohl vyškrábat zpátky, do stavu před pádem, musel by totiž plánovat dopředu, zabalit si padák nebo lana či výstroj, musel by si předem zajistit vlastní záchranu. Ale protože jsem padání nepředvídala, nic z toho jsem neudělala. A navíc – z téhle výšky to byl nádherný pád: celý svět ležel pod námi jako nějaká zázračná zmenšenina, přistání v nedohlednu a uklidňující poryvy větru dělaly z pádu spíše let než sešup.

I čas se najednou začal chovat zvláštně – do jednoho okamžiku se vešla celá věčnost. Protože jsme jej vymysleli, domníváme se, že věci se dějí v čase, tak jako roční období vždy pravidelně, viditelně a poklidně přejdou jedno v druhé a tak pořád dokola. Ale ve skutečnosti se většina věcí, které změní směr našeho života, odehraje v nestřeženém zlomku vteřiny – žal, který nám podlomí kolena, strach, co námi projede jako střela, láska, jež nás zatáhne do neznámých vod. Když se pak ocitneme v sevření těchto mocných emocí, na základě ubohých, pracně nasbíraných důkazů si vymýšlíme důvody, odkud se ty emoce vzaly, a za vydatné pomoci sebeospravedlňování, zkreslování a úmyslného překrucování skutečnosti se snažíme pochopit nepochopitelné.

A tak jsem řekla „ano“ a už tehdy jsem věděla, že to není ledajaké ano, že se z něj nedá jen tak vycouvat, jednoduše je vygumovat. Bylo to jisté ano, ano napořád. Bylo to ano, které vyslovila moje skotská babička, když souhlasila, že půjde na piknik s mým dědečkem v Keni. Věděla, že celý zbytek jejího života se bude odvíjet od těchto dvou slabik. „Ten jeho nos...,“ prozradila mi o pětapadesát let později. „Trvá to roky, než se takový nos vyšlechtí.“ Bylo to ano, které dala máma tátovi, a později to vysvětlila tak, že schvalovala délku jeho kraťasů. Bylo to ano tetičky Glug mému strýci, protože v baru britského Královského letectva byl pokaždé nad ránem jediný, kdo se ještě držel na nohou. A když jsem později vyjmenovávala lidem důvody, proč jsem si Charlieho vzala, říkala jsem: „Vyjímal se dobře na koni.“

Ale i kdyby Charlie vypadal na koni jako pytel brambor, pro své ano bych našla nějaké jiné důvody. Odpověděla bych, že mě okouzlil jeho nepěstěný plnovous nebo dlouhé nohy nebo odhodlaný profil jako z nějaké starořímské mince. Nikdy bych ale nepřiznala pravdu: ve svých dvaadvaceti jsem byla vyčerpaná a na široká záda Charlieho jsem si promítala jeho přikrášlený životopisný film a udělala si z něj svůj svatostánek i svého zachránce. Věřila jsem tomu, že když u Charlieho zakotvím, budu zažívat klid přerušovaný organizovaným dobrodružstvím. On se usadí v romantické Zambii, protože to tu zbožňuje. Já tady zůstanu, v bezpečí. Náš život, to budou „tři pušky, zásoby na jeden měsíc a Mozart“ – jako ze Vzpomínek na Afriku, jen bez těch havarovaných letadel, syfilis a dánského přízvuku.

DIONÝSOVO ROZHODOVÁNÍ

Většina lidí přiznává, že pod vlivem alkoholu dělají špatná rozhodnutí – to proto, že v tom nemají praxi. V naší rodině jsme však téměř o ničem zásadním nerozhodovali za střízliva. Jednali jsme tak, jak Herodotos napsal o Peršanech: „Při pitkách se obvykle radí o nejvážnějších záležitostech, a na čem se při poradě shodnou, to jim po vystřízlivění druhý den předloží hostitel, v jehož domě se radili. Jsou-li s výsledkem spokojeni, i když jsou střízliví, řídí se jím; pakli ne, nechají věc být. Pokud se o něčem radili nejprve jako střízliví, přezkoumávají rozhodnutí při pitce.“

Ohlížím se zpátky a napadá mě, že důvodem byly nejspíš naše nesmírně omezené možnosti, které si žádaly odvahu tak extrémní, že jedinou schůdnou cestou, jak se vrhnout vpřed, bylo posilnit se alkoholem v okamžiku rozhodování a mít kocovinu v době realizace. Byli jsme vlastně neustále na cestě, vždy tu byla další více či méně nepřátelská jiho- nebo středoafrická hranice, kterou bylo nutno překročit v jediném land roveru napakovaném veškerým naším jměním. Ale když se na neštěstí podíváte těma správnýma, pravda, alkoholem trochu podlitýma očima, tak se vám to neustálé odjíždění, vzdalování se od známého, zdá snesitelnější, dokonce ohromující.

Myslím si ale, že rodiče dělali důležitá rozhodování v podnapilém stavu hlavně proto, aby nikdy neudělali nic umírněného ani nudného. „Nuda – to je číslo jedna,“ tvrdí táta. „Ten největší možný hřích pod sluncem.“ Všechny ostatní přestupky moji rodiče omlouvají a považují je za hříchy všední. „Kdo je bez hříchu, tak to s ním nejspíš bude setsakramentská otrava, v tom je ten háček,“ argumentoval táta.

V roce 1977, když mi bylo osm a potkalo mě to ohromné štěstí chodit do nedělní školy na anglikánské faře v Umtali, jsem si domů přinesla cedulku s deseti přikázáními, které jsem přepečlivě vyvedla ve vypasených tiskacích písmenkách. „Ukaž to rodičům,“ nakázala mi naše nedělní rhodéská paní učitelka a určitě si gratulovala za svůj podvratný nábor hrstky malých nažhavených misionářů. Coby zapálený, leč poněkud popletený konvertita jsem si říkala, že mojí rodině by nějaká ta svatá rada jistě přišla vhod. „Sbírají drahokamy do své koruny, kterou budou nosit v nebi,“ pronesla moje babička z matčiny strany na adresu novověrců, kteří v Anglii přišli lanařit k jejím dveřím. V té době už jsem měla věk na to, abych v jejím hlase rozpoznala opovržení.

Táta můj plakátek minutu či dvě bedlivě zkoumal, obočí zdvižené jako v údivu, pak si odklepl cigaretu do krbu a pravil: „Ti nejlepší chlapi, co znám, poruší všech deset ještě před snídaní.“ Říkal to se zbraní rozloženou na novinách u nohou a plechovkou oleje na stolku vedle sebe – kdykoli, když v těch válečných letech zrovna seděl, zároveň čistil zbraň. Čekala jsem, že to nějak rozvede, ale evidentně to bylo vše, co chtěl na téma dvou kamenných tabulek darovaných Mojžíšovi na hoře Sinaj sdělit.

Nicméně podobně jako Bůh, i táta měl spoustu neporušitelných pravidel: nekňourej, nemluv tolik, jez do polosyta, choď víc pěšky, víc pracuj, neplýtvej vodou. A stejně jako ta boží i některá jeho přikázání si protiřečila: trval například na stoicismu, asketismu a čistých nehtech, ale zároveň holdoval nezřízenosti, opilosti a zbrklosti. A jeho neblahé zkušenosti se zjančeným dobytkem vedly k jistému nedorozumění. „Bůh nemá rád, když se klaníme zlatému teleti,“ kladla nám na srdce naše paní učitelka v nedělní škole. A mě zaplavil úlevný pocit, že tohle je mi povědomé. Ruka mi vystřelila vzhůru a já vyhrkla: „Tatínek taky nemá rád divoký telata, říkal, že to sousedovic si nevezme, ani kdyby ho pozlatili.“

* * *

Sledovala jsem tátu, jak omotal vytěrák kouskem tenkého hadříku a protáhl jej hlavní. Pak vykartáčoval a namazal spoušť i kohoutek, naleštil rukojeť, zbraň znovu sestavil, přimhouřil oko a přiložil si ji k rameni. Potom si pušku postavil mezi nohy a přidržoval ji dvěma prsty, zcela přirozeně, jako by takhle balancoval část svého těla, a ne těžkou zbraň. Hrábl do plechovky s municí a vytáhl zplihlou gumovou věc – vypadala jako ti bizarní brouci, na které jsme někdy narazili pod rozkládajícími se těly mrtvých zvířat na okrajích farmy, kam už zasahovala divočina. Navlékl to na hlaveň. „Takhle se tam nedostane voda,“ objasnil vojenský způsob využití prezervativu. A mně se vybavilo období dešťů, vzduté řeky a tátův pach – hořký a zatuchlý jako vlhké jutové pytle v přístřešku, kde se třídil tabák – když se vrátil z dvoutýdenní hlídky v rhodéských himálajských kopcích. Vstal, zapálil si cigaretu, pušku přes rameno. „Řeknu ti jednu věc,“ pravil. „Jestli člověka čeká peklo, nebo ráj, nemusí se za tím nikam pachtit. Všechno se to odehrává právě teď a tady, máme to přímo pod nosem.“ Pak vyšel na verandu. „A myslím, že na to, aby se s tím člověk nějak popasoval, je toho ažaž.“

Vanessa odpočívala v ložnici s vlhkým hadříkem na očích a kočkou na polštáři. Olivia ležela v postýlce pod moskytiérou. Všechny naše postele byly sražené doprostřed místnosti. Táta je tam posunul pro případ, že by nás začali ostřelovat a sklo by se vysypalo z rámů. Kromě látkové plenky a mušelínového přehozu přes bříško byla Olivia nahá. Před mnoha lety se táta coby mladík v Karibiku probral z odpoledního šlofíka jen tak bez košile s bolestivými křečemi v břiše. Od té doby věřil, že když člověk vystaví své střední tělesné partie na vzduch, byť nehybný rovníkový, má zaděláno na špatné zažívání, zahrává si s malárií a přivolá si dnu, šílenství a slabomyslnost. Obešla jsem postýlku, postavila se k Vanessině posteli a hlasitě dýchala, takže moji přítomnost už nemohla ignorovat.

„Co se tady tak plížíš?“ obořila se na mě.

„Chceš vidět můj plakát?“ zeptala jsem se šeptem, abych neprobudila Olivii, i když ta už stejně trošku pobrukovala, protože jsme jí narušily sny. „Je o Bohu.“

„Ne,“ odpověděla Vanessa, aniž by hnula kapesníkem na obličeji.

„Je to moje vlastní výroba,“ kontrovala jsem, ale neznělo to moc přesvědčivě.

„Ne,“ opakovala Vanessa.

Dlouho bylo ticho a já se přitom snažila, aby mé dýchání znělo otravně a raněně, a hlavně hodně nahlas. Nakonec Vanessa, pro kterou se posedlost průměrného rhodéského puberťáka kapelou ABBA přetavila v mnohem hlubší osobní emoci, nadzdvihla růžek hadříku na očích a kriticky mě sjela pohledem. „Kým bys chtěla být raději?“ zeptala se, „Agnethou, nebo Anni-Fridou?“

„Zase jsem zapomněla, která je která.“

Vanessa otráveně vzdychla, jako bych neměla jasno o nejbližších příbuzných. „Agnetha je ta blondýna.“

„V tom případě Anni-Fridou,“ odtušila jsem.

„Anni-Fridou chci být já, takže ty nemůžeš.“

Dala jsem se na ústup a přes verandu se vydala do pokoje rodičů. Máma zrovna odpočívala, závěsy zatažené před poledním sluncem. Vyškrábala jsem se na okraj postele s přehozem s červeno-zelenými tropickými kytkami a kupou psů a koček v jejích nohách. Nastavila jsem plakát tak, aby si jej mohla pečlivě prohlédnout. Podívala se něj s nehybnou tváří a pak prohlásila: „Ale Bobo, vždyť tohle není žádný umění. Je to jenom směsice velkejch tlustejch písmen.“ Byla zklamaná, že nevidí barvité výjevy toho, jak je boží jméno bráno nadarmo, nebo páchání cizoložství, i když, popravdě řečeno, technické aspekty obou těchto hříchů jsem nikdy nepochopila. Myslím ale, že bych uměla nakreslit ozbrojeného chlapa přeškrtnutého červenou čárou, který by reprezentoval přikázání Nezabiješ, jenže to se příliš podobalo cedulce, kterou třímal dlouhovlasý chlapík v kaftanu, jehož jsme jednou zahlédli na rohu ulice v Umtali.

„Boží mánička!“ podotkla Vanessa.

Ale než jsem se na adresu květinového mladíka stačila vyjádřit já, táta nás všechny zarazil. „Zpropadenej hipísák,“ zamumlal. „Všechny by je měli postavit do lajny a odprásknout za úsvitu.“

Zdálo se mi, že Bůh se svou zlobou, neustálým poukazováním na válku a patriarchálními pravidly projevuje silně rhodéské tendence. Udivovalo mě však, proč přes podrobné instrukce, které udělil Noemu a Abrahámovi, není malinko konkrétnější ohledně desatera. Nezabiješ – s výjimkou teroristů, komunistů a hippies, hm. A taky: nebudeš dychtit po ženě svého bližního, ale ne když je to máma a ve středu večer tančí v klubu na baru. Rodiče by pořádně urazilo, kdyby lidi své obdivné pohledy odvraceli. A co se týče svěcení dne odpočinku a modlení se dvakrát denně, je to všechno moc fajn, pokud nemusíte krmit dobytek, zrovna se nerodí tele nebo není čas sklízet tabák. Práce na farmě se na nějaké dny v týdnu neohlížela.

A tak jsem učinila závěr, že existují dva druhy lidí. Lidé černobílí, kteří svůj osud spojují s nebeskými záležitostmi, respektují desatero přikázání a připomínají moji učitelku z nedělní školy, s lehkým náznakem knírku, sirnatým dechem a pobledlou, poďobanou a těstovitou pletí. Takoví lidé zřejmě nenatahují kondomy na hlavně a představa naší učitelky, jak na baru v nějakém klubu v Umtali a okolí hopsá o sto šest, byla dosti přitažená za vlasy. Záviděla jsem jí její poklidný život a neochvějnou jistotu, že poletí přímo do nebe, kdyby ji zabili teroristi, k smrti ji umiloval hipík anebo ji uštkl had. Černobílí lidé si mohli dovolit vypadat pokojně.

A druhou skupinu tvořili lidé pestří, kteří na pravidla, ať už boží, či člověčí, ohledy moc nebrali a byli jako máma s tátou a všichni ostatní, které jsem znala, s mozolnatýma rukama, pružnými boky a šrámy od ostnatého drátu na pažích. Byli to vojáci, poněvadž bylo potřeba bojovat ve válce, pijani, protože se musela přestát tragédie, a farmáři, neboť bylo nezbytné vypěstovat obživu a kouřit tabák. Jejich život byl spjatý s půdou. I oni věděli, co by se jim stalo, kdyby je zastřelili teroristi nebo uštkl had, a právě proto chodili pořád ozbrojení. Tvářili se zasmušile a podle momentální situace, protože se potýkali s pozemskými záležitostmi.

Mě zplodili a vychovali lidé pestří, ale měla jsem černobílé sklony. Byla jsem přesvědčená, že nedostatek zázraků v našich životech – hořící keře a množství našich nepřátel stižených vředy a zhoubnými nemocemi – souvisí více s naší nedostatečnou vírou a neposlušností Boha než s nedostatkem jeho zájmu o nás. Bible přece slibovala jasně: budeme-li se řídit božími pravidly a přikázáními, pak bude bezpečno dlíti v naší zemi, žádný meč nás neproklane a budeme moci uléhat, aniž bychom se strachovali. Velmi jsem toužila být jedním z těch věrných, vyvolených, spasitelných jedinců, a tak jsem si usmyslela vidět Boha v těžko vysvětlitelných jevech: v duze, elektřině a zženštilém účesu Bennyho Anderssona, například.

Ztratit víru a přestat věřit v Boha není totéž, avšak ztráta víry může to křehké pouto mezi člověkem a jeho nevinností narušit úplně stejně. 9. ledna 1978 odpoledne, když jsem přijela domů na vánoční prázdniny, se můj dosavadní svět roztříštil na kusy a z té spouště, která zbyla, už se mi nikdy nepodařilo vytvořit nic celistvého. Toho dne se u sousedů ve vodní nádrži utopila moje sestřička Olivia. Hřích opomenutí byl můj: přestala jsem na Olivii dávat pozor, nechala jsem se svést pozemskými divy a vábidly v podobě lákavého obchodu s potravinami. Byla otestována moje důvěryhodnost a já jsem zklamala. „Byla to nešťastná náhoda, Bobo, nemůžeš za to,“ pokoušel se mě uchlácholit táta. Ale já jsem věděla, že to nebyla věc náhody. Byla to věc viny. A konkrétně mojí.

Té noci a po mnoho měsíců poté jsem se vroucně, jasně, zarmouceně a provinile modlila – byla jsem devítiletou nádobou plnou starozákonní bázně a pověrčivosti. Tehdy jsem ještě netušila, že utrpení a žal jsou univerzální a že přijde čas, kdy si – už jako starší (ale zase ne o tolik) – uvědomím, že mé vlastní trápení není nijak výjimečné ani jedinečné. Ale tenkrát jsem věděla jen to, že Bůh je náš Otec a že dokáže vzkřísit mrtvé. Nebyla jsem si jistá pouze tím, jak zařídit, aby si na můj zázrak udělal čas. „Bože mstiteli, Hospodine, Bože mstiteli, zaskvěj se.“

A jako každé dítě, které chce otestovat umění všemohoucího Boha konat zázraky, jak mu bylo vštěpováno v kostele či ve škole, jsem začala experimentovat. Při koupání jsem si dávala hlavu pod vodu, abych si mohla vyzkoušet, jaké mohlo být Oliviino poslední smrtelné nadechnutí zelené kachní vody. Kdybych přece měla víru a odvahu se úmyslně utopit, Bůh by si mé oběti mohl povšimnout, využít své všemohoucnosti a vrátit nám sestřičku, ne? Abych kajícně odčinila její smrt, kterou jsem dopustila, a aby bylo Bohu nad slunce jasnější, že má víra v něj je neochvějná, trávila jsem noci na holých prkenných podlahách našeho internátu, protože jsem si představovala, že takhle to určitě dělají mniši a jeptišky. Zkoušela jsem se postit jako Ježíš po čtyřicet dní v divočině, ale hned první den o dopolední svačinové přestávce, kdy jsme my, žáci z internátní školy, měli nárok na sendvič a děti, které chodily každý den domů, si začaly vybalovat své krabičky s tajuplnými dobrotami, mě nenasytnost dohnala k násilnickým a zlodějíčkovským činům.

A pak už se jen vina vršila na vinu, protože Bůh je přece všudypřítomný, vševědoucí a vševidoucí. „Může se někdo skrýt ve skrýších a já ho neuvidím? je výrok Hospodinův. Nenaplňuji snad nebe i zemi? je výrok Hospodinův.“ V černobílém světě školy byl Bůh přítomen ve všemožných pravidlech, že po zhasnutí světel se na pokoji nemluví, že kohoutek s vodou se nemá pouštět déle, než napočítáme do třiceti, že si při večeři nemáme brát víc než jednu kostičku másla. Byli jsme příjmením, číslem, zodpovídali jsme se za svoje chování. „Nesmíte zlobit. Naši muži a chlapci pro vás umírají,“ připomínala nám večer co večer paní Martingalová a jejich smrt nám připadala tak hmatatelná, jako by umírali přímo pod okny internátu.

Nabádali nás, ať posloucháme, ale nebyli jsme jako malí Angličánci nebo Američánci, kterým rodiče nakázali jíst špenát, protože kdesi v Africe hladovějí děti. Na rozdíl od mlhavých představ o prospěšnosti zeleniny se nám příkaz „poslouchat a nezlobit“ přímo spojoval s válkou a se všemi našimi mrtvými, jejichž čísla narůstala snad exponenciálně. Při ranním nástupu nám předčítali slova Cypriána z Kartága: „Vždy se modleme jeden za druhého na obou stranách smrti.“ Pak jsme všichni sklopili hlavy a úpěnlivě prosili Boha, aby ochraňoval naše vojáky a seslal nám mír a vydatný déšť a bohatou sklizeň. Ale Bůh se do zázraků moc nehrnul: mrtví zůstali mrtvými, válka pokračovala, déšť přišel buď moc brzy a v podobě pořádné průtrže mračen, anebo nespadla ani kapka a úroda závisela na tom, jestli se objeví háďátko zhoubné a sněť.

Takže nakonec jsem usoudila, že pokud Bůh existuje, pak to není můj osobní zachránce ani žádné nebeské nevímco. Je zřejmě na straně těch, co mávajíce biblí halekají na okolí, ať už coby neposkvrnění dobráci dob minulých, nebo plnovousí zapálenci dneška. Je tu pro lidi, kteří se ochotně nechají přitlouct ke kříži, přivázat k oltáři nebo strávit život putováním na poušti. Byla bych z toho učinila cokoli, kdyby nám to vrátilo Olivii, ale nějak jsem pochybovala, že Bůh by si mé oběti všiml. Měla jsem podezření, že se věnuje jen ryze černobílým lidem, jako byla moje učitelka z nedělní školy, a ne takovým falešným bezvěrcům jako já.

A pak, v noci 23. června 1978 v misijní škole Emanuel, která se nacházela zhruba v půli cesty mezi městem a naší farmou, pozabíjely osvobozenecké jednotky osm britských misionářů a jejich čtyři děti ve věku od tří týdnů do šesti let. Už si nepamatuji, jak jsme se ve škole k fotkám toho masakru dostali, ale vybavuji si, jak se naše třída shlukuje nad zrnitými obrázky uveřejněnými v brožuře rhodéského ministerstva informací. Stále, po všech těch letech, mám v živé paměti fotku Pamely Graceové, bodákem propíchnutého novorozeněte ležícího na zádíčkách, pusinku otevřenou a ručičku nataženou ke své ubodané, krví zbrocené matce.

Asi bylo nevyhnutelné, že se mi v hlavě nějak spojil obrázek toho mrtvého misionářského miminka se vzpomínkou na bezvládné Oliviino tělíčko rozprostřené na posteli v pokoji pro hosty u našich sousedů onoho osudného odpoledne. Smrt může dát životu větší smysl, poukázat na to, jak je cenný, prchavý a že je škoda jej promarnit, tomu jsem v té době už rozuměla, ale smrt nevinných děťátek byla nepochopitelná. Život naopak degradovala, jako by to byla nějaká bezcenná, nesmyslná onuce. Moje už beztak otřesená víra se vypařila a zanechala za sebou jen strach a neskutečný pocit samoty.

Dospěla jsem k jedinému možnému logickému závěru: Bůh existovat nemůže. Nezdálo se, že by malá Pamela, dítě dvou misionářů, putovala přímo do nebe. Spíš to vypadalo, že stejně jako Olivia je mrtvá děsivě a úplně zbytečně. A pokud Bůh nebyl s těmi holčičkami v jejich miminkovské nevinnosti anebo k sobě aspoň nevzal jejich tělíčka v okamžiku jejich odchodu, pak zcela jistě nebyl s námi ani s našimi vojáky, a dokonce ani s naší učitelkou z nedělní školy. Bůh nebyl nikde. To jenom my, samotní lidé – jedno jestli černobílí, nebo pestří – se tu navzájem mydlíme na opuštěné planetě. Jestli se nezachráníme sami, nikdo jiný nás zachránit nepřijde.

Moje pomýlené, ale přesvědčivé výpočty se ubíraly logickými skoky. Pakliže Bůh neexistuje, pak jediné, co stojí mezi zapomněním a mnou, je láska. Usoudila jsem, že nemilovaní lidé jsou jaksi neviditelně ohroženi. Na lidi milované se nezapomíná. A protože jsem nebyla přirozeně roztomilé dítě, zužitkovala jsem to, co mi bylo dáno do vínku – dar hlasitosti, a tak se ze mě stala taková malá siréna, jen aby se na ni nedejbože nezapomnělo. Abych měla jistotu, že všem pohromám spolehlivě uniknu, dala jsem si záležet, aby každý můj vstup na scénu stál za to. S péčí jevištního choreografa jsem plánovala svá vystoupení na alkoholových dýcháncích svých rodičů, převlečená za vojáka pějícího rhodéské vlastenecké písně (o mnohých z nichž jsme si mysleli, že jsou z pera ABBY), a předváděla jsem falešný striptýz za prostěradlem, přes které jsem odhazovala mámino prádýlko, co jsem štípla v jejím nejhořejším šuplíku. Zpívala jsem, že neprohrajeme a že ničeho nelitujeme a svůj rhodéský nosový přízvuk jsem se snažila překrýt napodobeninou švédského akcentu, jak jsem jej odposlouchala od Anni-Fridy a Agnethy.

A protože Bůh nebyl k mání, jeho pravomoci jsem přesunula na druhou nejvyšší viditelnou a logickou instanci: otce. Koneckonců, i jeho pravidla byla – podobně jako ta boží – absolutní, vrtkavá a patriarchální. „S tatínkem se nediskutuje,“ prohlašoval, kdykoli jsme se mu odvážili protiřečit. Podobně jako Bůh i táta někdy býval nepřístupný a tajemný, střídavě skoupý a velkodušný. Stejně jako na Boha, i na tátu jste mohli mluvit a nedočkat se odpovědi či pomoci, a i když se nic nestalo nebo něco nevyšlo, mohli jste se utěšovat, že on stejně ví všechno nejlíp. A jako pán domu – a co je důležitější – chlap s automatickou puškou, měl zdánlivou moc nad životem a smrtí. Uctívala jsem ho.

IMUNITA PANA DOBRODRUŽNÉHO

Vždycky jsem si myslela, že vyklouznout dostatečně daleko z území tátovy nahodilé, ale nesporné nadvlády a vstoupit na jiné, klidnější teritorium, aniž by mě přitom život semlel jako vodní vír, bude neuvěřitelně složitý úkrok stranou. Charlie se ale pro tenhle manévr jevil jako ten pravý doprovod. Byl to schopný kliďas, a co bylo nejdůležitější, ve své naivitě si zřejmě neuvědomoval, s kým má tu čest. Anebo to věděl, ale byl nad to povznesený. V každém případě jsem byla zachráněna.

Za prvé, otcova sebevražedná mise vést úmyslně chaotický život nechávala Charlieho vcelku chladným. Charlie vystudoval mezinárodní obchod a rád diskutoval o celosvětové finanční situaci a ekonomických teoriích, kdežto tátu peníze tak nudily, že účetní knihy vedl jen v hlavě. „Ono se to poddá,“ říkával, čímž měl na mysli, že očekává, že mu lidi zaplatí – nebo že jim zaplatí on – rozumně. A nějaké hlubší úvahy neměly smysl, částečně proto, že teoretizovat o ekonomice předpokládalo jistou víru v uspořádaný svět, který vás nemůže překvapit. „Něco dostaneš, něco ztratíš,“ říkával táta a nijak ho nevzrušovalo, na které straně rovnice se zrovna nachází.

Pak tu bylo ono nucení popíjet víc, než je zdrávo – tu dvě piva, onde aperitiv, sklenička vína k večeři – to na Charlieho neudělalo dojem už vůbec. „Co to s tebou je?“ popichoval ho táta. „Kamarádíš snad s muslimama?“ Charlie se jen tak pousmál a odkráčel pryč, levé rameno mírně zvednuté, což jsem později dekódovala jako známku roztrpčeného přesvědčení o vlastní pravdě. „Zpropadení abstinenti, měli by je odprásknout za úsvitu,“ hučel táta. „Stejně – otočíš se na tři vteřiny a polovina z nich ti vyzunkne, na co přijde.“

„Nevěř nikomu, kdo nepije,“ kladla mi na srdce máma. Avšak večer, když jsme byli úplně poprvé sami, Charlie obavy mých rodičů rozptýlil a nabídl mi kamikaze. „Vodka s limetkou,“ vysvětlil. „Má v tom být taky triple sec, ale protože jsme v Zambii, bude nám muset stačit brandy a trocha pomerančový kůry.“ Jako by mluvil nějakým cizokrajným jazykem. Přála jsem si zavřít oči a poslouchat, jak odříkává ingredience do koktejlů po celý zbytek večera. Ve Venkovském klubu v Mkuši se zmohli akorát tak na whisky s vodou – tedy pokud se zrovna nekonal řecký večer – a v tom případě jsme doufali v ouzo, které se popíjelo slabě zředěné kolou tak dlouho, až už i máma pochopila podstatu lesbismu i proletářskou lyriku Nikose Kazantzakise. V takových chvílích mě oslovovala „Bubulino“, nejen aby předvedla svou literární erudici, ale i na důkaz, že vše je odpuštěno.

„To zní skvěle,“ odpověděla jsem mu.

A tak Charlie namíchal dva drinky, na jejich viskózovitou hladinu nastrouhal kůru čerstvého pomeranče a vedl si mě do zahrady. Vypadalo to tam jako u starého mládence doma: dvě drátěné židličky, rozviklaný stolek a několik rozsochatých kytek v květináčích, které usilovně odolávaly hojnému, avšak nepravidelnému zalévacímu režimu jeho zaměstnance pana Sinazongweho. U nohou nám ležel Charlieho labrador a zrychleně dýchal, jak to dělávají velcí psi v tropech. Pomyslela jsem si, že je to dobré znamení, že si Charlie Tanka z Wyomingu přivezl. Důkaz, že plánuje v Zambii zůstat. Z toho mála, co jsem o něm věděla, jsem si vybrala věřit tomu, že Charlie by svého psa nikdy neopustil. „Všem svým labradorům říkám Tank,“ poznamenal Charlie. „Moje babička zase všem svým labradorům říkala Sam.“

„A co když měla víc psů najednou?“ zeptala jsem se a myslela přitom na naši zvířecí smečku.

„To neměla.“

„Aha,“ nechala jsem vyznít tento projev hrdinského sebeovládání.

Charlie pozvedl sklenici: „Na zdarovje,“ pronesl.

„Do dna,“ povídám.

Pak jsem do sebe kopla svoje kamikaze, jak to dělává máma: jako by se na ni užuž sápali kořistničtí barbaři a chtěli jí nápoj vyrvat dřív, než jej stihne přitisknout ke svým rozpraskaným rtům. Ale Charlie svůj drink upíjel soustředěně a vychutnával si cinkání ledu o sklo – ledu vyrobeného z balené vody, povšimla jsem si. Není jako Fullerovi, kteří jsou neustále při chuti, i když je to teplá žbrunda, a bez zábran používají led z vody nepřevařené. „Pár bacilů ještě nikomu neublížilo,“ poučoval vždycky táta. A když následoval průjem, pravidlo se prostě potvrdilo: „Vidíš, aspoň tě to pěkně pročistí.“

Slunce zapadlo, rázem se setmělo, jako by na obloze někdo zatáhl závěsy, a současně se ochladilo. Charlie, který byl snad proti zimě imunní, mi vyprávěl o Wyomingu. Ta země mi připadala jako z pohádky – podobně jako Afrika, když o ní hovořili cizinci. Prý je tam zima sedm měsíců v roce a sníh sahá až po okapy srubu jeho babičky (není divu, že pila). A když přijde léto, jako kdyby nastala panika, všechno se děje najednou. Mávl rukou směrem k domu, kde si prý v krbu schovává větvičku pelyňku, vzpomínku na Wyoming, jakýsi amulet, který ho má chránit před steskem po domově, a mně to připomnělo máminu pověrčivost – vždycky se dotkne všech čtyř stěn domu, když se tam chce vrátit.

Uplynula půlhodina a nás přikryla dokonalá čerň bezměsíčné jihoafrické noci. Šli jsme zpátky dovnitř, Charlie rozdělal v krbu oheň a chvíli jsme mlčky hleděli do plamenů. Čekala jsem další kamikaze, ale když Charlie dopil to svoje, vzal obě naše sklenice do kuchyně a položil je do dřezu. Ohromilo mě to. Ať se na to podíváte, jak chcete, to, co jsme právě absolvovali, mělo s kamikaze, božským větrem destrukce, pramálo společného. Z mého pohledu to bylo nesmělé naklonění křídla dopravního letounu, jestli vůbec. No, ale pořád to byl nápoj vážného jména, a to mě ujistilo, že Charlie musí být pestrý člověk s černobílou základnou. Dýchala jsem zhluboka.

Uplynulo třináct let a šest měsíců od toho dne, kdy utonula Olivia, třináct let od masakru oněch misionářů, jedenáct let od konce války v Zimbabwe a zemřelo další mámino dítě. Celý život jsem se dívala na nějakou tragédii, zdánlivou sérii nešťastných náhod, které však nebraly konce – sucho, masakr kmene Ndebele v Matabelelandu, počátek epidemie AIDS – takže moje mysl už věděla, že tragédie a násilí nejsou jen mojí doménou, ale mé tělo bylo v neustálém panickém režimu. Došla mi látka, která ho zklidní. Charlie takhle pošramocený nebyl. Vypadal celistvě a neporušeně a jeho výchozím nastavením byl klid. Trochu mě znejistilo, jestli to náhodou není nějak druhotně nabytý klid, a tak jsem se ho zeptala, jestli věří v Boha.

„Ani ne,“ zněla odpověď. Jeho Bohem, pokračoval, jsou hory a řeky. Jeho kostelem vysoká obloha a hluboké vody. Jeho náboženstvím je divočina. Prý se do ní zamiloval dávno, když trávil léta na ranči u babičky ve Wyomingu. Nečetl bibli, ale vodu a skály. Než aby chodil do kostela, raději zlézal vrcholky hor a lovil v neposkvrněných bystřinách. Místo aby se klaněl Bohu, skláněl se před mocnou silou peřejí obtížnosti č. 5. Byla v tom pokora, ale byla to racionální pokora. Nebylo potřeba ponížené padání na kolena před Bohem a kongregací, nebylo nutné dotýkat se hadů nebo blábolit v neznámých jazycích, obešlo se to bez úpěnlivého oplakávání i cupování oděvů.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Než přijdou deště.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.