CHRISTINA BERNDTOVÁ

ODOLNOST

NEPŘÍZEŇ OSUDU LZE PŘEKONAT

Pro Linn a Tessu,

dvě silné dívky

Original title: Resilienz

Das Geheimnis der psychischen Widerstandskraft by Christina Berndt

© 2013 Deutscher Taschenbuch Verlag GmbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-69469 Weinheim

www.dtv.de

Translation © Michaela Škultéty, 2015

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-794-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-793-9 (mobi)

ÚVOD

Život v 21. století je pořádně tvrdý. I přesto, že žijeme v blahobytu, nejsme fyzicky přetěžováni a jsme obklopeni všemožnými technickými výdobytky, jež by nám měly život ulehčit, cítíme se neustále pod tlakem. Nároky na rychlost, profesionalitu a přesnost jsou v každodenním pracovním životě vysoké. Kdo měl dříve týden času, aby zformuloval dobře promyšlený obchodní dopis, musí dnes reagovat hned druhý den. Kritika nadřízených nebo zákazníků, jež se objevuje v rychle napsaných počítačových zprávách, je často nemilosrdná. V moderních podnicích tomu říkají, že si „zakládají na otevřené komunikaci“. Zároveň se neustále zvyšuje objem práce a spolu s ním roste i strach, že o práci přijdeme – už proto, že počet kolegů vzhledem k trvalému tlaku na úsporu nákladů klesá a klesá. Kdo nedokáže udržet krok, musí se bát o místo. A ani po léta se opakující měnové krize a recese člověku na klidu nepřidají.

Avšak monstrum výkonnostní spirály nečíhá pouze v pracovním procesu. Partnerský vztah – a prosím pěkně, ne jen tak ledajaký vztah, nýbrž šťastný vztah – patří zcela samozřejmě na seznam, kterým se dnešní člověk musí vykázat, aby vyhověl společenským nárokům. A jen tak mimochodem mají být dokonalí partneři a zaměstnanci také mimořádně dobrými matkami a otci, kteří své děti vychovávají nejen s láskou, ale i svobodně a pedagogicky promyšleně, přitom však nesmějí propásnout jedinou příležitost na průpravu zejména v oblasti výuky cizích jazyků, umění a sportu, aby dítě co nejlépe obstálo v globalizovaném profesním životě. Fakt, že velké rodiny – a s nimi pomocné ruce tet, strýců a prarodičů – již takřka vymizely, činí ony nároky ještě méně splnitelnými.

Neúspěchy, kritika a neustálá sebekritika jsou v tomto životním programu přirozeně obsaženy, což má nezřídka dalekosáhlé následky. Počet neschopenek vydávaných na základě psychických problémů dosáhl nevídané výše. Narůstá i počet vyhoření a depresí u popových hvězd a profesionálních fotbalistů – tedy u lidí, kteří byli předtím, než se psychicky zhroutili, ve svém oboru extrémně úspěšní.

Jenomže požadavkům moderního světa se nedá tak snadno uniknout. Coby sociální bytosti se nevyhnutelně necháváme ovlivnit hodnotovými představami a nároky lidí kolem sebe a snadno si je bereme za své. Osudové rány a frustrace hrozí nakonec i člověku, který se rozhodne odejít na venkovskou samotu nebo do zenového kláštera. Život v ústraní nás může zbavit tlaku způsobeného pracovním procesem, avšak nezabrání osobním porážkám, těžkým nemocem nebo ztrátě milovaného partnera. Problémy, včetně těch závažných, jsou nevyhnutelnou součástí života každého člověka, objevují se neustále – často právě tehdy, když s nimi vůbec nepočítáme.

Jak skvělé by tudíž bylo mít něco jako hroší kůži na duši! Brnění, které by nás ochránilo před ostřím náročného pracovního života a často stěží zvládnutelnými nároky všedního dne. Životní postoj, který by vedl náš pohled vpřed, a ne ke smutnému ohlížení se. Sebejistotu, která by odrazila valnou část kritiky a která by nám umožňovala cíleně používat pouze konstruktivní podněty.

Existují lidé, kteří toto nastavení mají. Jsou jako skály v přílivu, takřka nic jimi neotřese. Jejich tajuplnou schopnost vzdorovat nástrahám okolního světa či vrátit se z deprimující situace plně do života nazývají psychologové resilience.

Jedním z nejdojemnějších příkladů naší doby je zřejmě příběh Nataschi Kampuschové, mladé Rakušanky, jež byla jako desetiletá unesena cestou ze školy a osm let držena ve sklepě (viz strana 57). Když pouhé dva týdny poté, co utekla svému únosci, vystoupila v televizi, vyrazila všem dech. Diváci očekávali bezmocnou oběť, místo ní však spatřili sebevědomou mladou ženu, která velmi dobře věděla, kým je. Je samozřejmě možné, že se Natasche Kampuschové pouze skvěle podařilo skrýt rány na duši. Avšak i to v její situaci vyžadovalo psychickou sílu, jež si zaslouží obdiv. Její televizní vystoupení vede k zamyšlení nad možnostmi a dosahem resilience.

Jak je možné, že mladá dívka překoná takové utrpení, zatímco jiní lidé ztratí chuť do života už po mnohem menších ranách osudu? Proč některý podnikatel srší bezprostředně po bankrotu své firmy novými nápady, zatímco jiný rezignuje? Proč se někdo tři dny trápí kvůli poznámce, kterou pronesl nějaký kolega, zatímco jiný ji v podstatě přeslechne? Proč se jeden mladík po konci velké lásky začne ze zoufalství opíjet, zatímco jiný si brzy najde nový smysl života?

Otázka, proč jsou někteří lidé tak silní, je velkou záhadou, na niž konečně stále častěji nalézají odpovědi psychologové, pedagogové a neurovědci. Příliš dlouho se zabývali pouze temnými zákoutími lidské duše. Zkoumali, jaké faktory podmiňují v pozdějším životě vznik klamných představ, depresí a panických atak, až se na konci 90. let 20. století několik odpadlíků přiklonilo k pozitivní psychologii. Nyní vědci zkoumají, jakým způsobem zvládají silní jedinci krize, a hledají strategie a zdroje, jež k tomu tito zdatní jedinci používají.

Cílem této knihy je pomocí příkladů popsat, jakou užitečnou výzbroj mají někteří lidé k dispozici, prozkoumat, jak k této odolnosti přišli, a ukázat těm, kdo tuto sílu postrádají, jak lépe zvládat velké i menší životní krize. Základy psychické odolnosti sice vznikají už v raném dětství, ale lze je pěstovat i později. Je pouze potřeba vědět jak.

KAŽDÝ ČLOVĚK POTŘEBUJE SÍLU

Být někdy líný je dnes out, nuda je pro společnost zaměřenou na výkon nepřijatelná. „Jsem v hrozném stresu“ – to je věta, kterou slýcháme tak často, že ji nadšeně opakují už malé děti. Cítí totiž, že ti, kdo ji vyslovují, jsou nějakým způsobem důležití a uznávaní. Přitom se ale ignoruje,žeteprve lenost a nuda vedou ke vzniku nové síly a kreativity. Značného uznání se dostává naopak tomu, kdo může vykázat úspěchy zároveň v práci, partnerství a zajímavých koníčcích.

Ano, trocha stresu jistě neškodí. Stres podporuje výkonnost a poskytuje nám onen blažený pocit, že jsme pod vysokým tlakem něco dokázali. Ale neustálé přehnané nároky, jaké dnes v mnoha oblastech života panují, vedou dlouhodobě k negativnímu pocitu, kterého se po čase už vůbec nemůžeme zbavit. Úspěch se nedostaví, jsou-li požadavky tak vysoké, že jim prakticky nelze vyhovět. Kdo je dostatečně psychicky silný, nevnímá stres negativně nebo se jím nenechá zdeptat. Pro člověka, který je méně stabilní, však představují neustálé stresové prožitky zdravotní riziko.

Duševní utrpení se často projevuje nejprve nenápadnými tělesnými symptomy: píchá nás v kříži, bolí břicho. Pokud tyhle signály setrvale ignorujeme, dojde nezřídka k psychickému zhroucení. Větší psychickou odolnost už dávno nepotřebují jenom manažeři ve zvláště žádaných odvětvích, kteří se musejí den co den prosazovat mezi konkurencí, nebo lidé, kteří zakoušejí mimořádně těžké rány osudu. Vysoké nároky vládnou všude – na pracovišti běžného člověka, v malé rodině, v partnerství… A samozřejmě musíme obstát i tváří v tvář osobním krizím, jako jsou milostná trápení, nezaměstnanost, finanční problémy, smutek a ztráta.

Často nemáme dost energie na to, abychom kromě pracovních problémů konstruktivně řešili i ty soukromé. Deprese a vyhoření jsou už dlouho vnímány jako zcela běžné nemoci. Odstup mezi silou a slabostí se zmenšil. Mnozí lidé hledají útěchu v drogách. Jen díky večerní láhvi červeného se dokážou cítit dobře a svobodně.

Abychom dokázali odvracet neustálé útoky na naši psychiku, potřebujeme zdravé sebevědomí, pocit vlastní hodnoty a vědomí, že si v případě problému poradíme a že nám pak bude líp. Následující kapitola ozřejmuje, jak se různé druhy ohrožení projevují na duševním zdraví, a ukazuje lidi, kteří dokázali různá ohrožení překonat.

Každodenní stres

„Jsem v hrozném stresu.“ Tuhle větu každý z nás vysloví minimálně jednou týdně. Přitom před 75 lety ji vůbec nikdo neznal. Pojem „stres“, který je nám dnes tak důvěrně známý, vymyslel teprve v roce 1936 Hans Selye, kanadský lékař narozený ve Vídni. „Daroval jsem všem jazykům na světě nové slovo,“ poznamenal Selye na konci svého života. V té době už měl za sebou 1700 odborných článků a 39 knih o tomto o fenoménu, jejž před ním nikdo vědecky neprozkoumal. Stres je nicméně známý již od doby kamenné. Lidé vždycky museli čelit obtížným a namáhavým situacím, často i složitějším než dnes. Zoufalství z marného hledání potravy by ale mělo na stupnici negativních pocitů ležet výše než obava ze selhání během přednášky před početným publikem. Panuje rovněž konsensus, že útěk před šavlozubým tygrem zvedá hladinu stresového hormonu víc než ranní porada.

Právě proto stres existuje: abychom v obtížné situaci rychle zareagovali a nenechali se sežrat. Proto nám stoupá krevní tlak a pulz, dýchání se zrychluje. Vylučuje se hormon adrenalin, který zásobuje svaly a mozek energií. Tělo je připraveno bojovat – anebo utéct. „Stres se stará o to, abychom byli v nejrůznějším prostředí schopni maximálních výkonů,“ shrnuje biopsycholog Clemens Kirschbaum. Všechny uvedené tělesné reakce by jen měly odeznít, jakmile nebezpečí pomine.

Dnes je však stres součástí každodenního života. „Patří už téměř k dobrému vychování opakovat, že jsme pořád vytížení, a tudíž důležití, a že máme spoustu práce,“ říká psycholožka Monika Bullingerová. „A tak už se nerozlišuje mezi stimulujícím pocitem, že tu a tam nevíme, kam dřív skočit, a permanentním negativním pocitem, který vzniká, když se na konci stresové reakce nedostaví žádný úspěch. Tento nezvládnutelný stres představuje zdravotní riziko, což se obecně podceňuje.“

Nachází-li se tělo neustále ve stavu pohotovosti, projeví se následky často nejprve na mentální úrovni: Dotyční se necítí dobře, jsou ustrašení nebo také smutní. Jiní lidé reagují podrážděně a náladově, často jednají nespravedlivě. Trpí-li někdo stresem chronickým, obvykle už se nedokáže dostat do klidu. Fáze bez tlaku jsou pro něj takřka k nesnesení. Prostě se odnaučil odpočívat. V dlouhodobém horizontu se k prvním mentálním varovným signálům přidávají i tělesné problémy. Ty se u různých osob projevují různě. „Každý má v tomto ohledu svou specifickou Achillovu patu,“ říká specialista na prevenci Christoph Bamberger. Pokud je duše přetížena, vždycky se to nakonec projeví. Pak přijdou psychické poruchy jako deprese nebo v poslední době tolik skloňovaný syndrom vyhoření, u nějž se většinou nejedná o nic jiného než o mírnou formu deprese.

Jak stresující ale může být hektický a náročný den? To prožívá každý člověk jinak. Pro někoho může být problém, už když má zkoordinovat dva termíny, druhý se ocitne v nesnázích, teprve když dojde ke zjevným problémům. A s někým dalším nehne nic.

To, kolik stresu a tlaku člověk vnímá, významně závisí na jeho psychické odolnosti, která se vyvíjí od dětství. Ovlivňují ji osobní charakterové vlastnosti, sociální prostředí a výchova. Existují však i užitečné strategie, které zacházení s každodenním stresem usnadňují a odolnost vůči životním nesnázím posilují. Lidé zabývající se psychologií osobnosti totiž docházejí se vzrůstající měrou k závěru, že naše podstata je vytesána do kamene méně výrazně, než se všeobecně předpokládá: ano, lidé se rozhodně mohou měnit! (viz strana 171)

Profesionální protistresoví trenéři se snaží svým klientům zprostředkovat něco, čemu říkají „stresová kompetence“. Účastníci jejich kurzů se mají naučit rozeznávat různé druhy stresu, s nimiž se setkávají – negativní, ničivý stres, i ten konstruktivní, který člověku pomáhá lépe zvládat obtížné situace. Protože pouze ten, kdo rozezná jeden od druhého, může cíleně zvládnout stres, který nám způsobuje nemoci.

U akutního, destruktivního stresu je velmi důležité zvládnout techniky umožňující okamžité uvolnění. Mnozí trenéři sázejí například na autogenní trénink nebo progresivní svalovou relaxaci podle Jacobsona. Jiní využívají metody z Dálného východu, jako je jóga, nejrůznější meditační techniky, k nimž patří i trénink pozornosti nebo uvolňovací pohybová cvičení, např. qigong (čchi-kung) a tàijíquán. A mnozí lidé si nacházejí svoje vlastní, individuální cesty – třeba dlouhé procházky nebo vynucenou pauzu každý den ve 12 hodin. To, která metoda je nejefektivnější, nezávisí pouze na aktuálních problémech, ale i na preferencích lidí, kteří pomoc proti stresu hledají.

V každém případě jde o tohle: snížit krevní tlak, srdeční tep a proudění v mozku, zvýšit míru uvolnění, spokojenost a tělesné i duševní blaho! Na tom, v jakém pořadí se to má stát, se tvůrci nejrůznějších uvolňovacích postupů neshodují. Procesy orientované spíše na tělo, jako progresivní svalová relaxace podle Jacobsona, sázejí na to, že se psychické stresové pochody změní, pracujeme-li na svých tělesných funkcích. Kdo se chce takto uvolnit, ten se učí cíleně napínat a uvolňovat jednotlivé skupiny svalů. Soustředění na tuto činnost vede k uklidnění ducha, nemáme pak ani prostor, ani čas myslet na zítřejší zatěžující povinnosti, nevyhnutelně se v tu chvíli zabýváme jenom sami sebou.

Při autogenním tréninku se lidé zase pokoušejí pozměnit duševní procesy a tak získat vliv na tělesné funkce. Člověk, který je ve stresu, provádí autosugesci, při níž se soustřeďuje na stále stejné představy, jež v myšlenkách pomalu opakuje. „Moje ruce a nohy jsou těžké,“ ujišťuje se nebo opakuje: „Můj dech je klidný a stejnoměrný.“ Pokud to vytrvale opakuje stále znovu, může se to nakonec stát skutečností. A jak by vedle toho ještě mohl myslet na to, co ho stresuje?

Hrozí ovšem nebezpečí, že jakmile si vzpomeneme na nevyřízené povinnosti, stres se okamžitě vrátí. V tomto případě mohou pomoci další techniky, jako například trénink pozornosti (viz strana 209). S jejich pomocí se můžeme naučit vidět svůj každodenní život jinak a přehodnotit věci, které nám dosud vadily. Také můžeme některé nepříjemné události přestat vnímat tak negativně.

Naučit se rozlišovat mezi podstatným a nepodstatným, to je jedno z klíčových poselství, která odborníci na zvládání stresu zprostředkovávají svým klientům. K tomu musíme znovu oddělit práci od volného času, což dříve bývalo tak samozřejmé. Po čase stráveném v práci mezi chytrými telefony a tablety s vědomím neustálé dosažitelnosti prostřednictvím telefonu a e-mailu je neuvěřitelně uvolňující se večer prostě od elektronických otrokářů odpoutat. „Budu teď chvíli offline“ – to je jako malá dovolená pro duši. Pauzy na odpočinek jsou důležité. Mnozí lidé, kteří žijí trvale ve stresu, na to zapomněli. Měli by se znovu naučit, jak je dobré občas jednoduše vypnout.

Při všem tom protistresovém tréninku se člověk hned nemusí vzdát veškeré ctižádosti: Určitá míra stresu je prospěšná. Stres přece znamená motivaci, kreativitu a energii. Stres se stává naším nepřítelem pouze tehdy, když trvá příliš dlouho a není dostatečně střídán lenošením, pohybem a uvolněním.

S nějakou formou stresu se musí vypořádat každý. Na světě existuje dost starostí, kterým člověk nemůže uniknout. Vztahy se mohou rozpadnout, děti můžou člověka připravit o nervy, zaměstnavatel zničehonic přesune výrobu do zahraničí.

Ztráta zaměstnání patří k nejhorším negativním zkušenostem v životě. Pocit, že už nejsme potřební, snižuje vědomí vlastní hodnoty tak jako takřka žádná jiná životní krize. Psychologové Michael Eid a Maike Luhmannová se touto problematikou zabývali blíže. A zjistili, že ztrátu zaměstnání většina lidí neprožívá jednodušeji, ani když o práci přijdou podruhé nebo potřetí. Vědci se po desetiletí domnívali, že se lidé vyrovnají se vším, ať už to změní jejich život sebevíc. Oslovení respondenti hodnotili svůj život bezprostředně po výhře v loterii, po nehodě, při níž ochrnuli, a po ztrátě zaměstnání. „Není to tak, že si vždycky nakonec zvyknete,“ zdůrazňují Eid a Luhmannová. „Čas prostě nehojí všechny rány.“

Při ztrátě zaměstnání podle všeho dochází k přecitlivění. „Člověk se dostává do spirály, která ho táhne dolů,“ říká vývojový psycholog Denis Gerstorf. Odborníci už dávno vědí, že když přijdeme o práci, nesnižuje se jen pocit vlastní hodnoty, ztrácíme i sociální kontakty. Když chybí peníze, často se vyostřují i konflikty s přáteli a příbuznými. Lidé se náhle nemohou účastnit řady aktivit. „Proto naše společnost naléhavě potřebuje programy tlumící důsledky několikanásobné nezaměstnanosti,“ říkají Eid a Luhmannová. Ani opakovaná ztráta zaměstnání už přece není nijak výjimečná.

Stres však číhá i tam, kde ho zpočátku vůbec není snadné odhalit. Nebezpečí pro duševní zdraví představuje i pouhý život ve velkoměstě: obyvatelé velkoměst trpí psychickými onemocněními mnohem častěji než lidé žijící na vesnici – i když je zdravotní péče ve městě zpravidla lepší než na venkově. Mezi negativní důsledky života ve městě patří například neustálé podráždění, způsobené tím, že člověk po celý den potkává řadu lidí, které vlastně vůbec potkat nechtěl. Lidské obličeje jsou pro mozek zajímavé, pokouší se vnímat co nejvíce z nich. Kdo žije na relativně malém prostoru se stovkami tisíc dalších lidí, chce se jim paradoxně zároveň i vyhýbat. Proto se zdá, že u obyvatel velkoměst pracují neustále na plný výkon ty oblasti mozku, které zpracovávají stres a kontrolují emoce. Důsledek? Riziko, že onemocní depresí, je u obyvatel velkoměst o 39 % vyšší, riziko vzniku úzkostné poruchy je navýšeno o 21 %. A pravděpodobnost vzniku schizofrenie je tím větší, čím větší je město, v němž člověk žije, jak zjistili Florian Lederbogen a Andreas Meyer-Lindenberg.

Oba psychiatři dokázali, že obyvatelé velkoměst jsou obecně stresovanější. Psychicky zdravé lidi umístili do „roury“ přístroje na měření funkční magnetické rezonance a sledovali, co se bude dít v jejich mozku, když budou zasypáni nadávkami a zároveň budou muset řešit těžké početní příklady. Všichni účastníci testu tak byli vystaveni enormnímu stresu. Srdce jim bilo rychleji, krevní tlak stoupal, v krvi se jim zvýšilo množství stresového hormonu kortizolu. A nervové buňky v centru strachu našeho mozku – párové struktuře mandlovitého tvaru nazývající se amygdala – pracovaly tím aktivněji, čím větší bylo město, z něhož dotyčná osoba pocházela. (Přičemž právě amygdala dost podstatně ovlivňuje psychické zdraví.) Ano, přestěhování na venkov může pomoci – jenomže trvá několik let, než se zvýšená mozková aktivita zase pomalu uklidní.

Co tedy dělat? Máme se kvůli redukci stresu stáhnout do poklidného kláštera, odlehlé vesnice nebo na osamělý ostrov? Ze strachu před vyhozením raději rovnou odejít na volnou nohu? K partnerovi se chovat vždycky skvěle, aby nás náhodou neopustil? Právě to nám působí další stres. Nekonečné možnosti volby, které život před dnešního člověka klade, narušují pocit blaha. Uvědomit si, co je pro nás samotné důležité, a být spokojený s tím, čeho jsme dosáhli, patří k největším výzvám ve světě plného domnělých možností. „Naší prioritou by mělo být rozpoznání osobních hodnot, podle nichž budeme žít, a nenechat se ostatními vytočit,“ říká vývojový psycholog a vědec zabývající se prevencí Friedrich Lösel.

Dříve vyrůstala většina lidí v domě nebo bytě, v němž žily rodiny po generace, aniž by se kdy stěhovali. A když pak z domova odešli, bylo to často do bezprostřední blízkosti, do učení chodili do jednoho z místních podniků, které takové vzdělání nabízely, nebo se po studiu v nejbližším velkém městě zase vrátili domů. Své děti zcela pochopitelně posílali do stejných škol, do kterých kdysi chodili oni sami.

Dnes je takhle poklidný styl života vzácný. Svoboda volby je už tak obrovská, že se z ní stává téměř nátlak. Moderní člověk se neustále musí ptát, jestli by přece jenom neměl využít jednu z mnoha možností, které se mu nabízejí: Je správné pracovat deset let ve stejné firmě? Neexistuje náhodou někde lepší místo, možná dokonce za víc peněz? Nebylo by lepší poslat dítě do soukromé školy? Co si řeknu na konci života, když nebudu žít aspoň nějaký čas v zahraničí? Naplňuje mě moje manželství ještě tak, jak jsem o tom snil? Mám dost často sex – a je dostatečně dobrý? V životě s tolika svobodami nastává klid jen výjimečně.

Útěk je však marný. Lepší bude, když posílíme svou duši.

Když duši chybí vybavení

K té ženě všichni vzhlíželi s obdivem. Úspěšná architektka pracovala ve velké mnichovské firmě a měla tři malé děti. Bylo jim šest let, tři roky a rok a matka se pokaždé po krátké mateřské pauze vrátila na své pracoviště na 30 hodin týdně. Vždycky měla dobrou náladu, byla efektivní a dobře vypadala. Ráda vyprávěla o svém organizačním talentu, díky němuž zvládá domácnost, manželství a náročné zaměstnání. Všichni ji opravdu obdivovali. Opravdu. Až se ona žena, jíž táhlo na čtyřicítku, jednoho dne neobjevila v kanceláři. Zhroutila se. Následovala půlroční pracovní neschopnost a pobyt na klinice. O víkendu jí lékař naléhavě kladl na srdce, ať proboha nejezdí domů navštívit rodinu. A nejlepší prý bude, když ji v nejbližší době nebude navštěvovat ani manžel, ani děti. Potřebuje si od všeho odpočinout. Tak špatné byly hodnoty, které jí lékaři naměřili v laboratoři.

Nároky, které na sebe dnes lidé mají, jsou často nesplnitelné. Chtějí obstát před kritickými pohledy sousedů a kolegů a zároveň splnit očekávání svých zaměstnavatelů, partnerů, dětí a možná ještě i svých starých rodičů. A to všechno dokonale, jako v hollywoodském filmu. Vzrostl tlak na výkon – a mnozí lidé, stejně jako ona architektka z Mnichova, si toho vůbec nevšimnou, dokud tělo nevypoví službu a v poslední sekundě nezatáhne za záchrannou brzdu.

Po maximálních pracovních výkonech následuje často syndrom vyhoření, naprostá vyprázdněnost. Pojem „burn-out“, který všichni znají už dlouho, vymyslel newyorský psychoterapeut Herbert Freudenberger již v 70. letech 20. století. Freudenberger ho pozoroval zejména u lidí, kteří se věnovali nějaké sociální činnosti. Tito lidé, již se svého povolání obvykle chopili s velkou angažovaností a idealismem, se po několika letech často cítili unavení a přetížení, byli neteční a i tělesně nemocní. K práci, kterou kdysi tolik milovali, si mnozí vyvinuli silně distancovaný, cynický vztah.

Dnes se už syndrom vyhoření dávno neomezuje na sociální práci – představuje potenciální nebezpečí ve všech povoláních, jak píše Německá společnost pro psychiatrii a psychoterapii, psychosomatiku a neurologii. Obzvláště jsou jím ohroženy matky samoživitelky, otcové samoživitelé a lidé, kteří doma pečují o svoje příbuzné.

Tento syndrom je v současnosti diagnostikován tak často, až z toho jde strach. Pro Německo sice neexistují žádná spolehlivá čísla, ale z plošného výzkumu veřejného mínění, provedeného ve Finsku, vyplynulo, že jeho mírnou formou trpí každý čtvrtý dospělý a vážnou formou dokonce tři procenta dospělé populace. Příručky s radami, odborné knihy a časopisy na toto téma se prodávají jako housky na krámě. Lidi tohle téma zajímá. Část popisovaných syndromů totiž zažívají na vlastní kůži.

Příčinou jsou mimo jiné velké nároky na práci. „Pracovní svět se zase musí přizpůsobit lidem, místo toho, aby se přednostně zaměřoval na plnění finančních očekávání,“ požadovali proto v roce 2012 na svém sjezdu jednomyslně němečtí zdravotníci. Každý den vidí, že jejich pacienti stále častěji trpí nemocemi, které jsou buď čistě psychické povahy (jako deprese a úzkostné poruchy), nebo se projevují jako tělesné symptomy – i tak ale vycházejí z duše. K těmto psychosomatickým nemocem nepatří pouze, jak často čteme, šelest v uších (tinnitus) a bolesti zad. Duševní příčinu mívají například i kardiovaskulární onemocnění.

Každý druhý zaměstnanec si dnes stěžuje na silnou pracovní zátěž. 52 % vnímá těžký tlak na termíny a výkon, jak se píše v zprávě „Stressreport 2012“ vydané Spolkovým institutem pro ochranu práce a pracovní medicínu (Bundesanstalt für Arbeitsschutz und Arbeitsmedizin). 44 % z 18 000 pracujících, kteří se studie zúčastnili, se navíc ve svém zaměstnání často cítí rušeno telefonáty a e-maily. Každý třetí udává, že si kvůli velkému objemu práce nedělá přestávky.

Spásný útěk často umožní až neschopenka. Ta zaručí alespoň pár dní klidu. Díky podpisu a razítku všechny povinnosti na chvíli zmizí: před námi leží hodiny zívající prázdnoty, náhlá svoboda, čas, kdy si můžeme sami určovat, jak naložíme se svým časem, místo aby nám to diktoval někdo jiný. Třebaže lékař při prohlídce nezjistí horečku, zlomeninu ani srdeční arytmii, obvykle stejně vyplní papíry pro zaměstnavatele, neboť vědí, že několik dní volna může přepracovanému zaměstnanci výrazně pomoci. Člověk se dá zase dohromady, duše načerpá síly na následující období v každodenním šílenství. Mnozí lékaři tomu říkají psychická prevence – je to lepší než čekat, než budou pacienti hledající pomoc definitivně ohroženi zhroucením.

Oddechový čas legitimizovaný lékařem se mine účinkem, pokud je stres trvalý a pokud se nezmění pracovní podmínky. Syndrom vyhoření lze pak v nejlepším případě odsunout.

Některé firmy už aspoň přišly na to, že je skutečně čas něco změnit. Britsko-nizozemský obr v oblasti potravinářství a pracích prostředků Unilever například posuzuje svoje vedoucí pracovníky i podle absencí jejich podřízených. „Vysoký počet nemocných samozřejmě nemusí nutně svědčit o špatném vedení,“ říká závodní lékař Olaf Tscharnezki. Záleží prý i na věku, pohlaví a anamnéze zaměstnanců. Podle něj se ovšem zjistilo, že nemálo osob ve vedoucím postavení si při změně pracoviště bere počet nemocných takříkajíc s sebou. Pokud je tento počet trvale příliš vysoký, vedení si s šéfem týmu promluví.

Pečlivou statistiku týkající se nemocnosti si vede i Spolkové ministerstvo práce a sociálních věcí. Ukazuje se, že nemoci vzniklé z psychické příčiny mají podstatný vliv na lidskou produktivitu. Dotyční lidé pak totiž nemohou, stejně jako ona mnichovská architektka, celé měsíce pracovat, potřebují intenzivní terapii nebo pobyty v lázních a posléze se jen pomalu začleňují zpátky do pracovního procesu. Náklady na léčení nemocí způsobených psychickými poruchami se v Evropě pohybují ročně kolem 300 miliard eur. A budou narůstat.

V roce 2001 zameškali němečtí zaměstnanci podle údajů Ministerstva práce kvůli psychickým onemocněním 33,6 milionu pracovních dnů. O deset let později to bylo už 59,2 milionu. A to v této statistice ještě nejsou započítána psychosomatická onemocnění. Na všech zameškaných pracovních dnech se psychické nemoci v roce 2001 podílely z 6,6 %. V roce 2010 činil pak jejich podíl 13,1 % – to je víc než dvojnásobek. Dnes jsou psychická onemocnění nejčastější příčinou předčasného odchodu do důchodu ze zdravotních důvodů.

Ne nadarmo prohlásila Světová zdravotnická organizace (WHO) pracovní stres za „jedno z největších nebezpečí 21. století“. Mnohé členské státy EU již zavedly zákonné úpravy na ochranu před psychickou zátěží ohrožující zdraví na pracovišti a postavily ji na roveň ostatním pracovním rizikům. Neustálý stres na pracovišti podle nich ohrožuje lidské zdraví stejně jako hluk, ostré světlo nebo jedovaté látky.

„Teprve nezbytná změna myšlení, zahrnující sociálně-politické důsledky, změny v politice a odpovídající zákony znovu vytvoří humánní pracovní podmínky nepoškozující zdraví,“ píše se v prohlášení Svazu německých lékařů. Avšak politici místo odpovídající iniciativy souvislost mezi pracovními podmínkami způsobujícími onemocnění a výskytem psychických nemocí často neuznávají nebo popírají.

Na syndromu vyhoření je zákeřná jedna věc: přichází plíživě a různými způsoby. Pokud někdo trpí bolestmi zad, problémy se soustředěním, trávicími obtížemi, bušením srdce, zapomnětlivostí, bolestmi hlavy, neklidem či poruchou spánku, je možné, že se jeho tělo už bouří proti neustálému přetěžování, proti neutuchající frustraci nebo deziluzi či chybějícímu uznání.

Jenomže všechny tyto symptomy mohou mít i docela jiné příčiny. Pro mnoho lidí je tedy těžké poznat, že toho po sobě chtějí příliš. A tak se snaží svou vnitřní prázdnotu, vzrůstající pocit ztráty smyslu a neustálou rozpolcenost zastřít ještě větším pracovním nasazením, dalšími schůzkami, kratšími a méně častými pauzami, ranními přípravky na povzbuzení a večerními prostředky na usnutí. Někdy se ve hře objeví i tvrdší drogy. Když nikdo nezasáhne, točí se spirála stále dál – až už nefunguje vůbec nic.

Ani odborníci často nepoznají, co se s jejich pacienty děje. Příčinou je i to, že psychiatři a psychologové do dnešního dne nenašli jednotnou a závaznou definici syndromu vyhoření. Burn-out, stav totálního vyčerpání, není ani považován za samostatnou diagnózu. V Mezinárodní klasifikaci nemocí ICD-10 je veden jako „problém se zvládáním života“ potenciálně vyvolávající onemocnění. Dnes se má za to, že syndromu vyhoření dokonce nemusí předcházet fáze entuziasmu. Dalším zjištěním je, že vyhořet mohou i lidé, kteří nikdy necítili pro své povolání skutečné nadšení.

Lékaři dokážou pojem syndrom vyhoření používat pouze ve spojení s nějakou diagnózou. A je pravda, že za ním často skutečně stojí ještě něco jiného – ve většině případů lehká deprese. To však lékaři svým pacientům často neřeknou. Protože syndrom vyhoření zní tak nějak moderněji a lépe. Postižený je považován za aktivního a angažovaného člověka, za někoho, kdo byl kdysi skutečně vášnivě zaujatý pro svou věc, než se zhroutil, a ne za žalostnou, pasivní oběť, což si mnoho lidí spojuje právě s depresí. Zřejmě proto diagnostikují lékaři tuto poruchu spíš jako syndrom vyhoření: Pacienti to přijímají snadněji.

Psychiatr a předseda Německého svazu proti depresím^1 Ulrich Hegerl však varuje, že je třeba dávat dobrý pozor, abychom takto pojem deprese nebagatelizovali. Nesprávné pochopení situace by totiž mohlo vést ke špatným strategiím jejího zvládání – kupříkladu ke krátkodobému útěku z práce prostřednictvím neschopenky.

Pokud ovšem za pocitem vyčerpání není akutní pracovní přetížení, nýbrž lehká deprese, může být setrvávání v pracovní neschopnosti právě tou chybnou strategií. „Dlouhý spánek nebo ležení v posteli a hloubání depresi spíše zesiluje,“ varuje Hegerl. Mnohé kliniky dokonce léčí deprese pomocí spánkové deprivace, kdy je pacientům spánek krácen na polovinu. Nedoručuje se ani odjet na dovolenou. „Deprese cestuje s vámi,“ říká Hegerl. Je třeba ji léčit. Pak nás věci, které nás nějakou dobu stresovaly, budou zase bavit.

„Zdravá strava, sport, uvolňovací trénink a nový time management pomáhají lidem, kteří jsou pouze přetížení – na deprese ale nestačí,“ říká i ředitel Univerzitní kliniky v Bonnu Wolfgang Maier. Tady je zapotřebí pomoc terapeuta nebo lékaře, má-li jít o úspěch i v dlouhodobém horizontu.

Člověk by řekl, že dotyčným lidem bude dnes rychle nabízena pomoc – nebo že si ji brzy seženou sami. Psychická onemocnění jsou přece tak častým tématem pro média a veřejnost. Neměly by tedy už dávno ztratit společenské stigma? V této oblasti se angažuje mnoho lékařů i odvážných pacientů, včetně celebrit, kteří o svých problémech veřejně vyprávějí. Přesto mají lidé stále pocit, že je lepší tyto nemoci (na rozdíl od údajné manažerské nemoci – infarktu) prostě tajit. Dokonce ani německá vláda nebere psychická onemocnění pořád ještě dost vážně.

V roce 2009 zřídilo Spolkové ministerstvo pro vzdělání a výzkum řadu takzvaných „Německých center pro výzkum zdraví“. Jejich úkolem je dosáhnout „úspěchů u důležitých běžných nemocí“. Všech šest center se však věnuje výhradně problémům tělesného charakteru. Jako první bylo zřízeno Německé centrum pro výzkum cukrovky; další je zaměřeno na neurodegenerativní onemocnění, k nimž patří Alzheimerova choroba. Následovalo centrum pro srdeční a oběhové nemoci, centrum pro infekce, poté pro plicní choroby a pochopitelně i centrum pro výzkum rakoviny. O duševních nemocech nepadla ani zmínka. Přitom byla teprve nedávno vyhodnocena studie s daty z 30 evropských států, kde se ukázalo, že psychickými problémy trpí více než jednou ročně každý třetí Evropan. Duševní nemoci představují tedy zcela běžné onemocnění.

Psychické nemoci snižují průměrnou délku života výrazněji než jakékoli jiné choroby, ukázala nedávno studie, kterou provedl mezinárodní tým vědců pod vedením psychiatra Hanse-Ulricha Wittchena a psychologa Franka Jacobiho. Rovněž počet let, která může člověk prožít bez větších zdravotních omezení, je psychickými poruchami redukován nejsilněji.

Obzvláště časté jsou úzkostné poruchy, které postihují 14 % obyvatelstva, následuje nespavost (7 %), psychosomatická onemocnění (6 %) a nakonec alkoholová a drogová závislost (4 %). Zatímco ženy trpí podstatně častěji depresemi, panickými atakami a migrénou, muže postihují nejčastěji onemocnění spojená s alkoholem.

I když se to tak může jevit, není pravda, že dochází k nárůstu psychických onemocnění. Přibývá pouze depresí, přičemž jsou stále častěji postihováni nezletilí. „U mladých lidí pod 18 let vidíme plně rozvinutou depresi pětkrát častěji než dříve,“ říká Hans-Ulrich Wittchen. Jinak však vědci žádné dramatické tendence nezaznamenali. Počet psychických onemocnění podle nich po druhé světové válce lehce stoupl a potom opět poklesl.

Pracovních neschopností vyplývajících z psychických problémů však zřejmě bude i nadále přibývat. Wittchen a Jacobi odhadují, že se v současné době neléčí ani každý třetí postižený. Cesta k terapii trvá často mnoho let. Podle Wittchena je hlavním problémem v boji o psychické zdraví právě nízké povědomí o tématu.

Je pravděpodobné, že v dnešním pracovním procesu jsou lidé s psychickými problémy také nápadnější. Zvládat náročné úkoly totiž s psychickými problémy často není vůbec možné. Třeba takovou senoseč nejspíše zvládnete s lehkou depresí snadněji než marketingový rozhovor s problematickým zákazníkem. I mechanická práce u pásu poskytuje často větší oporu než zaměstnání v sektoru služeb nebo v umělecké branži, kde se vyžaduje vlastní motivace, kreativita a exkluzivita. Možná si tak dnes lidé sami rychleji všimnou, že už jim na výkon jejich povolání nestačí síly.

Psychosomatici postupně zjišťují, jak často se za tělesnou nemocí skrývá duševní přetížení. Jejich specializace, která se zabývá vznikem fyzických obtíží na základě utrpení duše, existuje teprve zhruba dvacet let. Dnes už nikdo nepochybuje o tom, že trpící duše může mít drastické účinky na tělo. Někdy mohou být ovšem i překvapivé: Bylo už dokonce zjištěno, že deprese zvyšují riziko osteoporózy.

Poškozováno ale bývá především srdce, což prokázaly četné studie. Pro osoby trpící pracovním stresem je tak riziko srdečního infarktu dvojnásobné. Dvakrát vyšší riziko infarktu a mozkové mrtvice mají i osoby trpící depresí. Stav duše má přitom značný vliv na šance na uzdravení. Američtí vědci z University of Southern California zjistili, že člověk, který trpí depresemi a postihne ho mozková mrtvice, je vystaven třikrát vyššímu riziku úmrtí než pacient bez deprese.

Do dneška není zcela prozkoumáno, jak spolu souvisejí nemoci duše, srdce a mozku. Existuje však řada možných propojení. Je pravděpodobné, že psychické utrpení má bezprostřední biochemický vliv na tělo: Deprese ovlivňuje vylučování semiochemických látek v mozku a způsobuje vzestup hodnot nejrůznějších zánětlivých faktorů v krvi, k nimž patří například C-reaktivní protein (CRP), interleukin-1 nebo interleukin-6. Tyto látky pak zapříčiňují zvýšené riziko mozkové mrtvice.

Existují ale i nepřímé mechanismy. Lidé s depresemi nebo jinými psychickými problémy se totiž často příliš nestarají o svoje zdraví. Chybí jim popud k tomu, aby sportovali, dobře se stravovali nebo přestali kouřit. To vše může vést k vysokému krevnímu tlaku a cukrovce, což jsou rizikové faktory pro srdeční nebo mozkový infarkt.

„Důležité ale není jenom bránit negativním stavům, nýbrž i podporovat ty příjemné,“ zdůrazňuje Julia Boehmová z Harvardovy univerzity. Tato epidemioložka nedávno představila překvapivou studii provedenou na 8000 londýnských úřednících. Její práce je součástí slavných Whitehall Studies, které se provádějí od roku 1967 a zabývají se souvislostmi mezi tělesným zdravím a sociálním prostředím. Závěr dr. Boehmové zní, že srdcím šťastných zaměstnanců se daří lépe než srdcím těch nešťastných. U spokojených lidí je riziko srdečního infarktu o 13 % nižší než u nespokojených. Srdce jsou dokonce tím zdravější, čím jsou lidé spokojenější. „Roli však nehrála pouze spokojenost s prací, nýbrž i spokojenost v lásce, s koníčky a s životním standardem,“ vysvětluje Boehmová. Lékaři by tedy podle ní neměli při jednání se svými pacienty myslet jen na vysoký krevní tlak, nadváhu a závislost na nikotinu, nýbrž i na duševní blaho.

Jak bylo řečeno, výrazně záleží i na druhu stresu: Nejspíš bychom řekli, že být americkým prezidentem, to musí být stres přímo vražedný. Copak jsme na Billu Clintonovi a Baracku Obamovi neviděli, jak jim takřka najednou zešedivěly vlasy? Američtí prezidenti však obecně nijak těžce nemocní nejsou. Dožívají se stejného věku jako jiní lidé. Demograf Stuart Jay Olshansky porovnával průměrný věk dožití všech dosavadních zemřelých amerických prezidentů od George Washingtona s délkou života obvyklou pro muže narozené ve stejném roce. (Čtyři zavražděné prezidenty do své studie pochopitelně nezařadil.) Ukázalo se, že prezidenti se v průměru dožili 73,0 let a normální smrtelníci 73,3 let.

Příklady prominentů trpících syndromem vyhoření a depresemi by přitom mohly vést k závěru, že lidé na vysokých pozicích jsou k psychickým poruchám mimořádně náchylní. Syndrom vyhoření však není manažerská choroba, zdůrazňuje profesor psychiatrie Ulrich Hegerl, působící v Lipsku. Největší stres totiž nepředstavují úkoly, které si sami naložíme, nýbrž pocit, že jsme jenom kolečkem v soukolí. Nejvíce tak trpí ten, kdo má nejméně o čem rozhodovat – ten, kdo má pocit, že ho šéf šikanuje a kontroluje, kdo nemůže realizovat vlastní představy. Nejvýrazněji stres vyvolávají situace, na něž – ať už doopravdy nebo domněle – nemáme žádný vliv.

Jedno je ale navzdory děsivým číslům jisté: Tělesné nebo duševní symptomy se nevyvinou u každého člověka, který zažívá stres, tlak a těžké krize. Mnozí lidé vyjdou i z takových situací jako duševně zdraví (viz strana 111). A od takhle odolných jedinců se můžeme učit.

Otestujte se: Nakolik jste ve stresu?

Do jisté míry se ve stresu cítí každý z nás. Ale jak je to vlastně doopravdy s jeho negativním dopadem? To se chtěl dovědět i rakouský psycholog Werner Stangl z Institutu pro psychologii a pedagogiku na Univerzitě v Linci. Vypracoval test, který na tuto otázku poskytuje odpověď. Na své webové stránce (http://arbeitsblaetter.stangl-taller.at/) navíc prezentuje další testy týkající se osobnosti, vnímání sebe sama, lidských přání, zájmů, kontroly a způsobu učení.

Přejděme k našemu testu: Odpovězte prosím na všech 40 otázek – a žádnou nevynechejte! Jinak nebude výsledek testu vypovídající. Při odpovědích na jednotlivé otázky půjde pokaždé o vaši aktuální osobní situaci.

Odpovídá

Odpovídá částečně

Neodpovídá

1.

Vážíte o více než 10 % víc, než kolik činí vaše normální váha?

2.

Jíte často sladkosti?

3.

Jíte často tučná jídla?

4.

Máte málo pohybu?

5.

Vykouříte více než pět cigaret denně?

6.

Vykouříte více než dvacet cigaret denně?

7.

Vykouříte více než 30 cigaret denně?

8.

Vypijete denně více než tři šálky silné kávy?

9.

Spíte velmi špatně nebo velmi málo?

10.

Cítíte se ráno jako „zmlácený/á“?

11.

Užíváte léky na uklidnění, na spaní nebo psychofarmaka?

12.

Rozbolí vás snadno hlava?

13.

Jste výrazně citlivý/á na změny počasí?

14.

Máte sklon k potížím se žaludkem, zácpě nebo průjmu?

15.

Rozbolí vás snadno srdce?

16.

Jste hodně citlivý/á na hluk?

17.

Je váš klidový pulz vyšší než 80 úderů za minutu?

18.

Potí se vám snadno ruce?

19.

Jste často rozčilený/á, hektický/á, neklidný/á?

20.

Odmítáte vnitřně svou práci?

21.

Nemáte rád/a své nadřízené?

22.

Jste nespokojený se svou situací?

23.

Rozčilíte se snadno?

24.

Rozčilují vás vaši spolupracovníci nebo kolegové?

25.

Jste ve své práci hodně puntičkářský/á?

26.

Jste hodně ctižádostivý/á?

27.

Trpíte určitými obavami nebo nutkáními, které vás zatěžují?

28.

Jste netrpělivý/á?

29.

Těžko se rozhodujete?

30.

Jste závistivý/á nebo nepřejícný/á?

31.

Snadno žárlíte?

32.

Vnímáte svou práci jako zátěž?

33.

Nacházíte se často v časové tísni?

34.

Trpíte pocitem méněcennosti?

35.

Jste nedůvěřivý/á vůči ostatním lidem?

36.

Máte málo kontaktů s jinými lidmi?

37.

Už vás netěší drobnosti každodenního života?

38.

Domníváte se, že jste smolař nebo že jste selhal/a?

39.

Máte strach z budoucnosti (přátelství, rodina, povolání)?

40.

Je pro vás těžké se uvolnit?

VYHODNOCENÍ

Za každé „Odpovídá“ si zapište dva body, za „Odpovídá částečně“ jeden bod, za „Neodpovídá“ nula bodů. Nyní sečtěte všechny body a vyhodnoťte svůj výsledek pomocí následující tabulky:

Počet bodů

Interpretace

19 a méně

Vaše zatížení stresem je relativně nízké.

20–26

Vaše momentální stresová zátěž je nízká. Přesto není od věci prozkoumat spouštěče stresu.

27–33

Vaše momentální stresová zátěž je průměrná. Snažte se o pravidelný systematický odpočinek, pokuste se redukovat permanentní stresové faktory.

34–41

Vaše momentální stresová zátěž je výrazná. Systematický odpočinek je nezbytný. Pokuste se trvale eliminovat zátěžové faktory ve svém životě.

42 a více

Bude-li momentální zatížení přetrvávat, je na místě změna životního stylu. Pokud se vám to nepodaří, bylo by dobré vyhledat pomoc psychologa.

Lidé a jejich krize

Silní lidé existují. Nacházejí novou odvahu, když přijdou o práci, milovaného partnera nebo téměř o vlastní život. Díky tajemné vnitřní síle se nevzdávají, vzdorují úderům osudu a nakonec jsou na tom možná lépe než předtím. Často ani sami nedovedou přesně vysvětlit, co se v nich při tom odehrává. Jen z některých jejich vyjádření vyplývá, proč na rozdíl od mnoha jiných lidí v onom nejhlubším bodě přece naleznou naději. O to více se vědci po desetiletí snaží prozkoumat tajemství silných, aby bylo k dispozici všem lidem. Na základě jejich životních příběhů a za pomoci inteligentně pojatých studií se psychologové a pedagogové snaží rozklíčovat vlastnosti a faktory, které lidem v krizích pomáhají najít novou vůli k životu.

Život má pro každého z nás připravenou řadu výzev. Těžké rány osudu přitom přicházejí v nejrůznějších podobách. Nejhorší osobní katastrofy, jaké si v našem západním světě dokážeme obecně představit, jsou ztroskotané milostné vztahy, těžké nemoci, finanční nouze, smrt blízkých osob, ztráta vlasti, svobody nebo identity, zneužití, těžký úraz a trvalá absence uznání. Ve všech těchto situacích potřebuje člověk duševní odolnost, pokud ho nemají zničit. Potřebuje ji každý zaměstnanec, každý, kdo miluje, a dokonce i každý úspěšný člověk.

Cílem této kapitoly je na základě několika skutečných případů popsat, jak se lidem podařilo zvládnout nejrůznější krize. Konkrétní jednotlivci vyprávějí, jak dokázali překonat osudové rány, které se zprvu zdály být neúnosné. Svěřují se s tím, jak pochybovali o tom, jestli dokážou být po svém únosu, úmrtí svého dítěte nebo po teroristickém útoku ještě někdy šťastní. Hovoří i o podmínkách ve svém okolí a o svých charakterových vlastnostech, které jim pomohly.

Jednotlivé osudy jsou bezpochyby subjektivní – a zcela individuální je i to, jak naložíme s ranami osudu. Důležité je i to, jaké neštěstí postihne jakou osobu. Člověk, který po náhlé ztrátě blízkého příbuzného znovu najde chuť do života, nemusí být nutně schopen dobře zpracovat třeba násilí vůči vlastní osobě, ztrátu tělesné mobility nebo selhání v zaměstnání.

Navzdory veškeré individuálnosti však lze říci, že příběhy vyprávěné v této kapitole osvětlují nejdůležitější lidské vlastnosti charakteristické pro silnou, odolnou duši. Patří sem například schopnost vytvářet si spolehlivé sociální vazby, ale i sebevědomí, inteligence, veselost, schopnost prosadit se, síla, poznání sama sebe, odolnost vůči frustraci a vědomí, že v životě můžu něco dokázat. Pomáhá i to, když je člověk otevřený změnám – a to třeba i takovým, které se zprvu zdají být sotva přínosné.

Není nutné disponovat hned všemi uvedenými rysy, abychom úspěšně zvládali krize. Často stačí jen několik málo silných vlastností, jak ukazují následující příklady. Hlavní je, že si lidé v období krize ujasní, jakými zdroji právě oni osobně disponují – a jak z nich mohou v okamžiku frustrace a smutku čerpat.

MATKA, KTERÁ ZTRATILA DÍTĚ

Když Dennis ve třech letech onemocněl rakovinou, nemohla jeho matka tušit, že pro ni má osud připravenou ještě krutější zkoušku. Dennis nezemřel na rakovinu. Operaci, při níž mu odstranili pět centimetrů velký nádor na mozku, zvládl skvěle. „Nádor se podařilo odstranit stoprocentně. Všechno se zdálo být na dobré cestě,“ vypráví jeho matka Ute Hönscheidová přátelským, optimistickým, jasným hlasem. Není z něj nijak poznat, co musela zvládat v měsících, jež následovaly po operaci. A musí to zvládat dodnes.

Zprvu se zdálo, že to osud s její rodinou myslí dobře. Brzy po složitém zákroku v roce 1997 si Dennis dokázal zase sám strčit do pusy dudlík, skládat dětské puzzle a pouštět si na přehrávači kazety. Když mu lékaři odpojovali hadičky, což ho bolelo, měl mrňous dokonce dost síly, aby se rozzlobil: „Zlá máma,“ vztekal se. Rodiče byli bez sebe štěstím.

Ale netrvalo dlouho a osud se znovu obrátil. V nemocničním pokoji byla tma. Příliš velká tma. Lampička na Dennisově nočním stolku byla už několik dní rozbitá. Stropní světlo nechtěly sestřičky v noci zapínat, aby dítě nerušilo při spaní. „Rozsviťte přece,“ řekla matka, když v noci do pokoje přišla sestra, aby Dennise zkontrolovala. Ta manipulace ve tmě se jí nějak nelíbila, snad měla jakousi předtuchu. Sestra ale nerozsvítila. Místo toho se dopustila osudné chyby.

Ty léky ležely na Dennisově nočním stolku těsně vedle sebe. Bylo tak snadné sáhnout vedle. Ještě mnohem snazší v pokoji, ve kterém se nesvítilo. Stalo se něco strašného: Sestra vstříkla namísto zamýšleného roztoku antibiotik do Dennisovy kapačky draslík. Do chlapečkovy paže ho tak proudilo příliš mnoho – 80 mililitrů za hodinu místo správných tří. Kati ve Spojených státech, kde se draslík používá při popravách vězňů odsouzených k smrti, nepoužívají ani polovinu tohoto množství.

Dennisovo srdce přestalo tlouct. Na nesnesitelně dlouhých 48 minut, během nichž jeho mozek nedostával dostatek kyslíku. Lékařům se chlapce ještě podařilo oživit. Už ale nepřišel k sobě, ani na okamžik nekomunikoval. Jeho tělem otřásaly křeče, zdálo se, že má nesnesitelné bolesti. Křičet nemohl, ale tělíčko se svíjelo do stran, prohýbalo se jako luk. „Měli jsme strach, že se každou chvíli přelomí,“ říká jeho matka.

Brzy se „ukázala strašlivá pravda“, jak vypráví Ute Hönscheidová. Lékaři udělali magnetickou rezonanci Dennisova mozku, která jasně prokázala, že hoch upadl do vegetativního stavu. Pravděpodobnost, že se znovu probere k vědomí, byla vzhledem k rozsáhlým poškozením mozku minimální.

„Vrátili jsme se s Dennisem do pokoje, když se rozletěly dveře. Dovnitř vtrhl primář s doprovodem,“ vzpomíná Ute Hönscheidová. „Zastavil se těsně přede mnou a upřeně se mi zahleděl do očí: ‚Dennis už se nikdy neposadí. Nikdy nebude mluvit. Nebude chodit. Vezměte si ho domů a užijte si čas, který vám zbývá,‘ řekl.“ Jeho věty pronesené frankfurtským dialektem působily na Ute Hönscheidovou a jejího muže jako „rány bičem“. „Vynesl rozsudek smrti. Jdeme na popraviště. Tak jsme to vnímali. Zničilo nás to.“

Hönscheidovi nakonec udělali to, co jim nepříliš citlivý lékař doporučil. Odletěli s Dennisem domů, na ostrov Sylt. Chlapeček zemřel o několik měsíců později v noci ve své postýlce. Obličejík stažený bolestí se konečně uvolnil.

Od Dennisovy smrti uplynulo šestnáct let. Dnes by byl plnoletý. Hlas jeho matky zní vesele, lehce, je plný energie a radosti ze života – a to dokonce i tehdy, když vypráví o strašných událostech roku 1997. Na posluchače to působí skoro až podivně. Může někdo, koho postihla taková rána osudu, nechat smutek vůbec kdy za sebou?

Může, říká Ute Hönscheidová: „Budete zase šťastní!“ To je nejdůležitější ponaučení, které by chtěla sdělit lidem, jimž osud přichystal takové zkoušky jako jí. „I když si to v okamžicích největšího smutku a zoufalství nedokážete představit, jednoho dne můžete být zase šťastní – a nezáleží na tom, jak těžký ten úder osudu byl.“ O tom je dnes osmapadesátiletá žena přesvědčená.

Sama Ute Hönscheidová tomu nejdřív nechtěla věřit. Po té osudové chybě byla tato štíhlá, vysoká žena, z níž vyzařuje tolik radosti ze života, úplně na dně. „Celá rodina byla paralyzovaná smutkem,“ vypráví. Dennis byl její jediný syn, který se narodil po třech děvčatech, jimž je dnes mezi 34 a 22 lety. Byli prý vždycky rodina jako vystřižená z reklamy. Plavovlasí, opálení, šťastní. Otec, surfař světové třídy, dokonce kdysi přežil nezdařený skokanský manévr v Severním moři, při němž si zlomil dva krční obratle, a tudíž málem i vaz. Teď se však zdálo, že je štěstí opustilo. Byly dny, kdy nedokázali dělat nic jiného než plakat. Pak se však Jürgen Hönscheid rozhodl. „Když to bylo nejhorší,“ vypráví Ute Hönscheidová, „a my jsme všichni leželi na podlaze koupelny u mé tchyně na Syltu, pronesl Jürgen tu větu: ‚Chceme být zase šťastní!‘“

Ute Hönscheidová na to nejprve reagovala podrážděně. Ztratila přece své dítě. Ale pak pochopila, že takhle to dál nejde a že její smutek nikomu neposlouží. „Rozhodli jsme se, že čas truchlení ukončíme. Že budeme vidět v životě už jenom to krásné,“ říká. Hönscheidovi si otevřeli obchod s potřebami pro surfaře na Fueventuře, kam už nějakou dobu jezdili na zimu. Dopoledne zmizel Jürgen vždycky ve své dokonale vybavené dílně. Ručně tam vyráběl speciální surfařská prkna, která sám navrhl. Matka s dcerami se rovněž vrhly na kreativní činnosti, malovaly, a dokonce navrhly vlastní kolekci oblečení.

Všichni členové rodiny se zcela vědomě přeladili na vnímání hezkých věcí. Patřilo k nim moře a západy slunce nebo vítězství dcer v prvních velkých surfařských závodech. Pocit štěstí, který se dostavil, když ráno běhali podél moře v dunách. „Ale taky jsme se sobecky drželi stranou od problémů našich přátel a nedívali jsme se ani na zprávy,“ vypráví matka. „To nám pomohlo dostat se zase nahoru.“

Díky tomuto vědomému ignorování negativních věcí začal být život po čase zase příjemný. Podstatné přitom bylo, že rodina držela při sobě, což dávalo jejím členům pocit síly a jistoty: „Jsme opravdový klan!“ Už v nemocnici se zdravotní sestry divily, jak veselá může být rodina dítěte, které má rakovinu, jak se objímají a šíří kolem sebe dobrou náladu. „Člověk se přece musí umět přizpůsobit novým situacím a získat z nich to nejlepší,“ řekla tehdy Ute Hönscheidová.

Po nějaké době načerpala Ute Hönscheidová tolik síly, že se dokonce dokázala pustit do bolestivého boje. Pro svého syna už nic udělat nemohla. Nechtěla však, aby byla jeho příliš brzká smrt zbytečná. Chtěla jiné lidi ušetřit podobného osudu, vzbudit povědomí o chybě, jíž se nemocnice dopustila, a o jejích důsledcích a postarat se o to, aby byly zřízeny registry s hlášeními o chybách, která podobným nehodám zabrání. Proto se Hönscheidovi celá léta soudili s frankfurtskou nemocnicí, která se svou chybu pokoušela ututlat. Z příběhu se stala detektivka se zmizelými záznamy, zastrašováním svědků a zaujatou soudkyní. Bezohlední lékaři se snažili Hönscheidovým namluvit, že za stav jejich syna mohl nádor na mozku, a nikoli nesprávná infuze.

Ute a Jürgen Hönscheidovi bojovali za pravdu sedm let. Ute Hönscheidová o tom dokonce napsala knihu (Drei Kinder und ein Engel – Tři děti a jeden anděl). Nakonec soud uznal, že Dennis zemřel v důsledku chybné léčby. Nenávist dnes matka necítí – ani vůči oné zdravotní sestře, jíž dávno odpustila. „Zdravotní sestry, lékaři a profesoři nám hodněkrát pomohli a my jsme jim za to nekonečně vděční,“ píše v předmluvě ke své knize. „Protestujeme pouze proti ututlávání chyb v léčbě, k jaké došlo v případě našeho syna Dennise.“ Po procesu dostali Hönscheidovi odškodnění ve výši 40 000 eur. Celou sumu rozdali – polovinu věnovali nadaci pro boj s rakovinou patřící pod frankfurtskou univerzitní kliniku, kde ke všemu došlo. „Smíření je důležité – s lidmi i s osudem,“ říká matka.

„Něco takového se nedá zpracovat. Taková událost vás doprovází a vy se změníte,“ říká Ute Hönscheidová bez sebemenší zahořklosti. „Kdo něco takového přestál, ten se umí radovat ze života, dokáže lépe zvládat každodenní záležitosti. My teď víme, že dokážeme vydržet opravdu hodně, aniž by nás to zlomilo. A to nás posiluje.“

Dnes Ute Hönscheidová říká, že může každému jenom doporučit, aby „učinil stejné rozhodnutí jako tenkrát my – zcela radikální, drsné rozhodnutí“. Konec krize podle ní souvisí i s vůlí. „Hodně věcí je záležitostí hlavy. Člověk musí být ochoten a připraven krize přestát.“ V tom podle ní pomáhá začátek nové životní fáze. Právě teď pro sebe Ute Hönscheidová objevila zase něco nového: „Dělám teď modelku, takzvanou modelku v nejlepších letech, best-age-model,“ vypráví. „Je nádherné dělat něco tak banálního, krásného, ničím nezatíženého, lehkého, veselého. A já vím, že to dělat smím.“

MUŽ, KTERÝ TRÝZNIL SÁM SEBE

Vrátil se stejně rychle, jako zmizel. Na konci září 2011 oznámil Ralf Rangnick, hlavní trenér fotbalového klubu FC Schalke 04, hrajícího Bundesligu, že okamžitě končí. Jeden z největších tvrďáků v branži prohlásil, že se cítí vyhořelý, nemá chuť k jídlu, skoro už nejí a nemůže spát. Nedosáhne prý už zkrátka „hladiny energie“, která je nutná, aby svému mužstvu dodal dostatečnou sílu nutnou k vítězství.

Již v červnu 2012, o devět měsíců později, se Ralf Rangnick vrátil na velké fotbalové jeviště. Stal se sportovním ředitelem hned dvou fotbalových klubů, několikanásobného rakouského mistra FC Red Bull ze Salcburku a k němu patřícího RB Lipsko, hrajícího ve čtvrté lize. „Dnes začíná nový letopočet,“ řekl, když se ujímal svého nového zaměstnání a ujistil přítomné, že zase doslova překypuje vášní pro hru. „Vede se mi tak dobře jako už dlouho ne.“

Rangnick byl vždycky považován za člověka plného energie. Jako „fotbalový profesor“ vešel do dějin Bundesligy, protože v roce 1998, coby úspěšný mladý trenér klubu SSV Ulm, ve sportovním vysílání televize ZDF vysvětloval na tabuli základy teorie fotbalu. Ozřejmil divákům význam vykrývání prostoru, herní systém 4-4-2 a ukázal, proč je pozice libera v moderním fotbalu už překonaná. Vypadal přitom tak soustředěně, tak svědomitě a svým způsobem zároveň i posedle, že už tehdy bylo jasné: Tento člověk se bude do svých pracovních cílů a představ vrhat s plným nasazením, ať to stojí, co to stojí, i kdyby mělo jít o jeho osobní životní štěstí.

Brzy nato zaznamenal Rangnick očekávaný úspěch. Stal se z něho jeden z nejvíce vyprofilovaných koučů v Bundeslize. Vystudovanému učiteli tělocviku a angličtiny se jako prvnímu německému trenérovi podařilo přivést klub (šlo o TSG 1899 Hoffenheim) ze třetí ligy až na první místo Bundesligy. Rangnick nevyžadoval nemožné pouze od svých hráčů. Byl známý tím, že i on sám šel až na hranice vlastních sil, byl perfekcionista a radikálně oddaný svým zásadám. Vynakládal přitom hodně energie na věci, které jiní považovali za maličkosti. Dokonce i hotely chtěl jako trenér vybírat a objednávat osobně. Vypnout podle svých souputníků téměř neuměl. „Jistě existují situace, ve kterých je to se mnou náročné,“ přiznal Rangnick před několika lety. „Když u někoho zaznamenám pohodlnost, začnu být nepříjemný!“

Ze své značně vyvinuté ctižádosti nedělal nikdy tajemství. S oblibou dával k lepšímu historku, jak se jako malý pokusil utéct z domova ve šlapacím autíčku jenom proto, že prohrál s dědečkem Člověče, nezlob se. Přijmout porážku pro něj bylo těžké – těžší, než je v drsné fotbalové branži obvyklé. „Ralf je člověk, který vždycky dělá všechno na 200 %, aby dosáhl optima, a stejná očekávání klade, jak je známo, i na své okolí,“ řekl jeho poradce Oliver Mintzlaff.

Najednou to ale už nešlo. Rangnick se cítil prázdný. Ctižádostivý trenér se sice ještě několik týdnů snažil své problémy potlačovat, ale v září 2011 u něj klubový lékař FC Schalke 04, Thorsten Rarreck, diagnostikoval vegetativní únavový syndrom. Lékař později potvrdil, že musel být dost přesvědčivý, aby trenér tuto diagnózu akceptoval. V konečném důsledku se mu však prý ulevilo a lékař ho skutečně k oddechovému času přiměl.

Rarreck si všiml, že Rangnick „nebyl prostě jenom unavený“. Proto bylo „třeba zatáhnout za záchrannou brzdu“. I samotný Rangnick později prohlásil: „Přestat byla brutální nutnost.“ Dodal, že jenom ten, kdo sám hoří, může podněcovat ostatní. On se však cítil, jako kdyby ho někdo vytáhl ze zástrčky. „Člověk si řekne: Zatni zuby. Ale po nějaké době to už prostě nejde,“ prohlásil. Jeho krevní hodnoty prý byly „katastrofální“, hormony zpřeházené, imunitní systém ochromený. „Byl to naprostý tělesný kolaps.“

Prvních příznaků si všiml už o pár měsíců dříve. Než v březnu 2011 nastoupil na post trenéra v Schalke, plánoval po rozchodu se svým bývalým zaměstnavatelem TSG Hoffenheim vlastně delší odpočinek. Jenomže pak se ozvalo Schalke. Nabídka zněla: Teď – nebo nikdy. A Rangnick ji navzdory své vnitřní prázdnotě přijal. „Chtěl toho po sobě zkrátka příliš,“ řekl klubový lékař Rarreck. „Přirovnal bych to k přetrénovanému sportovci. Celé tělo je naprosto vyčerpané.“

Největší tlak na Rangnicka pravděpodobně nevyvíjela veřejnost, ale on sám. Podle všeho ho hluboce zasáhlo, že navzdory svému úspěchu nevyhrál prakticky žádný titul. Semifinále Ligy mistrů se Schalke, mistr podzimní části s Hoffenheimem – vždycky dosáhl jen poloviny toho, co chtěl. Lidé působící v kreativních povoláních a ve vrcholovém sportu velmi snadno uvíznou v pasti perfekcionismu. Užívají si úspěch, zároveň však mají pocit, že za neúspěch mohou výhradně oni sami. Je absurdní, že trýznitel a trpitel jsou jedna a táž osoba. „Tenhle člověk má v sobě obrovskou sílu, a právě proto je ohrožený,“ shrnul situaci klubový lékař Rarreck.

Zároveň je Rangnick nesmírně citlivý: Na kritiku reaguje často emocionálně, cítí se zraněný. Jeho citlivost se ukázala v roce 2010 – hospitalizace jeho otce ho opravdu hodně zasáhla. Trápil se i kvůli příteli, který onemocněl rakovinou. Možná mu příliš nepřidalo ani to, že ke svému mužstvu nikdy vlastně doopravdy nepatřil. Když fotbalisté slavili a stříkali po sobě pivo, zdál se být Rangnick pokaždé podivně mimo.

Když Ralf Rangnick začal znovu, nejdřív se zdálo, že se příliš nepoučil. Už zase si stanovoval ohromující cíle: Lipský regionální klub se asi sotva „během jednoho roku prodere do Bundesligy,“ připustil. „Jsem ale přesvědčen, že vývoj může jít hodně rychle, když se vytvoří rámcové podmínky.“ Znělo to, jako kdyby bylo jeho příští zhroucení už naprogramované.

Jenže Rangnick dokázal mluvit i o tom, jak svoje krize překonal. „Nejde to, pokud nezměníte pár zásadních věcí,“ řekl v rozhovoru pro televizi. „Musíte odpočívat, dodržovat životosprávu a mít dostatek pohybu.“ Dodal, že si chce v budoucnu dopřávat oddechový čas. „Je třeba důsledně dbát na pauzy. To bude rozhodující.“ Zmínil se i o tom, že existují dva pojmy, které pro něj získaly nový význam: disciplína a delegování. „Mobily nemusejí při jídle ležet vedle talíře, když je člověk doma s rodinou, můžou být taky někdy vypnuté,“ poznamenal. „Člověk se o sebe musí starat. Pro tohle povolání to platí dvojnásob.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odolnost.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.