DOROTHEA BRANDEOVÁ

PROBUĎ SE A ŽIJ

Jednej tak, jako bys nikdy nemohl selhat

Dorothea Brandeová

PROBUĎ SE A ŽIJ

Jednej tak, jako bys nikdy
nemohl selhat

Copyright © 1936 by Dorothea Brande

Copyright © 1963 by Gilbert I. Collins and Justin Brande

This edition published by arrangement with Jeremy P. Tarcher, a member
of Penguin Group (USA)

Original English title: WAKE UP AND LIVE!

Translation © Helena Smolaková, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-630-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-629-1 (mobi)

SLOVO AUTORKY

Každou knihu, která vám připadala v nějakém směru užitečná, byste měli číst víckrát než jen jednou. Kdykoli se k ní – ať už po kratší, či delší době – vrátíte, opět vám může přinést užitek. Některá její pasáž vám dokonce může pomoci objasnit nějakou vaši myšlenku či vyřešit pochybnost, případně se opět setkáte s něčím, co ve vás vyvolá pocit, že to už víte, ale z nějakého důvodu na to zapomínáte. Určité věty vám budou připadat, jako by je autor napsal přímo k tématu, které vás zajímá.

Nezdráhejte se z respektu k tištěné stránce učinit z publikace, která vás zaujala, svou knihu. Čtěte ji s tužkou v ruce, a jakmile narazíte na pasáž, o níž si myslíte, že byste se k ní mohli často vracet, neváhejte si podtrhnout text, který považujete za podstatný, ať již jde o jednotlivé věty, či celé odstavce. Na konci knihy si pak zapište čísla takto označených stran a připojte stručnou poznámku, co na dané straně naleznete. Strany, s jejichž obsahem nesouhlasíte, můžete naopak proškrtat do kříže, případně jen vyškrtat věty, o kterých se domníváte, že jsou pro vás nepoužitelné. Cítíte-li potřebu vložit do textu vlastní poznámky nebo jej rozšířit, učiňte tak a pište mezi řádky i na okraje stran.

S vlastními úpravami vám budou všechny knihy mnohem užitečnější. Čím lépe vám poslouží, tím více splní autorův či autorčin záměr. Nebojte se zvýraznit pasáže, které mají na první pohled upoutat vaši pozornost, a pak již ani nebude nutné vyškrtávat přebytečné pasáže. Vskutku jde o ideální spolupráci s autorem knihy, o takovou spolupráci, v jakou doufal: Vytvoříte si z jeho díla svou osobní, praktickou a užitečnou příručku.

PROBUĎ SE
A ŽIJ

ÚVOD

Před dvěma lety jsem narazila na návod, jak dosáhnout úspěchu – a to mi úplně změnilo život. Ten návod byl tak jednoduchý a prostý, že jsem nemohla uvěřit, že se jeho zásluhou dostavovaly neuvěřitelné výsledky od chvíle, kdy jsem jej začala uvádět do praxe.

Především bych se měla přiznat, že ještě před dvěma lety jsem byla vyložený smolař. Pochopitelně o tom nevěděl nikdo kromě mě samotné a těch, kteří mě znali natolik, aby jim bylo jasné, že ze sebe vydávám sotva desetinu toho, co bych mohla. Měla jsem zajímavé povolání a nežila jsem si špatně, ale ve svém nitru jsem nepochybovala o tom, že jsem zklamala. To, co jsem dělala, byla pouhá náhražka toho, co jsem chtěla dělat, a jakkoliv vynalézavé a přesvědčivé byly teorie, které jsem předkládala sobě samé, abych si zdůvodnila tento neuspokojivý stav, dobře jsem věděla, že bych mohla, a tudíž měla dělat mnohem víc a něco lepšího, věděla jsem, že bych do své práce měla dávat víc ze sebe.

Samozřejmě jsem z této slepé uličky neustále hledala východisko, ale když jsem pak konečně tu možnost měla, nemohla jsem uvěřit svému štěstí. Nejdříve jsem se to nepokoušela analyzovat ani vysvětlovat. Jedním z důvodů bylo, že výsledky „receptu na úspěch“ byly tak výrazné, že jsem málem začala být pověrčivá, protože mi to připadalo jako kouzlo, a přitom k tomu není zapotřebí vůbec žádného zaříkávání ani zaklínání! Spíše jsem tehdy ještě byla příliš opatrná. Již dříve jsem se mnohokrát pokoušela ze svých potíží dostat – a často mi připadalo, že už se mi je snad daří odstranit –, ale nakonec jsem pokaždé zjistila, že mě znovu nelítostně uvěznily stejně jako kdykoliv předtím. Ale hlavním důvodem, proč jsem věnovala tak málo času analýze či vysvětlení účinků onoho receptu poté, co jsem jej začala důsledně aplikovat, bylo, že jsem na to neměla čas, protože jsem byla příliš zaměstnána jeho realizováním, a navíc mě to bavilo. Radovala jsem se, s jakou lehkostí, o níž se mi dříve ani nesnilo, mi jde práce od ruky, těšilo mě, že ze mě ochablost a bojácnost, které mě po dlouhé roky svazovaly, padají jako uvolněná pouta.

Celé ty roky jsem vězela na mrtvém bodě, věděla jsem, co chci dělat, připravila jsem se na svou profesi – ale nikam to nevedlo. A to navzdory tomu, že jsem si poměrně brzy zvolila, co budu v životě dělat, totiž psát, a začala jsem s velkými nadějemi. Většina toho, co jsem napsala, se setkala s příznivou odezvou. Ale jakmile jsem chtěla učinit další krok a postoupit do zralejší fáze, jako bych zkameněla. Měla jsem pocit, že se nemohu pohnout z místa.

Samozřejmě jsem se nikomu nepochlubila, že jsem nešťastná. Nebyla jsem zoufale nešťastná, ale otrávená a zdeptaná vlastní neúspěšností. Většinou jsem se věnovala práci redaktorky, protože mi připadalo, že na vlastní tvůrčí literární činnost nemám a že bych neuspěla. Neustále jsem se trápila, radila se s učiteli, psychoanalytiky, psychology a lékaři, jak se z téhle pasti dostat. Četla jsem, pátrala, přemýšlela – a bála se. Vyzkoušela jsem všemožné rady, co bych mohla udělat, aby se mi ulevilo. Ale vše účinkovalo jen chvíli. Na nějakou dobu jsem byla schopna ponořit se do horečné aktivity, ale nikdy jsem nevydržela déle než týden či dva. Potom mě činorodost přešla a já zůstala vzdálena svému cíli stejně jako vždy, což mě pokaždé ještě silněji odradilo.

A pak, během minuty, jsem nalezla řešení, které mne osvobodilo. Stalo se to v době, kdy jsem je vědomě nehledala, neboť jsem dostala za úkol bádat v odlišném literárním oboru, než na jaký jsem byla dosud zvyklá. A přitom jsem narazila na pasáž v knize, již jsem četla. Jmenovala se Lidská osobnost (Human Personality) od F. W. H. Myerse. Bylo to tak neuvěřitelně poučné, že jsem knihu na chvíli odložila a přemýšlela o všech podnětech obsažených v jediné působivé domněnce. Když jsem znovu vzala knihu do ruky, byl ze mě jiný člověk.

Můj život se změnil ve všech směrech, postojích a vztazích. Jak jsem již uvedla, zpočátku jsem si to neuvědomovala. Jen jsem s jistotou (narůstající každý den) věděla, že jsem konečně objevila něco jako talisman, s jehož pomocí se zbavuji nezdarů, bojácnosti a nedostatku sebedůvěry, a že účinkuje. A to mi stačilo! Měla jsem plné ruce práce a mé dny byly natolik vyplněny činností, že nebyl čas na sebepozorování. Občas jsem se šla chvíli prospat, když jsem odvedla neuvěřitelně obrovský kus práce, což by mi donedávna připadalo nedosažitelné, říkala jsem si podobně jako stařenka ze známé dětské ukolébavky: „To nejsem já!“ (Úvodní verše balady „The Old Pudding-pye Woman set forth in her colours“, publikované v roce 1675; pozn. red.) Ale mé „já“ sklízelo odměnu, to bylo nade vši pochybnost. Knihy, které jsem tak dlouho toužila napsat, a tak mučivě se mi to nedařilo, najednou vznikaly tak rychle, jak jsem jen stačila přenášet myšlenky na papír, a přitom jsem se vůbec necítila vyčerpaná. Neustále mě napadaly nové myšlenky, které dříve zůstávaly ukryty za vším, co mi blokovalo mysl.

Zde je celkový výčet toho, co jsem napsala za dlouhých dvacet let, dříve než jsem objevila onen kouzelný recept na to, jak plnohodnotně žít – pár literárních výtvorů, které jsem pracně a bolestně doslova vypotila. Pro jistotu jsem nadhodnotila klasifikaci jednotlivých výtvorů a výsledný velkorysý odhad vypadá asi takto: sedmnáct krátkých povídek, dvacet knižních recenzí, šest příspěvků do novin, jeden pokus o román, který jsem opustila ani ne v jedné třetině. V průměru jsem tedy neodvedla ani dvě kompletní díla ročně!

A dva roky poté, co se mi dostalo „osvícení“, vypadá seznam mých prací takto: tři knihy (z nichž dvě jsem dokončila v prvním roce a obě byly ve svém žánru úspěšné), dvacet čtyři články, čtyři krátké povídky, sedmdesát dvě přednášky, z nichž tři byly svým rozsahem spíše knihy, a nespočet konzultačních dopisů a profesních rad rozeslaných do všech koutů země.

A to zdaleka nejsou jediné výsledky, jichž jsem dosáhla změnou svého přístupu k životu. Jakmile jsem zjistila, že s jeho pomocí dokážu uvolnit nesmírné množství energie pro psaní, začalo mě zajímat, co dalšího by mi mohl přinést, a začala jsem jej aplikovat i v jiných záležitostech, s nimiž jsem měla problémy. Váhavost a bojácnost, které mě ochromovaly téměř ve všech oblastech života, zmizely. Rozhovory, přednášky a jiné závazky, které mi dříve byly proti mysli, se pro mě najednou stávaly příjemnou zkušeností. Na druhé straně jsem nedovolila, aby mne někdo využíval, jak se mi občas stávalo, když jsem ještě prožívala neplodné období. Byla jsem konečně zadobře sama se sebou, přestala jsem se trestat a nemilosrdně bičovat, a i proto zmizela věčná únava a znechucenost.

Ačkoliv mi změna životního postoje přinesla skutečně ohromující výsledky, s přáteli jsem o tom mluvila jen málo. S téměř pošetilou sobeckostí, kterou jsem sdílela s devadesáti devíti ze sta svých spolupracovníků, jsem se domnívala, že můj případ je výjimečný. Byla jsem přesvědčena, že se nikdy nikdo nedostal do podobného stavu neschopnosti, v jakém jsem se ještě nedávno potácela, a tudíž by nemohl svůj problém vyřešit změnou životního postoje tak úspěšně, jak se to podařilo mně. Až když jsem přestala žít ve stavu opojení neuvěřitelným vítězstvím, přestala jsem být slepá ke všemu, co se kolem mě dělo, a začala si občas všímat signálů, že i jiní lidé marní své životy stejným způsobem, jak jsem to dělávala já. Já však měla štěstí, říkala jsem si, a podařilo se mi z toho vybřednout, což je dobře, a tak ať to i zůstane. Nebýt náhody, nikdy by mě nenapadlo tento jednoduchý program, který mi tolik pomohl, veřejně nabídnout. Ve skutečnosti bych si možná ani neuvědomila, že většina dospělých lidí ve větší či menší míře nežije takový život, jaký by měli žít, a že tím trpí.

Ovšem před několika měsíci mě požádali o přednášku pro skupinu prodejců knih a téma, které mi navrhli, pro mě znamenalo pokušení: „Potíže začínajícího spisovatele.“ Ve své první knize jsem tyto potíže probrala velmi pečlivě, ale nechtěla jsem přečíst kapitolu z již vydané knihy posluchačům, kteří si zasloužili něco lepšího, jako ostatně jakékoliv jiné publikum. Když jsem si začala přednášku připravovat, nenapadalo mě nic, co bych k tomuto tématu ještě mohla dodat, než upřímně říci, že pro začínajícího spisovatele je nejtěžší ze všeho naučit se, jak se zbavit bojácnosti a zbabělosti. Ale v obavě, že by to mohlo vyznít jako „modlitba“ na staromódním modlitebním shromáždění, začala jsem o tématu přemýšlet a připravovat se na vystoupení.

Závěry, ke kterým jsem dospěla, uvádím v této knize: že jsme oběťmi vůle selhat, že pokud to včas nezjistíme a nic proti tomu neuděláme, zemřeme, aniž bychom si splnili svá přání, že existuje recept, jak tuto vůli vypudit ze své mysli, a že tento recept účinkuje a jeví se jako zázrak. Po přednášce jsem byla upřímně ohromena tím, jak ji posluchači přijali. Než mi začaly chodit vzkazy, dopisy a telefonáty, domnívala jsem se, že informace o tom, jak se jediné osobě podařilo překonat vlastní dilema, bude většinu posluchačů zajímat jen okrajově – a v nejlepším případě pomůže dvěma či třem, kteří se nalézají v podobně neutěšené situaci.

Ale pak vyšlo najevo, že vlastně všichni do jednoho vězí ve stejném problému, jaký jsem popsala, a že všichni hledají pomoc, jak se z toho dostat. Přednášku jsem zopakovala ještě dvakrát – se stejným výsledkem. Byla jsem zahrnuta vzkazy, dotazy a žádostmi o rozhovor. Nejlepší ze všeho byly tři vzkazy, které přišly během čtrnácti dní. Tři z mých posluchačů nečekali na podrobnější vysvětlení, prostě vzali jako fakt, že jim můj návod pomůže, a ihned jej začali uvádět do praxe. Jednou z nich byla posluchačka, která napsala a vydala příběh, jejž nosila v hlavě celá léta, ale připadal jí příliš „ne-obyčejný“ na to, aby se dobře prodával. Další vzkaz pocházel od muže, který po návratu z přednášky domů v klidu oznámil své temperamentní a panovačné sestře, jež ho dlouhodobě využívala, že její nadvláda končí, a opět začal po večerech pracovat, jako to dělal dříve, než podlehl jejímu nátlaku. Když jeho sestra se všemi důsledky pochopila, že skutečně odmítl nadále snášet její útlak, najednou se k jeho velkému údivu změnila, jako by se probudila po dlouhém období podrážděné hypochondrie, a zdála se být šťastná jako už dávno ne. Třetí případ je příliš dlouhý a osobní na zveřejnění v této knize, ale svým způsobem byl ze všech tří nejlepší. Našli se tedy hned tři lidé, kteří si na vlastní kůži vyzkoušeli, že návod funguje, a všichni žasli nad výsledky.

Všichni žijeme hluboko pod svými možnostmi, a jakmile se osvobodíme od toho, co nás stahuje dolů, a začneme plně využívat svého potenciálu, připadáme si jako vyměnění. V porovnání s předchozím váhavým, zdrženlivým způsobem života nám teď náš nový, normální život, který nám právem patří, připadá jako zázrak. Teprve poté pochopíme, že všichni muži i ženy, kteří žijí plnohodnotným životem, ať už jde o státníky, filozofy, umělce, či podnikatele, přistupují k životu stejným způsobem, někdy zcela nevědomky, zatímco jejich méně šťastní spoluobčané musejí tento přístup buď objevit, anebo zemřou, aniž jej objevili. Občas, jak o tom svědčí životopisy známých osobností, dojde k osvícení například skrze víru, filozofii či bezvýhradný obdiv k někomu jinému. V takových případech se lidé možná v nitru cítí slabí, ale díky hluboké víře a oddanosti často podávají takové výkony, vytvářejí tak fantastická díla či projevují takového génia, že nás to přivádí v úžas. Avšak pro ty, kteří se nenarodili se znalostí tajemství, jak navodit stav, jenž jim umožní takových úspěchů dosáhnout, nebo pro ty, kteří se to nenaučili tak rychle, aby si vůbec dokázali vzpomenout, že to někdy nevěděli, nebo pro ty, kteří z nějakého důvodu nenacházejí ve víře či filozofii sílu potřebnou k překonání své neefektivnosti, tu stále existuje možnost naučit se prožít svůj život co nejlépe, vyvinou-li patřičné úsilí. Pokud se jim to podaří, začnou jim být naprosto jasné věci, které pro ně dříve byly záhadou. Tato kniha však není popisem vývoje takovéto myšlenky. Mým záměrem bylo napsat praktickou příručku pro ty, kteří touží uniknout pocitu marnosti a chtějí žít šťastně a naplno.

KAPITOLA I.

PROČ NAŠE SNAHY
KONČÍ NEZDAREM?

Vzhledem k tomu, že jsme vynakládali spoustu času a energie na dělání chyb, máme jistotu, že bychom je mohli využít i k dosažení úspěchu.

Nesmyslný paradox? Ne, naštěstí je to zcela střízlivá, prostá pravda, která v sobě skrývá velký příslib.

Ukážeme si to na příkladu muže, který má jet na schůzku do místa vzdáleného sto mil severně od domova. Pokud tam přijede, zajistí si po zbytek života zdraví, štěstí a prosperitu. Ten muž má tolik času, aby dorazil na místo schůzky, že nemusí spěchat, a má i dost benzinu v nádrži svého vozu. Vyjede z domu, a najednou si řekne, že bude zábavnější zajet si nejprve pětadvacet mil na jih, než vyrazí na místo pohovoru.

To je ale nesmysl, viďte?! Benzin s tím nemá nic společného, a pokud jde o čas, je jedno, zda by jej projel směrem na jih, nebo na sever. Důležité je, že ten muž na místo schůzky nedorazil. I kdyby se to pokoušel vysvětlit tím, že se mu cesta opačným směrem zalíbila, že ho víc bavilo jet jen tak bez cíle než na nějaký pohovor, že po cestě na jih spatřil svůj starý domov, což ho dojalo, měli bychom ho pochválit za ryze filozofický přístup k tomu, že promarnil významnou životní příležitost?

Nikoliv, měli bychom jeho jednání označit za hloupé. I kdyby zmeškal pohovor proto, že se po cestě zasnil a mechanicky přejel pár ukazatelů, stejně bychom jej neměli zprostit viny. I kdyby na schůzku přijel pozdě, protože zabloudil, mohli bychom projevit soucit, ale měli bychom mu vytknout, že se na cestu důkladně nepřipravil. Mohl si přece ještě před ní najít správnou trasu v nějaké podrobné mapě. V každém případě bychom ho měli obvinit z nezodpovědného přístupu.

Avšak pokud jde o pohovory, či spíše dohody, které uzavíráme sami se sebou a svými představami, jednáme podobně jako „hrdina“ tohoto hloupého příběhu: Jedeme špatným směrem. Selžeme tam, kde jsme mohli slavit úspěch, a přitom na to vynakládáme stejné množství energie a času.

Neúspěch znamená, že jsme svou energii nesprávně nasměrovali. Neúspěch stojí příliš mnoho energie.

Ovšem tento fakt pochopíme hned jen vzácně. Jelikož obecně přemýšlíme o neúspěchu jako o opaku úspěchu, děláme stále opak toho, co by nás přivedlo k úspěchu, a končíme pořád stejnými neúspěchy. Úspěšní lidé mají svěží, aktivní a bdělou mysl, z čehož plyne, že typickým stavem mysli neúspěšného člověka je letargie, netečnost a pasivita. To vcelku odpovídá pravdě, ale neznamená to, že přitom nespotřebujeme energii. Požádejte nějakého psychologa o vysvětlení, kolik energie spotřebuje dospělý člověk k tomu, aby odolal podnětům k činnosti. Zůstat nečinný je lítý boj proti síle života a činorodosti, ale tento boj se odehrává tak hluboko pod povrchem našeho života, že to vždycky nepostřehneme. Fyzická nečinnost není v tomto případě spolehlivým signálem, že náš organismus nespaluje životní energii. I lenoch totiž spaluje energii, i když jen lenoší a sní.

Selžeme-li v důsledku toho, že jsme drahocenný čas promarnili zábavou a kratochvílí, cítíme, že naše energie neprotéká tím správným řečištěm. Existují však způsoby zabíjení času, které se nám jako plýtvání energií vůbec nejeví. Na-opak, mohou se jevit jako svědomitá a poctivá práce, za niž často sklízíme chválu a obdiv přihlížejících, které v nás probouzejí pocit samolibosti. Až při bližším zkoumání zjistíme, že nás vynaložené úsilí nikam neposunulo, spíše se cítíme unavení a nespokojení a opět zjišťujeme, že jsme svou energii promarnili v honbě za průměrností.

Ale proč by to tak mělo být? Proč jen zřídkakdy žijeme život, v jaký jsme doufali a jaký jsme chtěli, jestliže bychom s vynaložením stejného množství energie mohli být úspěšní? Proč toho tak málo dokážeme a nesmyslně se trápíme? Proč si myslíme, že vyrazíme-li pozdě na cestu nebo dojde-li po cestě benzin kvůli naší nedbalosti a nezodpovědnosti, popřípadě se při jízdě zasníme, nevěnujeme se řízení a přehlédneme ukazatel u silnice, je náš přístup k životu ryze filozofický, když si pro sebe i pro druhé vymýšlíme omluvy, které neobstojí? Vždyť ve skutečnosti nikomu nemůže být útěchou, že je lepší vrabec v hrsti než holub na střeše, že je lepší radovat se z cesty než dojet do cíle a že půl krajíce je lepší než žádný chléb. Taková rčení jsou cynickými destiláty našich zkušeností, ale žít podle nich nelze. Nikoho jimi nepodvádíme a naše okolí přijímá tyto kompromisy a výmluvy, jedině dokud je s námi na jedné lodi. Úspěšný člověk takovým výkřikům do tmy chvíli s pobavením a zároveň nevěřícně naslouchá, ovšem v soukromí dospěje k závěru, že mezi lidmi vládne příliš mnoho přetvářky. Má totiž nezvratné důkazy o tom, že odměna za správně vynaložené úsilí daleko přesahuje vedlejší produkty průměrnosti a že jedno završené dílo má ve skutečnosti mnohem větší cenu než hora snů.

Ačkoli v okřídlených rčeních tvrdíme, že i průměrnost přináší odměny, nenaplňuje nás to spokojeností a nepřináší nám to úlevu. Ve skutečnosti totiž nevěříme – třebaže podle oněch rčení to vypadá, jako bychom věřili –, že si člověk musí vybrat buď úspěch, nebo pohodlný život. Dobře víme, že úspěšní lidé vidí stejný východ slunce, dýchají stejný vzduch, milují a jsou milováni neméně než ti průměrní. A mají ještě něco navíc: vědomí, že se rozhodli pro cestu života a růstu, místo aby se smířili se smrtí a rozkladem. Můžeme si říkat, co chceme, ale stejně víme, že měl Emerson pravdu, když napsal: „Úspěch závisí na fyzické kondici, neboť je založen na pozitivním stavu mysli i těla, na síle práce a na odvaze.“

Proč tedy zůstáváme průměrní a proč selháváme? A hlavně – proč tak tvrdě pracujeme na tom, abychom zůstali průměrní? Protože kromě toho, že jsme bytosti podřízené vůli žít a vůli k moci, jsme poháněni i jinou vůlí, a sice vůlí selhat, nebo vůlí zemřít.

Pro mnohé z nás je to něco nového. O vůli žít a vůli něčeho dosáhnout slýcháme často z úst psychologů a filozofů, ale vůle k selhání je obskurnější, je obtížnější sledovat, jak funguje. Má tolik podob jako Stařec a moře, a navíc existuje mnoho individuálních podob selhání – včetně toho, jak selhat „čestně“ a úspěšně – a toto selhání se dále dělí do psychologických podkategorií. Proto tápeme. Nejsme proti této vůli vyzbrojeni, neboť jsme zvyklí smýšlet o selhání spíše jako o stínu či o fantomu než jako o realitě, které je třeba čelit a nad níž je nutné zvítězit, nikoliv žít po celý život ve smrtelném strachu z ní.

Uvědomit si, že náš život řídí i tato vůle selhat, nebo – což vede ke stejným výsledkům – vůle zemřít, což je proud, který nás táhne ke dnu, umrtvuje, otravuje, připravuje nás o zdraví a o schopnost růst a rozvíjet své schopnosti, a především nám bere sílu odvrátit se od neúspěšnosti a přiklonit se k úspěšnosti. To však nemůžeme změnit, dokud budeme tuto vůli ignorovat, protože pak její podvratná síla dokáže působit mnohem nenápadněji. Musíme se jí nejdříve postavit a poté se od ní odvrátit.

Energii, kterou dosud spotřebovaly naše neúspěchy, lze získat zpět a využít ji ke správnému účelu. Existují jistá fakta – prosté, všeobecně platné psychologické pravdy –, a jakmile se je jednou naučíme vidět, přivedou nás k jasným a jednoznačným závěrům. Z nich si pak sami můžeme vytvořit návod, podle něhož budeme jednat. Jde o jednoduchý praktický postup, který nás obrátí správným směrem. Jak již bylo uvedeno dříve, je to stejný „recept“, jímž se (ať už vědomě, či nevědomky) řídí všichni úspěšní lidé.

Samotný postup je tak jednoduchý a první krok, jak jej uvést do praxe, je tak snadný, že ti, kteří rádi dramatizují své problémy, mnohdy odmítají uvěřit tomu, že by jim něco tak jednoduchého mohlo pomoci. Na druhé straně se velmi brzy dostaví důkaz o tom, že tento návod, ať už je jednoduchý, nebo ne, rozhodně stojí za pokus, neboť jeho účinky jsou ve většině případů ohromující. Přináší bohatší život, lepší práci a umožní nám pocítit, jak chutná úspěch a vše, čím nás odměňuje. A to rozhodně stojí za pokus! Vše, co k tomu potřebujeme, je představivost a vůle opustit na nějakou dobu vzorec starých zvyků a ochota řídit se novým vzorcem natolik dlouho, abychom dokončili kus práce, kterou jsme si předsevzali. Jak dlouho toto období potrvá, se liší podle toho, jakou práci bude třeba odvést, zda bude záviset pouze na nás, anebo se na ní bude podílet větší množství lidí, neboť musíme vzít v úvahu faktor rozdílnosti lidských povah a temperamentů. V každém případě se určité výsledky experimentu dostaví okamžitě. Často jsou první výsledky natolik udivující, že kdybychom je zde vyjmenovali, mohli bychom si znepřátelit střízlivě uvažující čtenáře. Kdyby je slyšeli dříve, než je zažijí na vlastní kůži, mohlo by to v nich vyvolat dojem, že jde o zázraky, čímž by mohlo dojít ke snížení účinnosti programu kvůli těmto pochybnostem, čemuž je nutné se vyhnout.

Znovu opakuji, že jakkoliv nám výsledky mohou připadat neuvěřitelné, samotný proces, jak jich dosáhnout, je velmi přímočarý a nekomplikovaný. Rozhodně stojí za pokus, protože se osvědčil u stovek lidí, jimž změnil život. Bude účinný v životě každého člověka, kterého už nebaví selhávat a být průměrný, ale touží uspět.

KAPITOLA II.

VŮLE K SELHÁNÍ

Díky následovníkům Schopenhauera a Freuda, Nietzscheho a Adlera jsme se seznámili s pojmy, jako je vůle k životu a vůle k moci. Tyto výrazy, reprezentující – někdy až na hranici přehánění – hybnou sílu organismu směřující k naplnění tužeb a růstu, odpovídají zážitkům a zkušenostem, které všichni známe. Viděli jsme, jak se děti perou, aby prosadily svou osobnost, jako mladí lidé jsme bojovali o příležitost vyzkoušet si nově objevené síly. Po dlouhé nemoci jsme často cítili, jak se nám energie znovu vlévá do žil. Víme, že se každý normální člověk, který se dostane do velkých nesnází, musí potýkat s chudobou, strádáním, ponižováním, což jsou okolnosti, jež se přihlížejícímu často jeví horší než smrt, a že jen vůle k životu dopomůže člověku k houževnatosti, s jakou za takovýchto podmínek lpí na pouhém právu dýchat a existovat.

Navíc procesem vlastního růstu nejprve procházíme a teprve později si jej plně uvědomíme. V jednotlivých životních etapách individuálního přechodu od dětství do dospívání a od dospívání k dospělosti zjistíme, že jsou činnosti a zájmy předchozího období nahrazeny novými, příroda připravuje náš organismus na jeho novou roli na světě, přizpůsobuje jej novým požadavkům tím, že před námi odhaluje radosti a požitky, jimiž nás odmění nastávající fáze našeho života, která zaujme místo té předešlé.

Avšak představu, že v sobě máme i jinou, protichůdnou vůli, vůli k selhání, vůli ke smrti, nepřijímáme se stejnou ochotou jako vůli k životu a moci. Po nějakou dobu bylo například jedním z dogmat psychoanalýzy, že si žádný člověk nedokáže představit, že by mohl přestat být. Dokonce i sny o smrti a pohrůžky sebevraždou u silně morbidních pacientů byly založeny pouze na touze po pomstě. Dalo se to vysvětlit tak, že pacient o sobě smýšlel jako o žijící bytosti, která se sice pro ostatní stane neviditelnou, ale sama bude schopna vnímat lítost a výčitky svědomí, jež její smrt vyvolá u těch, kteří se k ní podle jejího názoru chovali špatně a dohnali ji k sebevraždě.

Nicméně Freud, který léčil pacienty trpící posttraumatickou stresovou poruchou způsobenou boji v první světové válce, označovanou termínem „granátový šok“ (shell-shock; jde v podstatě o odstranění či popření dvojznačnosti, jež má dotyčného vést k vyjasnění nějaké záležitosti; pozn. red.), vydal monografii, v níž uváděl, že mezi těmito pacienty příležitostně našel takové, jejichž sny ukazovaly na skutečné přání zemřít. Tato monografie obsahuje některé z nejlepších Freudových teorií a domněnek, ale pokud jde o tezi, že by našimi životy mohly logicky proudit myšlenky na smrt, je natolik tvrdá, že ji populární psychologie nepřijala.

Nicméně smrt patří k našemu životu stejně jako zrození a dospívání, a jestliže nás příroda připravuje na každou novou etapu života tím, že nás zbaví starých tužeb a přání a otevře před námi nové perspektivy, nemělo by být tak těžké představit si, že stejně, jako jsme připravováni na jiné etapy svého života, jsme zároveň pomalu a šetrně připravováni na konečné vzdání se všeho, na čem živé bytosti lpí. Osvobození od každodenního boje, úsilí, tužeb a ambicí by mělo představovat normální změnu v našem organismu, který je šetrně zbavován zájmu o život.

Právě z tohoto důvodu bychom měli pohlížet na vůli k selhání jako na realitu.

Kdybychom pociťovali letargii, únavu, nechuť k práci a ke zbytečnému úsilí, lhostejnost a rezignaci pouze ke konci života, případně pokud jsme vyčerpáni nemocí či strastmi, a tyto symptomy by nás nikdy nepostihly na vrcholu životních sil, nebyl by žádný důvod bojovat s vůlí k selhání, jako by byla – a ona skutečně je – úhlavním nepřítelem všeho, co je v nás dobré a efektivní. Ale dostaví-li se tyto symptomy v mládí či v dospělém věku, svědčí o něčem nezdravém – hluboce niterně nezdravém – v našem životě, stejně jako je neobvyklá malátnost, symptomatická pro obyčejné fyzické onemocnění.

Kdybychom toto zlo dokázali snadno odhalit, objeví-li se době, kdy by se objevit nemělo, bylo by snadné si s ním poradit. Jenže my se téměř vždy cítíme dobře, když nás dostane do své moci, a to až do chvíle, kdy pojmeme vágní podezření, že s námi něco není v pořádku. Jsme tak navyklí hovořit o svých neúspěších, zklamání, neprůbojnosti a dalších negativních pocitech, že nám připadá, jako bychom měli bojovat proti větrným mlýnům, pokud nás někdo nabádá, abychom se příznakům selhávání bránili.

V mládí rozeznáme tyto příznaky jen ve vzácných případech. Připisujeme svoji neochotu začít něco dělat přirozené váhavosti nezkušeného mladého člověka, jenže neochota přetrvává, léta ubíhají a my se jednoho dne probudíme zděšeni zjištěním, že to, co kdysi působilo jako roztomilá dětská nesmělost, je teď něco zcela jiného, chorobného a odpudivého. Nebo se vymluvíme na rodinu, která nám vlastně nikdy nedovolila, abychom na sobě začali pracovat. Nemohli jsme přece nechat někoho z rodiny samotného a bez pomoci. Ale děti časem vyrostou, opustí nás, zůstaneme sami a veškeré náhradní činnosti, které nás doposud tolik zaměstnávaly, jsou nám nelítostně odebrány a my onemocníme strachem z představy, že bychom se měli vrátit ke svým dávno opuštěným plánům.

Nebo nalezneme ten nejlepší důvod, proč si nevedeme tak dobře, jak bychom mohli a jak bychom měli. Většina z nás si totiž musí vybrat mezi prací a hladověním, přičemž zaměstnání, které jsme si byli schopni najít v době, kdy to bylo nutné, abychom začali vydělávat peníze, není ideální práce, pro niž jsme stvořeni. V době založení rodiny je tato nutnost nejnaléhavější. My sami jsme ochotni přečkat několik skromných let, pokud tím kromě nás nebude trpět někdo jiný, ale chtít totéž po někom jiném vyžaduje větší sobectví, a zejména větší odvahu, než v sobě většina z nás dokáže najít.

Zejména v Americe, kde se lidé zpravidla berou z lásky, je pro většinu mladých lidí jediným kapitálem, se kterým začínají manželský život, zdraví, mládí a inteligence. Evropská tradice, kdy mladí novomanželé dostávají věno od nevěstiných rodičů, nám připadá hanebná a zištná, avšak zachování této tradice, která poskytne mladému páru finanční prostředky potřebné k tomu, aby si vybavil novou domácnost, nelze než doporučit. Skutečnost, že v Americe takovou tradici nemáme, je možná jedním z důvodů, proč se Amerika, ona tolik vychvalovaná země neomezených možností, může pochlubit takovým množstvím mužů a žen středního věku, kteří marní svůj život dřinou na pracovních místech, která jim nepřinášejí žádné uspokojení, a jež v nejlepším případě čeká budoucnost v podobě dalších let stejně monotónního života. V nejhorším případě pak strašák nezaměstnanosti a s ní spojené chudoby.

Nutnost vzít první práci, na kterou narazíme, už sama o sobě vysvětluje, proč jen nemnoho z nás dosáhne splnění svých snů. Často máme na samém počátku ten nejupřímnější úmysl nespustit z dohledu svůj životní cíl i přesto, že si musíme vydělávat na živobytí prací, která nás neuspokojuje. Plánujeme si, že na svých ambicích začneme pracovat po večerech, o víkendech a o dovolených. Avšak pracovat od devíti ráno do pěti odpoledne je únavné a náročné; je zapotřebí nadlidské vůle k tomu, abychom pracovali ještě i době, kdy se všichni ostatní baví, přičemž stejně nemáme jistotu, že budeme-li tak postupovat, dosáhneme svého cíle a stanou se z nás úspěšní lidé. Aniž jsme si toho vědomi, necháme se strhnout vůlí k selhání. Jsme i nadále v pohybu, jen nevidíme, že směřujeme ke dnu.

Většina z nás své selhání před ostatními zastírá, a hlavně je zastírá před sebou. Není těžké ignorovat fakt, že děláme méně, než bychom mohli, přesněji řečeno – jen velmi málo z toho, co jsme si v jistém věku, byť v těch nejskromnějších snech, plánovali a že už pravděpodobně nikdy nedokážeme všechno, v co jsme doufali. Jedním z důvodů, proč je tak snadné oklamat sebe sama, je, že někde cestou uzavřeme tichou gentlemanskou dohodu s přáteli a příbuznými: „Nemluvte přede mnou o mém selhání,“ žádáme je mlčky, „a já zase nikdy neřeknu jediné slovo o tom, že ani vy neděláte tolik, kolik bych od vás mohl očekávat.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Probuď se a žij.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.