Sylvia Day

PÝCHA A ROZKOŠ

Sylvia Day

PÝCHA A ROZKOŠ

Tuto knihu věnuji Kate Duffyové, kamarádce a mentorce, za to všechno, čím přispěla k mému psaní, kariéře a životu vůbec. Neznala jsem nikoho jiného jako ona. Moc mi chybí.

Copyright © 2011 Sylvia Day

Translation © Adéla Bartlová, 2014

Original English title: PRIDE AND PLEASURE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-608-6 (ePub)

ISBN 978-80-7306-607-9 (mobi)

Poděkování

Velice děkuji své redaktorce Alicii Condonové. Její úpravy tohoto textu pro mě byly velmi cenné a vážím si také její ochoty pracovat a učit se se mnou.

Slovy nelze vyjádřit, jak moc bych chtěla poděkovat své skvělé agentce Robin Rueové. Kdybych vypsala, v čem všem mi pomohla, vydalo by to na samostatnou knihu. Stručně řečeno: Je to skvělá baba!

Velké díky patří také obálkové bohyni Kristine Mills-Nobleové, která se tentokrát překonala. Vymýšlí pro mě skvělé obálky už léta, ale tahle je moje nejoblíbenější.

Zdravím své nejlepší kamarádky Karin Tabkeovou a Shaylu Blackovou, které dobře vědí, že mě tahle kniha málem zabila. Díky nim jsem pokračovala i ve chvílích, kdy se mi zdálo, že už neudělám ani krok.

Náruč lásky samozřejmě posílám všem čtenářům, kteří čekali několik let, než napíšu další knihu s historickou tematikou. Doufám, že se vám příběh Jaspera a Elizy bude líbit.

Kapitola 1

Londýn, Anglie, 1818

Jasper Bond, lovec zločinců, většinou pracoval na neobvyklých místech, avšak v kostele to dnes bylo poprvé. Někteří jeho klienti byli doma v přecpaných činžácích, kde bydlelo i několik lidí z jeho týmu. Jiní měli raději paláce. Tenhle potenciální klient byl zřejmě silně věřící, neboť si vyžádal schůzku u sv. Jiří. Jasper předpokládal, že dotyčný považuje kostel za „bezpečné“ místo, takže se mu zřejmě myšlenka na setkání s jedincem pochybné morálky příliš nezamlouvá. To Jasperovi vyhovovalo. Nejspíš dostane dobře zaplaceno a zákazník si bude držet odstup: takovou práci měl nejraději.

Jasper vystoupil z kočáru a zastavil se, aby si prohlédl impozantní portikus a korintské sloupy na průčelí kostela. Z budovy se nesl tlumený zpěv, líbezně kontrastující s rozčíleným křikem kočích a klapotem koňských kopyt na ulici. Hůlka, jejíž držadlo tvaru orlí hlavy svíral rukou v rukavici, udeřila do země. Kloboukem v ruce mávl na kočího, že může jet.

Dnešní schůzku zařídil pan Thomas Lynd, muž, který se živil stejně jako Jasper a měl z mnoha důvodů jeho plnou důvěru, mimo jiné proto, že Jaspera jejich profesi naučil. Jasper si s morálními zásadami moc hlavu nelámal, řídil se však etickým kodexem, který mu Lynd předal. Pomáhej těm, kteří to skutečně potřebují. Nevybíral peníze za „ochranu“ jako jiní lovci zločinců. Nekradl na jedné straně věci, aby je poté mohl za peníze vracet. Prostě hledal, co se ztratilo, a chránil ty, kteří byli v nebezpečí, proto také nechápal, proč mu Lynd nabízí tuhle práci. Jelikož se řídili stejnými pravidly, byli na ni oba stejně dobří.

Protože však Jasper miloval luštění záhad a tajemství, neprotestoval, neboť chtěl poznat Lyndovy motivy. Překousl i to, že se musel se zadavatelem osobně setkat, což jinak dělal velmi nerad. Raději zaměstnával důvěryhodné informátory, aby si zachoval anonymitu, nezbytnou pro své dlouhodobější plány.

Vystoupal po schodech ke sv. Jiří a zastavil se, aby vstřebal vlnu hudby, která se přes něj přelila. Vepředu, na pravé straně, stála vyvýšená kazatelna s baldachýnem, na levé patrový čtecí stolek. V lavicích zrovna nikdo neseděl. Jen chór byl na svém místě a pěl oslavnou píseň.

Jasper vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně. Přišel přesně. V jeho profesi se dochvilnost vyplácela. Popošel ke schodům, kterými se šlo na pravou galerii, kde si sjednal schůzku.

Když došel na odpočívadlo, zastavil se. Jeho pohled přitáhly rozčepýřené chomáče bílých vlasů popírajících zemskou přitažlivost. Jediná černá stuha neměla šanci to nesouměrné vrabčí hnízdo zkrotit. Nešťastný vlastník šíleného účesu zvedl ruku a rozdrbal ho do ještě horšího stavu.

Jaspera ty vlasy tak fascinovaly, že si hned nevšiml drobné postavy vedle jejich majitele. Jakmile ji ovšem zaregistroval, plně ho zaujala. Žena měla na rozdíl od svého doprovodu lesklé světlé kadeře tak krásného narezlého odstínu, že od nich nebylo možné odtrhnout oči. Byli jedinými osobami na galerii, ani jeden však neprojevoval nervozitu obvyklou pro člověka, který na něco čeká. Jejich pozornost patřila zpěvákům dole.

Kde je ten člověk, s nímž se má setkat?

Žena vycítila, že ji někdo pozoruje, otočila hlavu a opětovala Jasperův upřený pohled. Byla přitažlivá. Ne tak výjimečně jako její vlasy, ale rozhodně stála za povšimnutí. Temně modré oči rámovaly husté řasy. Měla drzý nosík a výrazné lícní kosti. Když se kousla do spodního rtu, ukázala rovné bílé zuby, a když našpulila rty, objevil se dolíček. Byla spíš půvabná než krásná a zdálo se, že ji pohled na Jaspera nepotěšil.

„Pane Bonde,“ řekla po krátké odmlce, „neslyšela jsem vás přicházet.“

To by mohla být vina zpívajícího sboru, ve skutečnosti ovšem Jasper chodil opravdu tak tiše. Naučil se to už dávno. Tehdy mu to zachránilo život a od té doby ještě mockrát.

Popošla k němu odhodlaným krokem a rázně natáhla ruku. Zpěváci jako na pokyn zmlkli a nastalo ticho, do něhož se představila: „Jsem Eliza Martinová.“

Její hlas ho překvapil. Jemný jako letní vánek, ale protkaný ocelí. Ozvěna zůstala viset ve vzduchu a pobídla jeho představivost k věcem, které by si rozhodně představovat neměl.

Přendal si hůlku do druhé ruky a přijal nabídnutou ruku. „Slečno Martinová.“

„Vážím si toho, že jste byl ochotný se sejít. Bohužel vypadáte přesně tak, jak jsem se obávala.“

„Ano?“ Její přímočarost ho zarazila. Začínala ho zajímat čím dál víc. „Jak to myslíte?“

„Vůbec se na to nehodíte. Kontaktovala jsem pana Lynda, protože potřebuji určitý typ. Vy mu bohužel neodpovídáte.“

„Mohla byste to laskavě specifikovat?“

„Je toho moc,“ odpověděla.

„Přesto bych to chtěl vědět. Muž na mém místě očekává u druhých předvídatelnost, ale sám se jí bojí. Protože tvrdíte, že jsem ztělesněním toho, co jste nechtěla, rád bych znal kritéria, na jejichž základě jste k tomu dospěla.“

Slečna Martinová se nad jeho otázkou zamyslela. Jasper si mezitím sečetl, co mu jeho instinkt za tu chvilku řekl: Eliza Martinová jím byla naprosto zaujatá. Aniž by si to uvědomovala, reagovala na něj stejně jako on na ni: drobné nosní dírky se jí rozšířily, dýchala rychleji a její tělo se nevědomky rozrušeně pohybovalo. Laň, která tuší lovce.

„Ano,“ řekla a hlas se jí zadrhl. „Je mi jasné, že to myslíte vážně.“

„Samozřejmě. Nikdy svým klientům nelžu.“ A taky s nimi nespal, ale to se rozhodně změní.

„Ještě jsem vás nenajala,“ připomněla mu, „takže nejsem klientka.“

Muž s děsivými vlasy se vložil do hovoru. „Elizo, vezmi si Montagua a nech té frašky.“

Jakmile se ozvalo to jméno, Jasper věděl, proč tuhle práci dostal a jak malou má Eliza Martinová šanci, že se ho zbaví.

„Nenechám se zastrašovat, strýčku,“ odpověděla přísně.

„Tak řekněte panu Bondovi, ať se posadí.“

„To nebude nutné.“

Jasper se protáhl kolem ní a posadil se do lavice za nimi.

„Pane Bonde,“ vydechla slečna Martinová rezignovaně. „Strýčku, smím vám představit pana Jaspera Bonda? Pane Bonde, tohle je můj strýc, hrabě Melville.“

„Lorde Melville.“ Jasper pozdravil hraběte pokývnutím hlavy. Věděl, že Melville je hlavou rodiny Tremainových a je známý svou výstředností. „Uvidíte, že jsem velmi vhodný pro jakýkoli úkol, který vyžaduje práci lovce zločinců.“

Slečna Martinová přimhouřila modré oči v tiché výtce, že se ji snaží obejít. „Pane, jsem si jistá, že pro většinu úkolů jste zdatný, ale…“

„Co se týče toho určitého typu…?“ přerušil ji. Nerad pokračoval, když zůstávaly nevyřešené otázky.

„Jste zbytečně tvrdohlavý.“ Zůstávala stát, jako by se ho chystala vyprovodit.

„V mojí profesi je to velmi užitečná vlastnost.“

„Ano, ale to vás nezbavuje těch ostatních.“

„Jakých ostatních?“

Hrabě těkal pohledem z jednoho na druhého.

Eliza zavrtěla hlavou. „Nemohli bychom to nechat být, pane Bonde?“

„Raději ne.“ Odložil si klobouk na lavici vedle sebe. „Jsem pyšný na svoji schopnost zvládnout jakoukoli situaci. Jak bych mohl podávat skvělé výkony, když už bych to o sobě nemohl tvrdit?“

„No tak,“ bránila se slečna Martinová. „Neřekla jsem, že nezvládáte svou práci, ale co se týče naší situace…“

„Která je jaká?“

„Jde o delikátní záležitost.“

„Nemůžu vám pomoct, když neznám detaily,“ podotkl.

„Nestojím o vaši pomoc, pane Bonde. Vy to nechcete pochopit.“

„Protože vy mi to nechcete vysvětlit. Pan Lynd se domníval, že bych se vám hodil, a vy jste mu důvěřovala natolik, abyste si se mnou domluvila schůzku.“ Jasper Lyndovi za doporučení bohatě zaplatí. Už dlouho ho nic nezaujalo víc než jeho touha po pomstě.

„Pan Lynd o tom neuvažuje tak jako já.“

„To znamená…?“

„Vy si nedáte pokoj, pane.“

Fascinovala ho. V očích se jí zračilo rozčílení, podupávala pravou nohou a rukou zaťatou v pěst pohybovala, jako by si ji chtěla založit v bok. Ale odolávala. Ten odpor ho přitahoval. Co musí udělat, aby ho zlomil a ona se přestala ovládat? Nemohl se dočkat, až na to přijde.

„Zaplatím vám za váš čas,“ řekla, „abyste nebyl škodný. Jinak není potřeba, abychom v rozhovoru pokračovali.“

„Přehlížíte možnost, že bych vám mohl chtít doporučit člena svého týmu, slečno Martinová. To bych ovšem potřeboval vědět, o co jde, abych viděl, kdo by vám svými schopnostmi nejlépe vyhovoval.“ Měl v úmyslu jí posloužit sám, ale malý podvod nevadil, když byla cena tak lákavá.

„Ach tak.“ Zase se kousla do spodního rtu. „To mě nenapadlo.“

„Všiml jsem si.“

Slečna Martinová se konečně posadila na lavici. Pohybovala se s velkou elegancí. „Hlavně že je jasné, že vy se nehodíte.“

„Ještě to jasné není.“ Opřel si hůlku mezi kolena a položil si na ni ruce. „Mně ne.“

Podívala se na strýce a potom – váhavě – zpět na Jaspera. „Nutíte mě říct, co bych raději neříkala, pane Bonde. Upřímně řečeno, jste na ten úkol moc hezký.“

To ho tak zaskočilo, že chvíli mlčel. Pak se v duchu usmál. Je úžasná, i když je naštvaná.

„Pan Lynd nebyl tak nápadný jako vy,“ pokračovala. „Jste dost vysoký, a jak už jsem řekla, moc pohledný.“

Lynd byl mnohem starší, průměrné výšky, vzhledu i postavy. Jasper se podíval na hraběte a viděl, že svou neteř udiveně sleduje. „Nechápu, co má můj obličej společného s mými detektivními schopnostmi.“

„Kromě toho…“ Její hlas zesílil, jak vypočítávala jeho chyby. „Nebylo by možné zamaskovat tu auru, kterou kolem sebe šíříte a která vás prozrazuje.“

„Ale to mi povězte, jak to poznáte?“ Začínalo být těžké skrýt, jak ho konverzace baví.

„Jste predátor, pane Bonde. Vypadáte tak, chováte se tak. Stručně řečeno, očividně dokážete být velmi nebezpečný.“

„Aha.“ Teď už nebyl zaujatý, ale přímo očarovaný. Možná není nakonec tak nevinná. Utrácel nekřesťanské peníze za oblečení, schválně se snažil vypadat co nejuhlazeněji, takže jen málokdo si všiml, co se skrývá vespod.

„Nejspíš byste nebyl ve své profesi tak úspěšný, kdybyste nedokázal být nebezpečný predátor,“ pronesla smířlivě.

„A ještě mnoho dalšího,“ dodal.

Slečna Martinová přikývla. „Je mi jasné, že potřebujete ovládat spoustu schopností.“

„Hodí se to.“

„Vaše pohlednost to ovšem kazí.“

Jasper byl připravený udělat krok kupředu. „Mluvte prosím k věci, slečno Martinová. Co přesně jsem pro vás měl udělat?“

„Je toho víc. Ochrana, vyšetřování a… potřebuji někoho, kdo se bude tvářit jako můj nápadník.“

„Prosím?“ Bondův hlas zahlaholil ve vzduchu mezi nimi.

Eliza byla nervózní a nesoustředěná a mohl za to on. Nečekala, že bude tak tvrdohlavý a zvědavý. A rozhodně nečekala někoho, kdo bude vypadat jako on. Nejen že hezčího muže v životě neviděla, navíc byl oblečený na úrovni a pohyboval se s lehkou elegancí lovce.

Kromě toho si ji prohlížel způsobem, který věštil problémy.

Nechat se takhle prohlížet někým, kdo vypadá jako Jasper Bond, bylo velmi zneklidňující. Takoví muži se na průměrnou ženu většinou podívali jen jednou. Proto se snažila oblékat co nejobyčejněji. Proč provokovat reakce, s nimiž by si neuměla poradit?

Možná ho zaujala barva jejích vlasů? Matka říkala, že někteří muži mají zvlášť rádi určité části ženského těla a vlasy konkrétní barvy.

„Zopakovala byste to, prosím?“ zeptal se Bond a sledoval ji pronikavýma tmavýma očima.

Bylo jejím prokletím, že se vždycky musela dívat přímo na  toho, s kým mluvila. V okouzlení Jasperovou dokonalostí nedokázala pořádně přemýšlet. Od ramen dolů byl úchvatný, ale od ramen nahoru ještě víc. Měl husté vlasy barvy jejího oblíbeného inkoustu a stejně lesklé. Jejich délka – mírně delší než obvykle – perfektně rámovala jeho rysy: krásný nos, hluboko posazené oči, přísné, ale smyslné rty. To, jak se pohyboval, jen odpovídalo tomu, že dokázal být hezký a zároveň impozantní. Nebyl to člověk, kterého byste si troufli rozzlobit.

„Potřebuji ochránce…,“ opakovala.

„Ano.“

„Něco vyšetřit…“

„Vyšetřovatele.“

„A,“ zvedla bradu, „nápadníka.“

Přikývl, jako by to byl běžný požadavek, ale v očích se mu dychtivě zalesklo. „Myslel jsem si, že jste to řekla.“

„Elizo…“ Hrabě se díval na své sepnuté ruce a vrtěl hlavou.

„Excelence,“ začal Bond nenuceným tónem. „Věděl jste, co bude slečna Martinová požadovat?“

„Doba je těžká,“ zamumlal lord Melville. „Těžká.“

Bondův zkoumavý pohled se přesunul zpátky k Elize. Ta zvedla obočí.

„Je při smyslech?“ zeptal se Bond.

„Jeho mozek je tak vyvinutý, že si neví rady s průměrností.“

„Nebo ho zmátlo vaše uvažování v této záležitosti.“

Napřímila ramena. „Mé uvažování je zdravé. A se sarkasmem se nikam nedostaneme, pane Bonde. Zdržte se ho, prosím.“

„Ano?“ Do Jasperova hlasu se vkradl nebezpečný tón. „A kam byste se vy ráda dostala tím, že si seženete nápadníka?“

„Nemám zájem o chovného hřebce. Něco takového by napadlo jen chorý mozek.“

„Chovného hřebce…“

„Nenapadlo vás to snad, že ne?“

Škodolibě se pousmál. Eliza měla dojem, že jí při pohledu na něj vynechalo srdce.

„Ale kdepak.“

Protože chtěla schůzku co nejrychleji ukončit, spěšně se zeptala: „Máte tedy někoho, kdo by mi mohl posloužit, nebo ne?“

Bond si tiše odfrkl, ale zdálo se, že pohrdavým zvukem nemíří na ni. „Vezměte to prosím od začátku, slečno Martinová. Proč potřebujete ochranu?“

„Nedávno jsem se opakovaně stala obětí různých nešťastných – a podezřelých – náhod.“

Čekala, že se rozesměje nebo jí aspoň věnuje pochybovačný pohled. Nic takového. Naopak, najednou se proměnil. Už od začátku setkání se zjevně soustředil, ale teď, když mu sdělila svůj problém, se soustředění ještě zintenzivnilo. Musela připustit, že je na něm víc než pěkná tvář.

Mírně se nahnul dopředu. „Jakých náhod?“

„Srazili mě v parku do jezera. Někdo mi poškodil sedlo. V ložnici jsem našla hada…“

„Pochopil jsem, že o vás panu Lyndovi řekl strážce, a pan Lynd vám potom doporučil mě.“

„Ano. Najala jsem si na měsíc osobního strážce, ale pan Bell na nic nepřišel. Během jeho služby k žádným útokům nedošlo.“

„Kdo by vám mohl chtít ublížit a proč?“

Jemně se pousmála, dala najevo vděčnost za zájem, který projevil. Anthony Bell měl samá skvělá doporučení, ale nebral ji vážně. Vlastně ho její zážitky spíš pobavily a Elize se zdálo, že se o odhalení pravdy ani moc nesnaží. „Popravdě nevím, jestli mi chtějí fyzicky ublížit, nebo mě přinutit k sňatku, kterým by si zajistili definitivní jistotu. Nevidím důvod ani pro jedno.“

„Jste bohatá, slečno Martinová? Nebo budete?“

„Ano. Proto pochybuji, že by mě chtěli vážně zranit – živá jsem cennější. Ale někteří se domnívají, že ve strýcově domě nejsem v bezpečí. Tvrdí, že pro mě není dobrým ochráncem, prý už není při smyslech a je zralý pro blázinec. Jako by člověk schopný soucitu dal na takové místo toulavého psa, natož vlastního příbuzného.“

„Pitomost,“ zamračil se hrabě. „Jsem zdravý jako rybička, na duchu i na těle.“

„Samozřejmě, strýčku,“ přisvědčila Eliza a láskyplně se na něj usmála. „Dala jsem všem jasně najevo, že lord Melville tu s námi bude nejméně do sta let.“

„A přidat mě do své stáje ctitelů vám má pomoct konkrétně s čím?“ zeptal se Bond. „Najít pachatele?“

„Doufám, že pokud do ní přidám někoho z vašich spolupracovníků,“ opravila ho, „vyhnu se po zbývajících šest týdnů sezony dalším incidentům. Kromě toho, jestliže bude můj nový nápadník vnímán jako hrozba, možná se ten ničema zaměří na něj. Potom bychom ho mohli dopadnout. Ráda bych věděla, na základě jakých závěrů vymyslel svůj plán a čeho jím mínil dosáhnout.“

Bond se opřel do lavice a zdálo se, že se hluboce zamyslel.

„Tak riskantní úkol bych nesvěřil nikomu necvičenému,“ řekl rychle. „Ale lovec zločinců, muž zvyklý stýkat se s kriminálníky a dalšími živly… Ti, kteří se vyskytují ve vašem okolí, budou jistě pro obyčejného lovce odměn velké sousto.“

„Chápu.“

Strýc si pro sebe cosi zamumlal, snad řešil v duchu nějaké hádanky či výpočty. Stejně jako jeho neteř se cítil lépe v situacích, které bylo možné shrnout či předvídat s určitou jistotou. Zabývat se něčím, co se nedalo obsáhnout rozumem, ho vyčerpávalo.

„Jaký člověk by byl pro roli vašeho nápadníka, ochránce a detektiva ideální?“ zeptal se nakonec Bond.

„Měl by být tichý, klidný a musí umět dobře tančit.“

Zamračil se. „Proč jsou tupost a schopnost tancovat důležité pro dopadení možného vraha?“

„Nemluvila jsem o tuposti, pane Bonde. Laskavě mi nevkládejte do úst, co jsem neřekla. Aby mohl být dotyčný skutečným rivalem v soutěži o mou pozornost, musí mé okolí věřit, že by mě mohl opravdu přitahovat.“

„Vás nepřitahují hezcí muži?“

„Pane Bonde, nechci být nezdvořilá, ale nedáváte mi jinou možnost. Očividně nejste muž, jehož temperament by byl vhodný pro manželství.“

„Docela rád slyším, že to na mně ženy poznají,“ protáhl Bond.

„Jak by o tom někdo mohl pochybovat?“ Máchla rukou. „Umím si vás představit spíš v souboji na kordy nebo při boxu, ne při odpoledním kroketu, partii šachů nebo za tichého večera doma s rodinou a přáteli. Jsem intelektuálka, milý pane. A ačkoli nechci naznačovat, že byste byl na tomto poli nedostatečný, jste prostě stavěný pro tělesnější zábavu.“

„Aha.“

„Stačí se na vás podívat a hned je vidět, že nejste jako ostatní! Bylo by okamžitě jasné, že o muži jako vy bych neuvažovala ani na chvíli. Je zjevné, že se k sobě už v základu nehodíme, a všichni vědí, že jsem příliš pozorná, než abych to přehlédla. Upřímně, pane, nejste prostě můj typ.“

Věnoval jí sarkastický pohled, ovšem bez předchozí samolibosti, která ji iritovala. Vyzařovala z něj sebejistota beze stopy nafoukanosti. Pohoršilo ji, že ji to přitahuje.

Byly by s ním problémy. Eliza neměla ráda problémy.

Bond se podíval na hraběte. „Odpusťte, Excelence, že s vámi budu mluvit tak otevřeně. Zvlášť proto, že se tato věc týká fyzického zdraví slečny Martinové.“

„Tak tak,“ přisvědčil Melville. „Rovnou k věci, já to říkám pořád. Čas je příliš vzácný, než abychom ho marnili.“

„Souhlasím.“ Bond se znovu podíval na Elizu a usmál se. „Slečno Martinová, omlouvám se, ale musím konstatovat, že vaše nezkušenost omezuje vaše chápání situace.“

„Nezkušenost s čím?“

„S muži. Přesněji řečeno s muži zlatokopy.“

„Měl byste vědět,“ odpověděla, „že během šesti sezon jsem s muži, kteří touží po penězích, měla zkušeností víc než dost.“

„Tak proč si neuvědomujete, že důvody jejich úspěšnosti jsou velmi vzdálené společenské vhodnosti?“

Eliza zamrkala. „Prosím?“

„Ženy si neberou zlatokopy proto, že by uměli dobře tančit a být zticha. Berou si je pro jejich vzhled a fyzickou zdatnost – a jak už jste řekla, tyhle vlastnosti mi nechybí.“

„Nerozumím…“

„Očividně ne, proto vám to vysvětlím.“ Usmíval se čím dál víc. „Zlatokopům, kterým se daří, nezáleží na tom, aby uspokojili nějaké intelektuální potřeby. Takové muže najdete mezi přáteli a známými. Nesnaží se poskytnout vyžití, jaké najdete při společenských příležitostech nebo u herního stolku. Jsou tu ovšem jiní, kteří to dokážou.“

„Pane Bonde…“

„Ne, ti se snaží poskytnout uspokojení v oboru, který přísluší jen jim a v němž se někteří muži vůbec nesnaží vynikat. Tahle dovednost je tak vzácná, že nejedna žena kvůli ní zapomene na všechno ostatní.“

„Prosím vás, už nic…“

„Smilstvo,“ zamumlalo jeho lordstvo a vrátilo se k samomluvě.

Eliza vyskočila. „Strýčku!“

Strýc i pan Bond také vstali, jak vyžadovala etiketa.

„Já tomu radši říkám svádění,“ opravil ho Bond a jeho oči se smály.

„To je směšné.“ Založila si ruce v bok. „Uvědomujete si, jak malou část života ve srovnání s jinými aktivitami člověk stráví v loži?“

Podíval se na její boky a roztáhl pusu od ucha k uchu. „To záleží na tom, kdo další je tam s ním.“

„Dobrý bože.“ Eliza se pod jeho pohledem otřásla. Byl takový… dychtivý. Netušila jak, ale podařilo se jí pošťouchnout tu jeho zatracenou mužskou pýchu.

„Dejte mi týden,“ navrhl. „Jeden týden, abych vám dokázal, že mám pravdu a že jsem pro váš úkol vhodný. Jestli vás nepřesvědčím ani o jednom, nebudu za své služby chtít žádné peníze.“

„Skvělý nápad,“ ozvalo se jeho lordstvo. „Není co ztratit.“

„To není pravda,“ namítla Eliza. „Jak potom vysvětlím náhlý odchod pana Bonda?“

„Tak z toho uděláme dva týdny,“ nadhodil Bond.

„Vy pořád nechápete problém. Nejsem herečka, milý pane. Každému bude hned jasné, že mám do nějakého svedení daleko.“

Jeho úsměv se změnil a v temných očích mu nebezpečně zajiskřilo. „Tuhle část plánu nechte na mně. Koneckonců, za to jsem přece placený.“

„A když selžete? Jakmile odejdete, nejen že pro vás budu muset vymýšlet výmluvy, ještě vás budu muset nahradit jiným lovcem zločinců. Celé to bude příliš podezřelé.“

„Máte kolem sebe šest let stejný kruh ctitelů, slečno Martinová?“

„To není…“

„Neuvedla jste snad právě spoustu důvodů, proč pro vás nejsem vhodným nápadníkem? Nemůžete je pak prostě zopakovat, kdyby se někdo ptal na můj odchod?“

„Jste nezdolný, pane Bonde.“

„To je pravda,“ přikývl, „proto také zjistím, kdo je zodpovědný za ty nemilé události a co tím chce získat.“

Eliza si založila ruce na hrudi. „Nepřesvědčil jste mě.“

„Věřte mi. Byla to šťastná náhoda, že nás pan Lynd seznámil. Jestliže se mi nepodaří pachatele chytit, troufám si říct, že je nepolapitelný.“ Ruka, kterou držel hůlku, se sevřela v pěst. „Spokojenost klienta je pro mě věcí pýchy, slečno Martinová. Až skončím, garantuji vám, že budete mým výkonem velmi potěšena.“

Kapitola 2

„Občas překvapím sám sebe svou dokonalostí,“ chválil se Thomas Lynd, když s kloboukem v ruce vstoupil do Jasperovy pracovny.

Lynd se vždycky dokázal vyhnout službám majordoma. Před personálem, jehož zběhlost ve správných mravech převyšovala tu jeho, dával přednost normálnímu služebnictvu.

Jasper se uvelebil v křesle a usmál se. „Tentokrát jste se překonal.“ Lyndovo oblečení bylo jako obvykle příliš výstřední a vůbec mu nesedělo. Tak to dopadne, když se dá drahá látka do rukou špatnému krejčímu, který si s ní neví rady. Přesto byl Lynd elegantnější než ostatní z jeho profese. Pohyboval se po tenké hranici, která mu umožňovala získat si respekt a přízeň nižších tříd, ale zároveň svým vzhledem neznechucoval ty vyšší.

Lynd se svalil na jednu ze židlí stojících před stolem. „V momentě, kdy se zmínila o Montaguovi, jsem o ničem nepochyboval.“

Přestože Jaspera navštěvoval pravidelně, prohlížel si místnost, jako by ji viděl poprvé. Pohledem se zastavil na mahagonové knihovně u stěny a na safírově modrých sametových závěsech rámujících protější okno. „Kromě toho, ona chce poslušného pejska, a nikdo z našich známých nemá tvůj rodokmen.“

„Být bastard se nehodí v žádné situaci.“ Jasper stál rozkročený nad hranicí, po které Lynd tak obratně kráčel, a kupodivu mu to bylo ku prospěchu. Často si ho najímali ti, kteří chtěli, aby si jeho služeb nikdo nevšiml, a byli ochotní zaplatit za to navíc. To mu teď umožnilo pracovat s Elizou Martinovou, protože jeho tvář nebyla moc známá.

„V téhle ano.“ Lynd si rukou pročísl hnědé vlasy, zatím nedotčené stárnutím. „Aby jeden dokázal snést takové nafoukané pitomce, se kterými se budeš kvůli Melvillově neteři muset scházet, musí být ze správného chovu, a při příležitostech, kterých se budeš muset zúčastnit, budeš mnohem méně nápadný než kdokoli jiný, koho znám.“

Jasper vstal a přešel ke stolku u okna, na němž stály karafy s alkoholem a křišťálové sklenky. Lynd byl jeden z mála, kdo znal Jasperův původ. Měl jeho důvěru, protože jednou prokázal jeho matce laskavost, když ji zoufale potřebovala.

Jasper nalil dvě sklenky brandy a všiml si dvou hrozivě vypadajících chlapů, kteří čekali na ulici. Lyndovi muži.

Jasperovi nějakou dobu trvalo, než našel slušnou čtvrť, kde by mohl bez zbytečné pozornosti provozovat svůj podnik. Sousedé tolerovali neustálé příchody a odchody jeho mužů, protože zjistili, že v blízkém okolí výrazně ubylo drobných zločinů. Jasper pokládal svou službu okolí za malou daň za to, že nemusí pobývat v okolí Fleet Street a Strandu, kde žil Lynd a mnozí další lovci zlodějů. Bylo v podstatě nemožné vystát zápach z odpadního příkopu, před kterým však nebylo úniku, neboť se vsákl do samotných zdí okolních budov.

Vrátil se na své místo a postavil Lyndovu sklenici na kraj stolu. „Dnes odpoledne mám schůzku se slečnou Martinovou. Měl bych se dozvědět, jak hodně stojí Montague o její ruku. Možná už je dost zoufalý na to, aby dělal hlouposti.“

„To je absurdní,“ zamračil se Lynd. „Celá ta aféra. Jestli je někdo tak odhodlaný si tu holku vzít, má se jí prostě zeptat. Ale asi je celá ta banda moc pitomá, nebo se nemůžou dočkat, až si z Tremainových udělají příbuzenstvo. Měla by být ráda, že k ní tatínkovo bohatství přitáhlo tolik nápadníků. Bez něj by měla co dělat, aby někoho zaujala.“

Jasper zvedl obočí. Jeho zaujala ve chvíli, kdy poprvé otevřela pusu.

„No vážně,“ pokračoval Lynd, „měla by si prostě nějakého chudáka vybrat a skoncovat s tím. Každá jiná ženská by to udělala. Tahle si smí dělat, co chce. Dokonce si najala lovce, aby to vyřešil, a jeho lordstvo je tak zamotané v tom bludišti, co má v hlavě, že jí neumí přitáhnout uzdu. Když jsem hovořil s Melvillem, mluvil jen sám se sebou.“

„Máte k tomu znevažování mé klientky nějaký důvod?“

„Vsadím se, že těch šest týdnů bude trvat věky. Přijdeš tam o rozum a to ti nikdo nenahradí. Je výjimečně zatvrzelá. To je u ženy nepřirozené. Měla tu drzost se na mě podívat shora – což je výkon, protože jsem vyšší – a říct mi, že bych si měl sehnat lepšího krejčího. Nemá v sobě kouska glancu. Mluvili jsme chvilku a sotva jsem ji vystál. Skřípal jsem u toho zuby.“

„Tak to je dobře, že jste to nevzal,“ zabručel Jasper. „Očividně byste nebyl vhodný nápadník.“

„Jestli se ti to podaří, tak ses minul povoláním, protože bys byl výtečný herec.“

„Dokud se Montaguovi nepovede sehnat peníze, aby vyplatil dlužní úpis, který u mě má, můžu dělat, cokoli bude nutné.“ Okouzlit Elizu Martinovou a zkazit tak Montaguovi jeho choutky na sňatek byl příjemný bonus.

„Pomsta tě užírá, chlapče, jako rakovina. Měl bys na to myslet.“

Jasper se zachmuřeně usmál.

Lynd pokrčil rameny. „Ale ty si stejně budeš dělat, co chceš, jako obvykle.“

Úpis byl na vlastnický doklad k pozemku v Essexu, který se chlubil jen skrovným domem a byl nejmenším kouskem země, který Jasper vlastnil. Jeho hodnota však byla nevyčíslitelná. Představoval léta pečlivého plánování a pomstu, která mu náležela. A za pouhých šest týdnů bude dům jen jeho, aby jej mohl zbořit nebo si s ním dělat, co se mu zlíbí.

Jasper vytáhl ze zásuvky stolu peněženku na mince a postrčil ji ke kraji stolu.

Lynd zaváhal, než po váčku z jemné látky sáhl. „Kéž bych si mohl dovolit to nevzít.“

„Nesmysl. Dlužím vám víc, než vám budu kdy moct splatit.“

Jasper obešel stůl, vyprovodil Lynda do haly a rozloučil se s ním. Jakmile návštěvník odešel, vrhl rychlý pohled na hodiny nad krbovou římsou ve své pracovně.

Do návštěvy u slečny Elizy Martinové zbývalo jen několik hodin. Těšil se víc, než dával najevo. Neměl by na ni myslet, na ženu, která soudila, že má víc svalů než mozku. Svých cílů dosahoval tím, že se s každou překážkou vypořádal v pravou chvíli a s plným soustředěním. Na Elizu bude čas později; teď musí vyřídit jiné záležitosti. Přesto stál na prahu pracovny a místo řešení naléhavých úkolů přemýšlel, jak se má na návštěvu obléct, jestli výrazně, aby udělal dojem, nebo jestli bude lepší napodobit její střízlivý styl.

Jasper zjistil, že touží, aby jí jeho vzhled imponoval. Její spokojenosti nebude snadné dosáhnout, tudíž to stálo za námahu.

„Takže trône d’amour,“ zamumlal si pro sebe a dotkl se své vázanky. Správný uzel je věda. Pak zamířil ke stolu a rozhodl se, že aspoň hodinu vydrží na svou novou zaměstnavatelku nemyslet.

Jasperova noha překročila práh vstupních dveří do Melvillova domu přesně v jedenáct hodin. Zaklapl hodinky a počkal, než mu sluha odebere klobouk a hůlku. Byla to krátká chvilka, avšak plná slastného očekávání. Přemýšlel, proč se tak moc těší, až na schůzku dojde, a usoudil, že je to kvůli schopnosti Elizy Martinové ho překvapit – to se mu líbilo.

Došlo mu to ve chvíli, kdy pochopil, že už ho nic překvapit nemůže. Věděl přesně, co ostatní řeknou, ještě než to pronesli, a jak budou reagovat. Na světě to tak bylo, svět měl svá pravidla a Jasper se vyznal v lidské povaze. Společenské styky probíhaly podle daného scénáře, herci předem věděli, co mají říkat a kdy.

Eliza zatím nepronesla nic, co by od ní čekal.

„Tudy, prosím, pane.“

Jasper šel za sluhou do pokoje a počkal na prahu, až bude ohlášen. S rukama za zády si prohlížel místnost a všímal si kontrastu mezi těžkým mužským nábytkem a květinovými závěsy v pastelových barvách a obrazy, které znázorňovaly malebné venkovské krajinky. Jako by tu někdy žil muž a jeho panství teď převzala žena.

„Dobré dopoledne, pane Bonde.“

Sluha se uklonil a ustoupil a za jeho vysokou postavou se objevila štíhlá žena. Seděla u ořechového stolu, tak velkého, že za ním vypadala jako dítě. Zrak měla sklopený, vlasy vyčesané v měkkých loknách nad temeno a ramena jí zakrývala jemná krajka zdobící jednoduchý živůtek.

Jasper vešel dovnitř a přistoupil k jednomu ze dvou vyřezávaných křesel před stolem. Než se posadil, podíval se, čím se Eliza zabývá. Účetní knihy. Pracovala pečlivě a s překvapivou rychlostí plnila sloupečky úhlednými číslicemi.

„Jako poprvé,“ zamumlala. „Jdete přesně na čas.“

„Další z mých chyb?“ zeptal se.

Zvedla hlavu a prohlížela si ho zpoza závoje hustých kaštanových řas. „Dal byste si čaj?“

„Ne, děkuji.“

Odložila pero a mávla na sluhu, že může jít. „Vaše dochvilnost mi sděluje prostě to, že si ceníte času. Logicky si budete cenit i toho mého, což se mi líbí.“

„Čeho ještě si ceníte, slečno Martinová?“

„Nechápu, proč je to důležité.“

Jasper se usmál. „Jestli vám mám dělat zamilovaného mládence nebo zlatokopa, který se vás rozhodl ulovit, měl bych o vás něco vědět.“

„Rozumím.“ Mezi obočím se jí objevila tenká vráska. „Cením si svého soukromí, samoty, knih tady v knihovně, svého koně a svých peněz.“

Díval se, jak zlehka poklepává špičkami prstů na knihu před sebou. „Vedete si účty sama?“

„Stejně jako dřív můj otec.“

„Proč jste se nevdala?“

Eliza se opřela a založila si ruce na hrudi. „Jste ženatý, pane Bonde?“

„Říkejte mi Jasper,“ opravil ji, protože chtěl slyšet své jméno vyslovené tím jemným, ale pevným hlasem. „A ne, nejsem ženatý.“

„Tak se vás zeptám na totéž. Proč jste se neoženil?“

„Způsob, jakým žiju svůj život, nevede k manželství. Trávím čas neobvykle a s neobvyklými lidmi.“

„Hmm… Já jsem se nevdala, protože jsem ještě nenašla muže, jehož společnost by mi stála za tu námahu.“ Mírně pokrčila ramenem. „Upřímně, manželství je pro mě hodně drahá záležitost. Přišla bych o správu svých peněz a musela bych trávit přílišné množstí času s jiným člověkem. Vím, že jsem asi zvláštní – nebo jsem prostě Tremainová –, ale udržování společenských styků mi přijde spíš vyčerpávající než osvěžující. Musím pořád přemýšlet, co řeknu, a potom to zformulovat tak, aby to, co nakonec vypustím z úst, nebylo moc přímé.“

To je ono, klíč, jak ji dostat do postele: povzbuzovat ji, aby byla sama sebou. Žádný problém, Jasperovi se její přímá prohlášení a rozumné úsudky líbily. Těšil se, jak bude odkrývat ženu skrytou za tím mozkem. „Elizo,“ zavrčel a díval se, jak reaguje na nevyžádanou familiárnost – lehce se jí rozšířily zorničky, řasy se jí bezděčně zachvěly a na krku bylo vidět, jak se jí zrychlil pulz. „Musím se přiznat, že jsem se na naše dnešní setkání velmi těšil právě proto, co vypouštíte z úst.“

Což ho vedlo k myšlenkám na to, co ještě se mu líbí na jejích ústech. Třeba plná křivka spodního rtu a způsob, jakým ho našpulila, když ji provokoval. Vlastně i to, jak jimi pohybovala, když mluvila. Samotného ho šokovalo, co měl chuť s těmi ústy dělat. Chtěl je cítit na své kůži, slyšet, jak šeptají lechtivé narážky, nechat se jimi líbat. Škádlit. Sát…

Prudce se nadechl. Poprvé v životě ho rozčilovaly vybroušené instinkty, které mu pomáhaly přežít. Být sexuálně přitahován ženou byla jedna věc, kterou si uměl užít a líbila se mu. Ale být tím fyzicky ovlivněn, to bylo něco jiného.

„Je vzácné,“ pokračoval, když násilím přiměl myšlenky vrátit se na zem, „aby byl klient tak otevřený. Práce mi pak jde mnohem lépe od ruky.“

Nahnula hlavu na stranu a u drobného ouška se zahoupaly dvě lokny. Zdálo se, že chce promluvit, ale pak si to rozmyslela. Místo toho vytáhla z knihy v kožené vazbě lístek papíru a podala mu ho.

Natáhl se a obrátil papírek, aby si mohl přečíst, co je na něm napsáno. Sloupečky byly stejně úhledné jako v knize, způsob, jakým vykreslila písmena, se však lišil. Rukopis byl skloněný, ne rovný, hodně protažený dolů i nahoru a rozpitý na místě, kde musela znovu namočit pero a neměla čas odstříknout přebytečný inkoust. Četl a přemítal nad tím – péče věnovaná číslům ve srovnání s lehkovážně nahozenými jmény leccos vypovídala. Seznam obsahoval její nápadníky, seřazené podle společenského statutu – tam, kde to bylo možné – a s uvedenou dobou dvoření, věkem, stručným, avšak výstižným fyzickým popisem a nápadnými rysy, jako je odkašlávání nebo krčení nosu. S takovými informacemi si ke jménům snadno přiřadí jejich majitele.

„Váš pozorovací talent je výjimečný,“ pochválil ji a podíval se na ni.

Lehce se pousmála a připomněla mu tak, že ji ještě neviděl skutečně se usmát. „Děkuji vám. Včera jsem se rozhodla, že tohle bude moje poslední svobodná sezona. Kdysi jsem uzavřela dohodu se strýcem, že po mně nebude chtít víc než šest sezon…, nebyla jsem si ale jistá, jestli dohodu využiji. Koneckonců ode mě mnoho nežádá.“

„Rozumím.“ Takže se nebude muset cítit provinile, až si s ní bude užívat. Jestli byla tak dlouho na ocet, nemůže jí ublížit.

„Proto jsem vás najala na zbývajících šest týdnů této společenské sezony, pane Bonde. Kdybyste byl tak laskav a řekl mi, kolik budou vaše služby na tuto dobu stát, dohlédnu, abyste zítra do večera dostal zaplaceno.“

Jasper se opřel a zamyslel se. Způsob, jakým se na něj dívala, mu spustil v hlavě tichý poplach. Byl rád, když dostal za práci zaplaceno – jako každý –, ale teď ho napadlo, jestli ji k tomu motivuje něco víc než pořádek v účtech a přání vyhnout se dluhu. Měl tu čest s aristokraty, kteří se domnívali, že zaplacením mu dají najevo, kde je jeho místo. Jakmile přijal peníze, už nebyl partnerem, ale zbožím, s nímž si mohli dělat, co chtěli. Většinou mu bylo jedno, co si klienti namlouvají, aby si uchovali hrdost. V tomto případě ale nedovolí, aby si Eliza myslela, že ho může pomocí peněz ovládat.

„Máme přece dohodu,“ usmál se, aby odlehčil svou profesionální pozici. „Dva týdny zdarma. Jestli budete spokojená, zaplatíte mi potom.“

V jejích modrých očích se mihl náznak ostražitosti. Sotva se objevil, zase zmizel. „Ale já vás nemám v plánu nahrazovat.“

„Výborně. Já se také nemíním nechat nahradit.“ Zvedl seznam. „Nejsou ta jména náhodou seřazena od nejpodezřelejšího k nejméně podezřelému?“

„Samozřejmě.“ Vstala a obešla stůl.

Jasper se rychle zvedl a překvapeně se díval, jak se usadila na křeslo vedle něj. Naklonila se přes područku a pokynula mu, aby se zase posadil. „Jestli máte dotazy, pokusím se na ně co nejlépe odpovědět.“

Jasper se pomalu spustil do křesla a vdechoval exotickou vůni jejího parfému, velmi odlišnou od strohého střihu jejích šatů. Byla ztělesněním mnoha kontrastů, zjevem, hlasem i rukopisem. „Proč je hrabě Montague tak nízko?“

Eliza naklonila hlavu, aby se mohla podívat, kam ukazuje. Blíž k sobě zatím nebyli a Jasper si poprvé všiml drobných světlých pih na kořeni jejího nosu. „Proč by neměl patřit mezi nejméně podezřelé? Jeho lordstvo je pohledné a okouzlující a…“

„Zadlužené až po uši.“ Jen s vyvinutím veškerého úsilí dokázal papír nezmačkat. Přirozená přitažlivost, kterou k ní cítil, se změnila v posedlost. Jestli Montague vztáhne ruku na Elizu nebo její peníze, ať se propadne.

„Já vím. Ale to jsou i jiní na tom seznamu. Ti, kteří nemají dluhy, nemají ani mnoho prostředků.“ Všimla si, jak zvedl obočí, a opět se lehce pousmála. „Prověřuji si každého pána, který o mě projeví zájem, i toho, jehož motivy jsou patrné na první pohled.“

„Smím vědět, jak to děláte?“

„Nemám sice účetního, pane Bonde…“

„Jaspere,“ opravil ji znovu.

Napřímila ramena. „Taková familiárnost se při obchodním jednání nehodí.“

„To není pravda.“ Nemýlil se, když soudil, že by si chtěla zachovat odstup. „Zvlášť ne v této situaci. Nemůžete se ke mně chovat tak odměřeně. Chápu, že to pro vás není jednoduché, protože nejsem váš typ, ale když budeme používat svá křestní jména a trávit spolu dost času, pomůže vám to zbavit se rozpaků a naše hra bude uvěřitelnější.“

„Říkal jste, že tuhle část plánu mám nechat na vás.“

„Správně. Já povedu, vy budete následovat.“ Použil tón hlasu, kterým vždycky každého postavil do latě. Věděl, že jestli dá Elize jedinou příležitost, ihned se chopí otěží. „Vraťme se k tomu, jak si obstaráváte informace.“

Našpulila rty. Očividně nebyla zvyklá, aby jí někdo poroučel. Směla si vždycky dělat, co chtěla, jak si stěžoval Lynd. Jasper se ji nebude snažit měnit, i kdyby měl příležitost, ale nenechá se ani tahat na vařené nudli.

„Mám svého sekretáře, který se diskrétně poptá na všechno, co potřebuji,“ odpověděla. „Opatrnosti není nikdy dost.“

Jasper se opřel do křesla a uvelebil se, aby si mohl rozhovor vychutnat. „Jaké informace jste z toho poptávání získala? Znáte skutečný rozsah dluhů lorda Montagua?“

„Vím toho dost, abych byla ostražitá.“

„Proč jste mu tedy přiřkla na seznamu tak lichotivé místo?“

„Jak jsem řekla, je okouzlující a může si najít lepší partii než mě. Myslím, že mě používá, aby ostatní ženy žárlily. Matka mi říkala: ‚Není nic přitažlivějšího než muž, který patří jiné ženě.‘ Montague má finanční potíže, ale málokdo to ví. Daří se mu to tajit. A je dost hezký, aby tím v očích některých žen vyvážil své nedostatky.“ Přimhouřila oči a přejela Jaspera pohledem od hlavy k patě. „Vlastně jste si podobní výškou a barvou vlasů a pleti. I postavou, i když on není zdaleka tak… ramenatý.“

Měl co dělat, aby zůstal uvolněný a nedal najevo, jak ho její pozorování zneklidňuje. „Přesto jste tvrdila, že ostatní se na mě jen podívají a hned budou vědět, že nejsem jako vaši ostatní nápadníci.“

„Máte vynikající pamět, pane Bonde.“

„Jaspere.“

Zhluboka se nadechla. „Je obdivuhodné, jak si pamatujete…, Jaspere.“

„Děkuji, Elizo.“ Potlačil spokojený úsměv nad drobným pokrokem. „Zjistil jsem, že je to užitečné. Ale přiznám se, že vaše protichůdná prohlášení mě matou.“

„Řekla jsem, že jste si podobní, ale není to zase tolik patrné.“ Nechtěla, aby to vyznělo jako pochvala, ale bylo to tak. „Je pěkný, to ano. Vy také. Ale vy jste mnohem nápadnější. Je skutečně úžasné, jak první pohled na vás zastaví celý mozek. Kdykoli vás spatřím, potřebuji chvilku, abych si posbírala myšlenky.“

„Těší mě, že vám připadám přitažlivý.“ Také se mu ulevilo, že tak rychle zamítla podobnost, o níž předtím mluvila.

„Nedělejte se. Musíte být na pozornost, kterou budíte, dávno zvyklý. Jaké to vůbec je? Když vás lidé obdivují, sotva někam vstoupíte nebo když je míjíte?“

„Ničeho takového jsem si nevšiml.“

„Vážně?“

„Většinou se soustředím na to, kvůli čemu jsem na určité místo nebo do určité situace přišel.“

„Aha,“ přikývla Eliza. „Jste soustředěný člověk, to je pravda. Velmi. Další vlastnost, která je pro vás typická.“

Jasper se chopil příležitosti, která se před ním rozprostřela. „Zítra vás vezmu do Královské umělecké akademie. Sama uvidíte, jak mě ostatní vnímají.“

„Výlet?“ Zamračila se. Překvapivě se mu to líbilo stejně jako její náznaky úsměvu. Měla tak expresivní tvář, člověk nemusel moc hádat, co se jí honí hlavou. „Předpokládám, že je to nejlepší způsob, jak mě ukázat a vylákat pachatele z úkrytu.“

„Nikdy bych vás nepoužil jako návnadu. Chci se sám stát terčem.“ Pečlivě složil lístek se jmény. „V příštích týdnech spolu budeme trávit hodně času. Čím častěji se mnou budete viděna, tím větší hrozbou se stanu.“

Dívala se, jak strká papírek do kapsy u vesty.

„Kromě toho,“ pokračoval, „se budu potřebovat sejít s tím člověkem, který pro vás shání informace.“

„Proč?“

„Někteří lidé nemají rádi, když jsou prověřovány jejich soukromé záležitosti, ať už diskrétně, nebo otevřeně. A musím se také zeptat na vaše investice a na aktivity lorda Melvilla.“

Ve tváři se jí objevil nelíčený zájem. „Máte podezření na jiný motiv.“

„Je to možnost. Zlo může být podníceno čímkoli: nejsilnější motivy jsou láska, peníze a pomsta. Vy jste bohatá, ostatní ne. Jestli některé z vašich investic nebo podniků někomu ukřivdily, můžou sloužit jako důvod. Jestli chce někdo uškodit Melvillovi, mohl by se snažit ublížit někomu, kdo je mu blízký.“ Jasper se jí podíval do očí. „Osobně chápu, proč by se někdo tak snažil, aby vás získal. Ale aby vám kvůli tomu ublížil… Nemůžu se dočkat, až zjistím identitu vašeho útočníka. To setkání si opravdu užiju.“

Elizu jeho dychtivost po násilí nijak viditelně nevyděsila. „Těší mě, že k tomu přistupujete s takovou důkladností.“

„Nic menšího byste nepřijala.“

Vstala a Jasper vstal s ní. Zaklonila hlavu, aby mu stále viděla do očí. „Pan Lynd a strážce, kterého jsem si najala, si oba mysleli, že jsem se pomátla. Není příjemné, když se k vám chovají jako ke slabomyslné. Asi jsem na chvíli zažila to, s čím se Melville potýká denně.“

„Je to důvod, proč se bráníte manželství? Kvůli strýci?“

„Ne. Dokáže se o sebe postarat sám, aspoň natolik, že zaměstnává důvěryhodný a spolehlivý personál, který se stará o maličkosti, na něž nemá trpělivost.“ Podívala se na hodiny na římse. „Dnes jsem doma, budu přijímat návštěvy. Dostavíte se?“

„Uklidnilo by vás to?“

Zavrtěla hlavou. „Tady doma se cítím v bezpečí.“

„V tom případě nepřijdu. Bude lepší, když se neuvedu jako jeden z mnoha. Zítra se spolu poprvé ukážeme na veřejnosti a budu mít vaši plnou pozornost. Tím dáme najevo, že je mezi námi bližší spojení. Budeme potřebovat garde, která umí dobře klevetit. Znáte někoho, kdo by se na to hodil?“

„Postarám se o to. Co mám říkat, když se na vás někdo bude ptát? Jak mám odpovídat na otázky ohledně vaší rodiny a situace?“

Zhluboka vdechl její vůni – poslední přestávka před tím, než odhalí pravdu, kterou nikdo jiný nezná. „Můžete říkat, že jsem synovec zemřelého lorda Greshama z Wexfordu a naše rodiny už se dlouho přátelí.“

„Aha…“

Jasper o vztazích své matky mnoho nevěděl. Diana Greshamová byla vyděděna, sotva se prozradilo její těhotenství, kvůli kterému se nemohla nijak vyhnout peklu, v němž nakonec zemřela. Když Jasper před lety Greshama vystopoval a zjistil, že lord nedávno zemřel, litoval jen toho, že mu nemohl oplatit stejnou mincí.

„Vy jste ale hádanka,“ zašeptala Eliza. „Luštit vás bude zajímavé.“

„Jestli se chcete na něco zeptat, tak se ptejte.“

„Odpovíte mi?“

Musel se usmát. Když zaslechl, jak zadržela dech, jeho vnitřní predátor si olízl rty a zapředl. Mohla proti vhodnosti jeho vzhledu protestovat, jak chtěl – bylo jasné, že se jí líbí. „Moje minulost a budoucnost jsou irelevantní. Máte moji současnost. V té se můžete ptát, jak chcete. Odpovím vám.“

„Věděla jsem, že s vámi budou potíže, pane Bonde.“

„Jaspere.“

„Ale věřím, že mi pomůžete vyřešit mé dilema, a to mě uklidňuje.“ Obešla stůl a posadila se na své místo. Její chování se změnilo, najednou byla odměřená. Otevřela zásuvku a vytáhla malou knížku. „Tohle je kopie mého společenského kalendáře na zbytek sezony. Budu si zapisovat pozvání, která ještě dostanu.“

„Vaše pečlivost je úctyhodná.“

„Myslím, že nám to spolu půjde. Potřebujete ještě něco? Nebo jsme dnes skončili?“

Zjistil, že by ještě rád pobyl, bylo ostatně brzo a přitom už bude mít nejlepší část dne za sebou. „Tyhle seznamy jsou prozatím postačující. Budu ještě potřebovat to, o čem jsme mluvili – ty investice, váš člověk a všechno z Melvillovy minulosti, co by mohlo ohrozit jeho blízké.“

„Investiční sdružení, spravované lordem Collingsworthem, a pronajímané nemovitosti,“ odpověděla se skloněnou hlavou a perem v ruce. „Domy i obchody. Můžu vám je ukázat, když budete chtít.“

„To bych rád.“

„Bude vám to vyhovovat pozítří? Zařídím i setkání s mým tajemníkem panem Reynoldsem.“

„V pořádku. Budu také potřebovat seznam vašich nájemníků.“

Zvedla hlavu. „Vaše pozornost k detailu je obdivuhodná.“

Uklonil se. „Snažím se. Navštívím vás zítra v jednu hodinu.“

„Budu připravená.“

Jasper se otočil k odchodu. Na prahu se ještě ohlédl a udělalo mu radost, že přistihl Elizu, jak ho upřeně sleduje, přestože se u toho mračila. Rychle sklopila zrak ke knize.

Když došel do haly, vytáhl hodinky a vyděsilo ho, kolik je hodin. Přetáhl schůzku téměř o deset minut a opozdí se tak na další setkání.

Do háje. Úplně zapomněl na čas.

Kapitola 3

Eliza sestavovala seznam nájemníků nemovitostí, jak ji požádal Jasper, když jí ohlásili tajemníka. Podívala se na střízlivě oblečeného muže s přátelskou tváří, který čekal ve dveřích, a vybídla ho, aby se posadil ke stolu. „Dobré dopoledne, pane Reynoldsi.“

„Máme krásné dopoledne, slečno Martinová.“ Terrance Reynolds si sedl a odložil si tašku k nohám.

Eliza zavrtěla hlavou na sluhu, který čekal, aby případně vyřídil hospodyni, že má připravit čaj. Věděla, že by ze zdvořilosti měla nabídnout, ale neměla toho moc na srdci a hrozila se trapného ticha, které by se rozhostilo, až by neměla co říct. Některé ženy uměly zručně vést zcela bezobsažnou konverzaci, ona k nim však bohužel nepatřila.

„Určitě ráda uslyšíte,“ začal Reynolds, „že jsem našel zájemkyni, která by si vzala prázdný obchod na Peony Way. Prodává mýdla, svíčky a tak podobně.“

„Výborně. Jste skvělý, pane Reynoldsi.“

„Děkuji vám.“

Odložila pero a uvědomila si, že při rozhovoru s Reynoldsem se cítí mnohem uvolněněji, než když se bavila s Bondem… Jasperem. Přesto jí bylo milejší to druhé, neboť to bylo mnohem víc vzrušující – což nedávalo smysl, protože vzrušení nikdy příliš nemilovala. Matčin život byl sérií propadů a výtrysků štěstí, proložených vášnivými hádkami a záchvaty zoufalství. Elizu neustále přítomné drama v životě Georginy Tremain Martin Chilcottové tak unavovalo, že se snažila žít co nejumírněněji. Měla raději soukromé večeře než pompézní plesy a raději si lehla s knihou na pohovku v budoáru, než by šla na večeři literárního kroužku. Na Jasperu Bondovi nebylo vůbec nic uklidňujícího a Elizu překvapilo, že jí chybí energie, již cítila v jeho přítomnosti.

Obrátila pozornost znovu k muži, který seděl před ní. „Minulý týden jste se zmínil, že zemřel zaměstnavatel vašeho bratra. Ještě stále hledá práci?“

Všichni muži v Reynoldsově rodině se živili jako sekretáři a účetní. Setkala se s jedním z nich, Tobiasem Reynoldsem, který měl stejné zlaté kudrny a zelené oči jako Terrance. Občas se na Tobiase zeptala v rámci dobře míněné, ale překvapivě náročné snahy být o něco osobnější, a díky tomu se také dozvěděla o jeho problému.

„Pomáhá otci a druhému bratrovi,“ odpověděl Reynolds, „ale ano, momentálně je bez stálého zaměstnání.“

„Ráda bych ho zaměstnala, jestli bude mít zájem. Bude muset cestovat a odjet okamžitě, odměna ovšem bude taková, aby tyto nepříjemnosti vyvážila.“

Reynolds se zamračil. „Kam chcete, aby jel?“

„Do Wexfordu. Je tam určitá osoba, kterou bych ráda blíže poznala. Její rodinu, okolnosti, postavení ve společnosti. Takové věci.“ Eliza ignorovala náznak nervozity, který se o ni pokoušel. Jasper tvrdil, že jeho minulost není důležitá, a nebyl to muž, kterého by člověk toužil rozzlobit. Ale má přece právo vědět, jestli kvůli němu bude muset lhát, nebo jestli je na tom lovci zločinců něco víc, než se zdá. „Je samozřejmě nutná naprostá diskrétnost, tentokrát ještě víc než kdy jindy. Nechci, aby si lord Gresham všiml, že se o něj zajímám. Také ocením rychlost.“

„Chcete, abych se na to podíval osobně?“ nabídl se Reynolds.

„Ne. Potřebuji vás tady. Přesouvám obvyklou každoměsíční prohlídku svých nemovitostí na pozítří.“

„Jak si přejete, slečno Martinová. Promluvím s bratrem hned, jak odejdu.“

„Zjistěte také, prosím, jakou má představu o předpokládaných výdajích na tento podnik, a já zajistím, aby byla částka před jeho odjezdem k dispozici.“

„Jistě.“ Neptal se, k čemu informace potřebuje, proto jí ostatně jako spolupracovník vyhovoval. Nerada komukoli své výdaje ospravedlňovala.

„Děkuji vám.“ Podařil se jí úsměv. „To bude zatím všechno, pane Reynoldsi. Vážím si vaší práce, jako vždycky.“

Po Reynoldsově odchodu se Eliza podívala na hodiny na stole a nakrčila nos. Dopoledne bylo pryč a odpoledne utíkalo stejně rychle. Brzo bude v salonku přijímat hosty a konverzovat o takových hloupostech, že si je později ani nevybaví.

Litovala, že Jasper nepřijde. Schůzka s hosty by byla mnohem zábavnější. Když zvážila, jaké kratochvíle se provozují na takových setkáních – hra na piano, zpěv, karty, šachy – a že ji nic z toho nebavilo, překvapilo ji, že ji nakonec nejvíc zajímá muž, nejlépe použitelný jako tupá zbraň.

Některé dny si Eliza projížďku Hyde Parkem opravdu vychutnávala, přestože na přecpaných cestách se mohla pohybovat jen pomalu a musela se neustále usmívat, až ji bolely tváře. Dnešek byl příjemný. Slabý vánek a vlahé teplo slunce osvěžovaly, a protože si potřebovala připravit rychlé a vhodné odpovědi na pozdravy, dařilo se jí i nemyslet na Jaspera.

„Zdá se, že se dnes bavíte, slečno Martinová,“ pronesl hrabě Montague, který seděl na sedadle vedle ní. Dostavil se na společnou vyjížďku v úplně novém a očividně drahém kočáře. Když se o Elizu začal vážně ucházet, divila se, proč někdo tak bohatý jeví zájem zrovna o ni. Pak zjistila, že si udržuje zdání boháče pomocí důvtipu – a štěstí – u hráčského stolu. Byla to chytrá lest, navíc taková, kterou se málokdo snažil prohlédnout.

Zamračeně se na něj podívala, podrážděna vlastní neschopností plout společenskými vodami bez neustálého narážení do  překážek. „Je tak vidět, že si to většinou neužívám?“

„Zase tak moc to vidět není,“ odpověděl hrabě a zručně ovládal koně. Dokázal šikovně prokličkovat mezi dalšími vozy na South Carriage Drive. „Ale zvykl jsem si vás bedlivě pozorovat, slečno Martinová, a vím, že vás společnost jako celek moc nezajímá.“

„Řečeno bez obalu.“

Montague se zasmál a ve stínu vrhaném širokou krempou jeho klobouku zazářily bílé zuby. Ze všech Eliziných nápadníků byl nejhezčí. Jeho tmavé vlasy byly tak husté a lesklé, že byly na omak určitě jako hedvábí, a očima neustále dával něco najevo. Měly podobnou barvu jako Jasperovy, v těch se ovšem nedalo tak snadno číst.

„Chápu,“ pokračoval, „že žena, pojme-li někoho za manžela, ztrácí část svobody.“

„To je rozhodně otravné.“

„A já si vážím vaší zdrženlivosti. Víte, nakonec jsem došel k pochopení, že lidé vás obecně matou.“

Eliza zvedla obočí. „Neříkejte.“

„Uvědomil jsem si, že se vám dvořím naprosto špatně. Většina žen touží po svádění – květiny, dárky, spousta pozornosti a tak dále.“

„Květiny, které mi každý týden posíláte, jsou krásné,“ řekla automaticky, přestože ve skutečnosti jí bylo líto, že někdo tak krásné živé rostliny odřízl od jejich zdroje výživy.

„Jsem rád, že se vám líbí. Ale domnívám se, že kdybych s nimi přestal, nechyběly by vám. Necítila byste se dotčená, nevytvářela byste si žádné přecitlivělé domněnky o mých důvodech.“

Upřímně se usmál a ona na něj zůstala hledět, najednou v něm viděla šarm, kterého si předtím nevšimla. Jasper na ni měl takový vliv, že teď věnovala zvýšenou pozornost i ostatním mužům. Chtěla pochopit, proč ji lovec zločinců tolik přitahuje.

„Vážně nejsem v těchto věcech příliš zběhlá,“ připustila a pohnula slunečníkem, aby jí lépe stínil tvář. Kdyby se slunce byť jen dotklo jejího nosu, naskákalo by jí víc pih.

„Kdepak, jste velmi racionální,“ opáčil hrabě. „A tady jsem právě chyboval. Snažil jsem se zapůsobit na vaši něžnou stránku, přitom jsem se měl věnovat vašemu intelektu. Proto už nebudu dál urážet vaši inteligenci. Potřebuji vaše peníze, slečno Martinová.“

To ji zaujalo. Poposedla si, aby na něj lépe viděla. „To je nový přístup. Značně odvážný.“

V jeho úsměvu bylo něco triumfálního. „A vám se to líbí. Poprvé za dobu, co se známe, mám pocit, že mi věnujete plnou pozornost.“

Montague se odmlčel, aby pozvedl klobouk na pozdrav lordu Graysonovi a jeho paní, které právě míjeli. Když se zase podíval na Elizu, měl v očích podobnou jiskru jako Jasper. Sice se jí z něj netajil dech, ale poznala, co za tím vězí: hrabě o ni teď měl také o něco větší zájem.

„Nejlepší přístup k vám je tak zjevný,“ pokračoval, „že nechápu, jak jsem to mohl přehlížet. Jestli k vám chovám láskyplné city, nebo ne, není tak důležité, aby to vyvážilo ztrátu, jíž se obáváte. Jednoduše řečeno, zatím jsem vás nepřesvědčil, že jsem dobrá investice.“

Eliza, zaujatá jedinečností rozhovoru, litovala, že nejsou někde v soukromí, aby si to překvapení mohla vychutnat bez přerušování. „Pokračujte, prosím.“

„Především, pozemky Montaguů jsou rozlehlé a se správnou péčí by z nich byly příjemné výnosy.“

„Proč vám neslouží už teď?“

„Můj otec si příliš nehleděl peněz, měl nedůvěryhodného správce a chamtivou milenku. Ujišťuji vás, že nejsem jako můj otec.“

„Možná ne, ale rád si zahrajete, hrabě. Docela se vám daří s tím, co vyhrajete.“ Ukázala na parádní kočár. „Ale štěstěna je vrtkavá a jistě byste si časem sehnal milenky. Možná vás také uchvátí dáma, která touží po bohatství. Nestojím o bídu vyhranou v kartách ani o peníze promrhané na ženu, která si bude užívat společnosti mého manžela. Co si zaplatím, to chci také vlastnit, a málokdy své věci půjčuji.“

„Ach tak,“ řekl tiše a vrhl po ní další vřelý pohled. „Víte, slečno Martinová, čím víc vás poznávám, tím víc mě uchvacujete.“

„Dnes je mi vaše společnost také milá. Ale odpusťte mi, hrabě, netoužím se za vás provdat.“

„Plynuly by z toho ještě jiné výhody.“ Navenek se nic nezměnilo, Eliza však vycítila větší váhu v jeho slovech, jako by přemýšlel, jestli má pokračovat. „Kromě finančních závazků jsou i další cesty, kterými muž a jeho žena dosahují souladu. Chci vás ujistit, že neshledáte manželský život nijak nepříjemným. Netoužím doma po disharmonii. Udělám všechno pro to, abyste se mnou ráda sdílela stejný prostor.“

Elizu to na okamžik zaskočilo. Copak nemají soulad už teď? Pak si vzpomněla na rozhovor s Melvillem a Jasperem o tom, co chtějí ženy od mužů. To ji přivedlo k tomu, co by muži mohli chtít od žen…

„Mluvíte o plození, hrabě?“

Montague sebou viditelně trhl. Zadíval se přímo před sebe a zdálo se, že mu došla slova. Potom se rozesmál srdečným hlasitým smíchem, který přitáhl pohledy ze všech stran. „Není divu, že vám obvyklé debaty přijdou nezajímavé. Upřímná slova jsou mnohem víc stimulující.“

Eliza otevřela ústa, aby odpověděla, ale pak je zase zavřela, protože zahlédla povědomý odstín modrého sametu. Montaguův kočár pokračoval kupředu, ale Eliziny oči zůstávaly připoutané k Jasperovi, který seděl na černém koni na kraji cesty a sledoval svou klientku tak upřeným pohledem, že se jí v břiše začali třepotat motýli. Samotnou ji zneklidnilo, jak intenzivně zareagovala. Dlaně se jí zpotily horkem, které nijak nesouviselo s počasím. Připadala si, jako by zahlédla skrčeného pantera, pronásledujícího pohledem kořist, po níž hodlá za chvíli skočit.

Bezděčně se narovnala a zvedla ruku k okraji jednoduchého slaměného klobouku.

Jasper byl tak neodolatelný, že mu neublížil ani kropenatý stín košatého stromu. Elizou projel záchvěv vzrušení a radost, že ho vidí. Jak dlouho tam čekal? Přísahala by, že pod tím stromem před pár vteřinami nikdo nebyl.

Hrabě promluvil a vyrušil ji. Odtrhla pohled od Jaspera. „Co jste říkal, hrabě?“

„Vezměte si mě,“ opakoval. „Dám vám věci, o kterých ani nevíte, že je chcete. Rozumím vám, slečno Martinová. Lišíme se v těch nejlepších ohledech. Když budeme spolupracovat, bude nám to oběma ku prospěchu.“

„Mám lepší nápad. Najdu vám vhodnější kandidátku.“

Montaguovy rty se prohnuly. „Chcete si zahrát na dohazovačku?“

„Tak trochu.“ Eliza si uvědomovala, že ji Jasperův pohled sleduje.

„Slečno Martinová, chtěl bych dát své úmysly najevo jasně. Rozhodl jsem se, že mi vyhovujete nejlépe. Hodlám vám dokázat, že i já jsem pro vás nejlepší, a nenechám se tak snadno odradit.“

„Jak si přejete.“ Vzdychla. „Ale nepřekročte ve své snaze hranice dotěrnosti, lorde. Vždycky jste patřil k mým sympatičtějším nápadníkům. Jestli to bude možné, zůstaňte takový.“

Montague se znovu zasmál a v očích mu zajiskřilo. „Vy jste mi ale překvapení. Škoda že jsem dřív nebyl chytřejší.“

Eliza se ohlédla, aby se podívala po Jasperovi.

Jasper zmizel a zanechal za sebou nápadné prázdno.

Jasper pobídl koně od South Carriage Drive k přilehlé Rotten Row a člen jeho týmu, přidělený na sledování Elizy, zabočil za ním.

„Hází po vás okem,“ řekl Aaron White a pohodil hlavou k dalšímu členovi týmu, který mířil dál po cestě a pokračoval ve sledování.

Jasper přikývl. Nevěděl, proč vlastně přijel také. Uvědomil si to, teprve když zahlédl Elizu. Napadla ho nejasná myšlenka – rodící se touha vidět její krásné vlasy v zapadajícím slunci – a ta ho nějak zavedla sem. Sentimentální. Naprosto netypické. Čas, který pro ni měl v rozvrhu vyhrazený, uplynul, a musel se věnovat dalším záležitostem.

„Samozřejmě,“ pokračoval Aaron, „jste se postaral, aby si vás všimla.“

Jasper dokázal vyniknout v davu nebo se během chvilky schovat jen díky drobným změnám ve vystupování a držení těla. Dokud Montague Elize neřekl něco, co zcela upoutalo její zájem, byl Jasper jen nenápadným pozorovatelem. Jasper si chtěl její pozornost zase ukrást pro sebe, a tak to udělal. „Bude lepší, když ji nikdo neuvidí moc zaujatou jiným nápadníkem. Pokazilo by to můj plán na její ochranu.“

„A váš očividný zájem o ni s tím nemá co dělat,“ poškádlil ho Aaron. Držel otěže volně v jedné ruce a druhou měl položenou na stehně. Byl to ještě mladík, malý a robustní, a musel hodně pracovat, aby uživil tři malé hladové krky. Jasper mu proto nepřiděloval nebezpečné úkoly. Hlídání Elizy pro něj bylo perfektní.

„Díky její přitažlivosti je práce příjemnější.“ To bylo všechno, co k tomu hodlal říct.

Aaron se zadíval na Montagua. „Hrabě s tím očividně souhlasí. Vypadá to, že je do ní blázen.“

Zvuk Montaguova smíchu stále rezonoval Jasperovi v hlavě a ruka v rukavici se sevřela pevněji kolem otěže. „Byla by s ním nešťastná. Hrabě se zajímá jen o vlastní prospěch. Dělám jí laskavost.“

„I takhle se můžete dívat na zkázu slušné slečny ze společnosti,“ řekl Aaron pobaveně. Vzhledem k Jasperově pravidlu, které zakazovalo pletky s dámami z vyšší společnosti, to bylo pochopitelné. Očividně se to pravidlo chystal porušit.

„Já ji nekazím. Rozhodla se už dávno, že se nevdá, před pár hodinami mi to sama řekla.“

„A vy jí ukážete slasti šukání, aby neumřela v nevědomosti? Taky laskavost? Ježíšmarjá, Bonde, vy jste učiněný světec.“

Jasper probodl mladého kolegu vražedným pohledem.

Aaron zvedl ruce v omluvném gestu. „Vy jste fakt obchodník každým coulem. Zajímalo by mě, proč máte v plánu zastavit se před hlavní cenou. Když už ji zatáhnete do postele, proč si ji rovnou nevezmete? Její prachy by byla jen jedna z výhod takového spojení.“

„Touha a svatba jsou dvě různé věci. Se mnou by byla taky nešťastná. Nemám tušení, jak udělat ženu šťastnou mimo postel.“

„Tak ji z té postele nepouštějte. Problém vyřešen.“

„To není vtipné.“

„Je to jen nápad.“ Aaron se zazubil. „Nevím, proč o tom mluvím, když je pro mě nejvýhodnější, abyste zůstal tak jako teď. Kdybyste moc zbohatl, tolik byste nepracoval a já bych si moc nevydělal.“

Jasper pohledem sledoval Elizu, dokud se Montaguův kočár neztratil mezi ostatními. Sejde z očí, sejde z mysli. Aspoň mohl doufat. Vytáhl kapesní hodinky a ověřil si čas. Eliza se za chvíli vrátí domů a bude se připravovat na večer.

Jak asi vypadá ve formálních šatech? Jistě, ona se s tím nebude moc párat, což mu přišlo osvěžující. Některé ženy utrácely za vzhled strašné peníze. Eliziny nejpříjemnější vlastnosti nebyly ty, kterých jste si všimli na první pohled. Náznaky silnějších vášní byly tak slabé, že si jich nevšimla ani sama. Byla spíš uzavřená, tiše zvídavá a velmi bystrá.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pýcha a rozkoš.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.