SEDM LET HŘÍCHU

Sylvia Day

Copyright © 2011 by Sylvia Day

Published by arrangement with Kensington Publishing Corp. NY, NY USA

Translation © Jakub Volný, 2013

Original English title: SEVEN YEARS TO SIN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2013

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-565-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-572-0 (mobi)

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Epilog

Prolog

Pohled na dva svalnaté zápasící muže ji naplňoval vzrušením. Neskrývaná agresivita a hrubost hovořila o potlačovaných živočišných pudech a jejich těla prozrazovala sílu, která probouzela ty nejprimitivnější instinkty.

Lady Jessica Sheffieldová vůči nim nebyla tak imunní, jak by se slušelo.

Od dvojice energicky soupeřící na trávníku na protějším břehu malého mělkého jezírka nedokázala odtrhnout oči. Jeden z nich se měl stát jejím švagrem, ten druhý byl jeho přítel. Ničema, jehož před zaslouženým zavržením chránila jen jeho pohledná tvář.

„Také bych se chtěla válet po zemi jako oni,“ poznamenala její sestra Hester teskně. I ona ze stínu letitého dubu sledovala zápasící muže. Laskal je lehoučký vánek, který rozvlnil listy trávy po celé ploše parku až k impozantní penningtonské faře. Majestátní budova stála pod ochranným štítem zalesněného kopce a od fasády ze světlých kamenů a zlacených okenních rámů se odráželo slunce, jehož paprsky rozjasňovaly prostor a navozovaly pokojnou atmosféru, jíž si mohl plnými doušky užívat každý, kdo toto místo navštívil.

Jess se opět začala věnovat vyšívání a v duchu zalitovala, že musí pokárat sestru za nestoudné zírání na zápasící muže, třebaže se sama provinila stejným přečinem. „Jakmile dívky odrostou z dětských střevíčků, jsou jim takové hrátky zapovězeny. A pokud člověk něco nemůže, je lepší po tom netoužit.“

„A proč muži mohou zůstat chlapci až do konce života, zatímco my ženy musíme dospět, i když jsme ještě mladé?“

„Svět je stvořen tak, aby vyhovoval mužům,“ pronesla Jess vlídně.

Zpod široké krempy slaměného klobouku poté vrhla další kradmý pohled ke dvojici zápasících mladých gentlemanů. V tu chvíli zazněl hlasitý příkaz. Muži rázem přestali bojovat a Jess ztuhla. Všichni současně otočili hlavy za hlasem. Vzápětí Jess spatřila, jak se k zápasníkům blíží její snoubenec, a opět se pomaličku uvolnila, jako když se vlna po nárazu postupně vrací zpátky do moře. Znovu se zamyslela, zda se někdy zbaví nepříjemného pocitu, který ji zaplavil, kdykoliv došlo k nějakému sváru, nebo zda jí už obavy z mužského hněvu vtloukli do hlavy tak hluboko, že se jich nikdy nezbaví.

Vysoký a elegantně oblečený Benedict Reginald Sinclair, vikomt Tarley a budoucí vévoda z Penningtonu, kráčel po trávníku se sebejistotou muže, který si velice dobře uvědomuje, jak velkou mocí disponuje. Jessiku jeho aristokratická arogance, kterou měl nepochybně v krvi po předcích, uklidňovala a zároveň trochu děsila. Některým mužům ke štěstí stačilo vědomí vlastní důležitosti, jiní však měli potřebu vystavovat ji okázale na odiv.

„A čím přispívají světu ženy?“ zeptala se Hester a vzdorně našpulila rty, takže vypadala mladší než na svých šestnáct let. Ledabyle si z tváře odhrnula pramen vlasů, které měly stejnou barvu jako vlasy její sestry. „Mají sloužit mužům?“

„Ne, mají je utvářet.“ Jess střelila pohledem po Tarleym. Zítra je oddají v rodinné kapli Sinclairových před pečlivě vybranou společností. Měla několik důvodu, proč se na tuto událost těšit. Konečně se osvobodí od těch nepředvídatelných, pro ostatní bezdůvodných záchvatů vzteku. Nemohla markýzi Hadleymu upírat jeho právo na zdůraznění hodnoty společenské vážnosti, nemohla ani opomíjet roli, jakou v tom měla sehrát ona. Jess jen vadila neúměrná přísnost, s jakou řešil její pochybení.

Hester prudce vydechla a Jess měla pocit, jako by v tom zvuku zaslechla opovržení. „To jsou slova našeho otce.“

„Ano. Stejný názor ale sdílí většina tohoto světa. Kdo by to měl vědět lépe než my dvě?“ Jejich matka se tolik snažila porodit Hadleymu mužského dědice, až ji to stálo život. Hadley si tedy vzal jinou ženu, která mu však také porodila dceru. Narození vytouženého syna se dočkal až před pěti lety.

„Nevěřím, že se na tebe Tarley dívá jako na chovnou klisnu,“ podotkla Hester. „Podle mého názoru k tobě chová něžné city.“

„To by mě potkalo vskutku obrovské štěstí. Nicméně jsem přesvědčena, že by mě o ruku nepožádal, kdybych neměla vhodný původ.“ Jess sledovala, jak Benedict plísní svého mladšího sourozence za hrubou hru. Michael Sinclair kajícně klopil zraky, zatímco Alistair Caulfield měl k pokornému výrazu hodně daleko. Nevypadal přímo zpupně, ale byl příliš hrdý na to, aby svého činu litoval. Trojice mužů tvořila působivou skupinku. Sinclairovi se pyšnili bohatými hnědými kšticemi a štíhlými impozantními postavami, o Caulfieldovi se zase proslýchalo, že ho inkoustově černými vlasy a ďábelsky pohlednou tváří obdařil nejspíš sám Mefistofeles.

„Pověz alespoň, že s ním budeš šťastná,“ zaprosila polohlasem Hester a naklonila se dopředu. Zornice jí zářily stejnou jasně zelenou barvou jako trávník, který se jim rozprostíral pod nohama, a byly plné obav a starostí. Hester podědila po mámě barvu očí a obě sestry po ní měly i nezvykle světlé vlasy. Jessica zase do vínku získala šedé oči po otci. To bylo jediné, co jí kdy ze sebe dal. Domnívala se však, že by si neměla stěžovat.

„Přesně to bych chtěla.“ Jess věděla, že něco takového sestře slíbit nemůže, nechtěla jí ale zbytečně dělat starosti. Tarleyho jí za manžela vybral otec a Jessica si na to zkrátka bude muset zvyknout. Ať už jejich manželství bude vypadat jakkoliv.

Hester však nepřestala naléhat. „Nechci, aby některá z nás opouštěla tento svět se stejnou úlevou jako maminka. Život bychom si měly vychutnávat a užívat.“

Jess se na mramorové lavičce ve tvaru půlměsíce otočila a opatrně uložila vyšívání do brašny, která ležela vedle ní. V duchu se modlila, aby si Hester i nadále uchovala svou milou povahu plnou snů a nadějí. „Chovám k vikomtu Tarleymu úctu a on ke mně také. V jeho přítomnosti jsem se vždycky cítila dobře a ráda jsem poslouchala i jeho vyprávění. Je inteligentní, trpělivý, ohleduplný a zdvořilý. Podle mě jde o mimořádně jemného a vzácného muže. To nemůžeš jen tak přehlédnout.“

Široký úsměv, který se Hester objevil na rtech, rozzářil stinné místo mnohem víc, než by to dokázaly paprsky slunce. „Ano, to máš pravdu. Já se jen mohu modlit, aby mi otec vybral stejně úžasného ženicha.“

„Myslíš si na nějakého konkrétního gentlemana?“

„Ne, ještě ne. Pořád hledám dokonalou kombinaci rysů, která by mi nejvíce vyhovovala.“ Hester se zadívala na trojici mužů, kteří se nyní při rozhovoru tvářili vážněji. „Líbil by se mi manžel s postavením vikomta Tarleyho, s veselou povahou pana Sinclaira a zjevem pana Caulfielda. A jelikož jsem přesvědčena, že pan Alistair Caulfield je nejspíš nejkrásnější muž v Anglii, ne-li v celé Evropě, mohu v tomto ohledu ze svých představ trochu slevit.“

„Podle mě je příliš mladý na to, abych ho mohla po téhle stránce hodnotit,“ zalhala Jess.

„Hloupost! Na svůj věk je vyzrálý dostatečně… Alespoň to každý říká.“

„Neměl jen dostatek výchovy. To je velký rozdíl.“ Zatímco Jess byla svázána obrovským množstvím zákazů a nařízení, Caulfield si mohl dělat, co se mu zachtělo. Jeho tři starší bratři si už rozdělili role dědice, vojenského důstojníka i duchovního, a on tudíž nešel za žádným jasným cílem. Přehnaně milující matka ještě zhoršila šance na to, že by se někde mohl naučit zodpovědnosti. Proslul lehkovážností a neschopností odmítnout sázku nebo výzvu. I tu nejbláznivější. Jess ho znala už pár let a měla pocit, že je s každým novým rokem divočejší.

„Dvouletá přestávka u mě není přestávka,“ namítla Hester.

„Možná ne, když srovnáváš třicet a dvaatřicet roků. Ale když máš srovnat šestnáct a osmnáct? V tomhle věku už je to velký rozdíl.“

Jess zahlédla Benedictovu matku, která se k ní chvatně blížila, což byla neklamná známka toho, že se její kratičký oddech od posledních horečnatých příprav chýlí ke konci. „Na každý pád bys svůj obdiv měla namířit jiným směrem. Pan Caulfield má jen velmi malou naději, že tomuto světu nějak užitečně poslouží. Jeho nezáviděníhodná pozice čtvrtého, a tedy tak trochu nadbytečného syna ho navíc předurčuje k tomu, že dosáhne jen nevalných úspěchů. Považuji za nešťastné, že výhody dobrého jména rodiny promrhal ve prospěch lehkomyslných podniků a dobrodružství. To je ale jeho problém a tebe by se neměl dotýkat.“

„Zaslechla jsem, že prý od otce dostal loď a plantáž s cukrovou třtinou.“

„Starý Masterson to nejspíš udělal proto, aby nebezpečné aktivity svého syna přesunul co možná nejdál.“

Hester si povzdechla. „I já bych občas chtěla odcestovat někam opravdu daleko. Jsem sama, kdo po něčem takovém touží?“

Rozhodně ne, chtělo se říci Jessice. Letmo pomyslela na útěk, ale její cesta už byla jasně vymezena. V tomto ohledu měla oproti obyčejným prostým ženám obrovskou nevýhodu. Byla přece dcerou markýze z Hadley a nastávající manželkou vikomta Tarleyho. Kdyby ani jeden z nich neměl potřebu cestovat, sama by tu příležitost nikdy nedostala. Nechtěla však tyto úvahy sdílet se svou snadno ovlivnitelnou mladší sestrou, protože jí to připadalo nevhodné a nespravedlivé. „Dá-li Bůh, najdeš si ženicha, který ti rád a ochotně dopřeje všechno, po čem budeš snít,“ řekla místo toho. „Zasloužíš si to.“

Jess odepjala vodítko z obojku milovaného chundelatého psíka Temperance a pokynula služce, aby jí odnesla brašnu. Když procházela okolo sestry, ještě se zastavila, sklonila se a políbila ji na čelo. „Dnes večer si při večeři pořádně prohlédni lorda Regmonta. Je pohledný, okouzlující a nedávno se vrátil z dalekých cest. Budeš jedním z prvních briliantů, které po návratu uvidí.“

„Bude si muset ještě dva roky počkat na mé uvedení do společnosti,“ odsekla Hester s neskrývanou nelibostí.

„Ty ale za to čekání stojíš. Každý muž s vytříbeným vkusem to musí ihned poznat.“

„Jako bych měla v tomhle ohledu na výběr… I kdybych se mu náhodou líbila.“

Jess na sestru mrkla a polohlasem jí prozradila: „Regmont je blízký Tarleyho spolupracovník. Jsem si jistá, že o něm pochvalně promluví před otcem, bude-li potřeba.“

„Skutečně?“ Hester trhla rameny s horečnatou nedočkavostí mladé ženy. „Musíš nás představit.“

„To samozřejmě udělám.“ Jess mávla rukou. „Do té doby se ale nesmíš na žádného pobudu ani podívat.“

Hester si teatrálně zakryla dlaní oči, Jess ale tušila, že se její sestra opět začne dívat po mužích, jakmile se k tomu naskytne příležitost.

Ona sama to tedy rozhodně udělá.

„Tarley je vážně napjatý,“ poznamenal Michael Sinclair, oprášil se a zadíval se na záda svého bratra, který se od nich pozvolna vzdaloval.

„A ty jsi snad čekal něco jiného?“ Alistair Caulfield zvedl ze země kabát a začal z něj setřásat stébla trávy, dokud na něm nezůstala ani ta nejmenší. „Zítra ho zapřáhnou do chomoutu.“

„Dobré nebe, to přece není tak špatný osud. Matka tvrdí, že ani Helena Trojská nemohla být krásnější.“

„Nebo mramorová socha chladnější…“

Michael po něm střelil pohledem. „Co prosím?“

Alistair se přes mělké jezírko zadíval na lady Jessiku Sheffieldovou, kráčející s malým psíkem v patách přes trávník směrem k domu. Její štíhlou postavu zakrývala od krku až po zápěstí a kotníky jemná mušelínová tkanina s květinovým vzorem. Lehký vánek jí látku tiskl k tělu. I když od něho měla tvář odvrácenu a před sluncem si ji chránila širokým kloboukem, znal její rysy nazpaměť. Pohled na takovou krásu ho neodolatelně přitahoval. Stejně jako spoustu jiných mužů.

Její vlasy by popsal jako zázrak přírody. Měla výrazně delší a hustší kadeře, než jaké kdy u jiné blondýny viděl. Vlasy tak světlé, až připomínaly stříbrné nitě, jen tu a tam viděl pramen tmavších zlatavých vlasů, které celku dodávaly na bohatosti. Před uvedením do společnosti je občas nosila rozpuštěné, nyní je však měla přísně stažené… Stejně jako své způsoby. Na tak mladou dívku se chovala příliš chladně a rezervovaně; takové vystupování by se hodilo k mnohem starší ženě.

„Ty světlé vlasy a bělostná pleť,“ zamumlal zasněně Alistair. „A ty šedé oči…“

„Ano?“

Alistair zaznamenal v přítelově hlase náznak pobavení, pokračoval tedy rychle vážnějším tónem: „Takové barvy dokonale ladí s její povahou. Je to zkrátka ledová královna. Tvůj bratr se bude muset modlit, aby otěhotněla co nejdříve… Jinak mu umrzne pták.“

„A ty by sis měl dávat pozor na jazyk,“ varoval ho Michael a rychle si oběma rukama pročísl tmavě hnědé vlasy. „Nebo se urazím. Nezapomeň, že se lady Jessica brzy stane mou švagrovou.“

Alistair nepřítomně přikývl a znovu spočinul pohledem na půvabné dívce, jejíž tělesné i společenské postavení bylo možné považovat za dokonalé. Fascinovaně sledoval každý její krok, jako by jen čekal, až se v tom porcelánovém zevnějšku někde objeví prasklina. Přemýšlel, jak může snášet ten tlak. Tlak, který sám nedokázal unést a jemuž se vzpíral. „Omlouvám se.“

Michael se mu pozorně zadíval do očí. „Měli jste nějaké neshody? Tón tvého hlasu by tomu nasvědčoval.“

„Možná mezi námi panuje jisté napětí,“ připustil nevrle. „Od toho večera, kdy mě prakticky nebrala na vědomí. Okázale mě přehlížela. Chovala se úplně jinak než její sestra, lady Hester, kterou naopak považuji za celkem příjemnou a roztomilou.“

„Ano, Hester je úžasná.“ Obdivný tón Michaelova hlasu se tolik podobal Alistairovu, když hovořil o lady Jessice. Tázavě pozdvihl obočí. Michael se začervenal a pokračoval: „Třeba tě Jessica jen neslyšela.“

Alistair pod kabátem pokrčil rameny. „Stál jsem přece hned vedle ní.“

„Po levici? Lady Jessica na levé ucho neslyší.“

Alistairovi chvíli trvalo, než tuto informaci dokázal vstřebat a nějak na ni odpovědět. Vůbec si nedokázal představit, že by na ní někdy našel nějakou nedokonalost. Vědomí, že ani ona není zcela bezchybná, ho naplnilo úlevou. Náhle mu připadala lidštější a zdání řecké bohyně se rozplynulo. „To jsem nevěděl.“

„Většinou si toho nikdo nevšimne. Problémy jí to dělá, jen když je velký hluk, například při velkých hostinách.“

„Tak už chápu, proč si ji Tarley vybral. Žena, která poslouchá klepy jenom jedním uchem, je darem z nebes.“

Michael se pobaveně ušklíbl a vykročil k domu. „Je hodně rezervovaná,“ připustil. „Budoucí hraběnka z Penningtonu ale taková být musí. Tarley mě ujišťoval, že má skryté kvality.“

„Hmmm…“

„Ty o tom pochybuješ? Musím tě upozornit, že navzdory své krásné tvářičce máš určitě mnohem méně zkušeností se ženami než Tarley.“

Alistair zkřivil rty v sarkastickém úšklebku. „Myslíš?“

„Pokud vezmu v potaz nepopiratelný fakt, že má před tebou deset let náskok, tak ano.“ Michael přátelsky ovinul Alistairovi paži kolem ramen. „Podle mého názoru bys měl uznat, že mu jeho zralost zaručuje víc zkušeností na to, aby poznal, jaké kvality se v jeho snoubence skrývají.“

„Nic uznávat nehodlám.“

„Já vím, milý příteli. Rozhodně bys ale měl uznat, že jsi v našem nedokončeném souboji prohrál. Stačilo pár chvil, abych tě položil na lopatky.“

Alistair ho šťouchl loktem do žeber. „Kdyby nepřišel Tarley, prosil bys mě teď o smilování.“

„Hohó! Můžeme tedy určit vítěze podle toho, kdo jako první dob…“

Alistair však vyrazil dřív, než Michael stačil výzvu dokončit.

Za pár hodin se měla vdávat.

Jak se černá tma noci pomalu měnila v šero svítání, zabalila se Jessica do šátku a zamířila i s Temperance hlouběji do lesů obklopujících penningtonskou faru. Zaposlouchala se do důvěrně známého nepravidelného rytmu pejskových rychlých krůčků na štěrkovité cestě. Ten zvuk ji uklidňoval.

„Proč musíš být tak vybíravá?“ pokárala ji polohlasem Jess. Při pohledu na obláček páry, ve který se v chladném vzduchu měnil její dech, zatoužila opět po vyhřátém loži, kam se chystala ulehnout. „Vyprázdnit se přece můžeš kdekoliv.“

Temperance jí věnovala pohled, který se podle názoru Jess blížil holé bezradnosti.

„No dobře, dobře,“ zamumlala neochotně Jess, jež zoufalému pohledu fenky nedokázala odolat. „Půjdeme tedy ještě kousek dál.“

Obešly roh zídky, když se Temperance zastavila a zavětřila ve vzduchu. Konečně našla to správné místo. Otočila se k Jessice zády a přičapla k zemi přímo u paty vysokého stromu.

Jess pejskova touha po soukromí upřímně pobavila. Odvrátila se tedy od Temperance, rozhlédla se po okolí a usoudila, že bude muset pěšinu prozkoumat ještě jednou za denního světla. Na rozdíl od většiny jiných sídel, jejichž zahrady se jen hemží nejrůznějšími obelisky a replikami antických soch či chrámů, nebo dokonce pagod, vykazovaly pozemky přiléhající k penningtonské faře vkusný a vítaný respekt k původní krajině. Když se procházela po pěšině, měla místy pocit, jako by nejbližší lidé bydleli desítky mil daleko. Nečekala, že si ten pocit tolik užije, nakonec jí ale procházka udělala radost. Obzvláště po hodinách bezduchých rozhovorů s lidmi, které zajímal především titul, jejž měla sňatkem získat.

„Mnohem víc bych si tuhle procházku vychutnala,“ pronesla Jess přes rameno, „až bude svítit slunce a já budu mít vhodné oblečení.“

Temperance se zanedlouho vyvenčila a přiběhla k Jessice. Pak rovnou vyrazila zpět k domu a netrpělivě napínala vodítko, což Jess připadalo úsměvné vzhledem k tomu, jak dlouho si vybírala správné místečko. Odevzdaně ji však následovala. Náhle se zleva ozval praskot a Temperance se zarazila. Nastražila uši a celé tělo jí ztuhlo.

Jess se rozbušilo srdce. Kdyby narazila na divočáka nebo lišku, znamenalo by to katastrofu. Zničilo by ji, kdyby se snad něco mělo stát jejímu milovanému pejskovi. Temperance momentálně jako jediná bytost na celém světě Jessiku nesoudila podle měřítek, která se tak zoufale snažila splňovat.

Přes cestu nečekaně přeběhla veverka. Jess vydechla úlevou a neslyšně se pousmála. Temperance ale i nadále nervózně větřila ve vzduchu. Náhle se vrhla za veverkou a vyškubla se Jessice i s vodítkem z polevujícího sevření.

„Zatraceně! Temperance!“

Během okamžiku kulička chlupů a tenkých nožiček zmizela z Jessina dohledu. Zanedlouho ustaly i zvuky divoké honičky, tedy šustění listí a výhrůžné vrčení Temperance.

Jess pokrčila rameny a vydala se za psem, který zanechal v suchém listí pěšinu. Tolik se však soustředila na stopování, že si ani nevšimla velkého altánu, dokud do něj skoro nenarazila. Zahnula po stopách doprava, když…

Ticho prořízl hrdelní ženský smích. Jess se ihned vylekaně zastavila.

„Pospěš, Lucie,“ vybízela vzápětí zadýchaně žena. „Nebo si Trent všimne mojí nepřítomnosti.“

Wilhelmina, lady Trentová! Jess zůstala jako opařená, nemohla se ani pořádně nadechnout.

Následovalo zavrzání dřeva.

„Trpělivost, drahá,“ pronesl líně známý mužský hlas. „Rád bych ti dopřál, za co sis zaplatila.“

V altánu znovu cosi zavrzalo, tentokrát hlasitěji. Rychleji a silněji. Lady Trentová dlouze zasténala.

Alistair Lucius Caulfield! In flagranti s hraběnkou Trentovou! Dobré nebe! Vždyť je o dobrých dvacet let starší než on! Je krásná, to ano, ale stejně stará jako jeho matka.

Jessiku překvapilo, že hraběnka oslovila Alistaira jeho prostředním jménem. Třeba to však o něčem vypovídalo… Možná si byli bližší v mnohem hlubším slova smyslu. Chová snad ten mizera Caulfield k lady Trentové něžné city? Opětuje ona jeho lásku, a proto ho nazývá jménem, jaké nikdo jiný nepoužívá?

„Ty stojíš za každičký šilink, který ti platím,“ zapředla roztouženě hraběnka.

Dobrý Bože! Žádné něžné city, ale… Obchod! Dohoda mezi ní a mužem, který nabízí služby…

Jess doufala, že se jí podaří zmizet, aniž by ji zpozorovali, a opatrně o krok ustoupila. Postřehla však pomalý pohyb v altánku, a tak se opět zastavila. Přimhouřila oči a pokusila se pohledem proniknout chabým světlem. Byla v nevýhodě. Oslepovaly ji slábnoucí paprsky měsíce, zatímco vnitřek altánku byl zastíněn střechou a větvemi okolních stromů.

Zahlédla ruku, která pevně svírala podpůrný sloup klenuté střechy, a druhou jen kousek nad ní. Byly to mužské ruce hledající oporu. Podle jejich výše usoudila, že muž stojí.

„Lucie… Proboha… Teď nepřestávej.“

Lady Trentová se nacházela mezi Caulfieldem a dřevěným trámem. A to znamenalo, že Caulfield byl otočen čelem k ní.

Dva záblesky ve tmě prozradily zamrkání.

Viděl ji. Díval se přímo na ni.

Jess v tu chvíli toužila po jediném: Aby se země otevřela a naráz ji celou pohltila. Co má říci? Jak by se vlastně měl člověk v takové situaci zachovat?

„Lucie! No tak!“ Zchátralé dřevo hlasitě zavrzalo, jak na něj Caulfield zatlačil. „Ano, líbí se mi, když mám v sobě toho tvého obra, ale ještě lepší je, když se hýbeš.“

Jess si přiložila dlaň k hrdlu. Navzdory chladnému vzduchu se jí čelo orosilo potem. Překvapivě necítila hrůzu z toho, že přistihla muže při milostném styku, ale ohromilo ji, že šlo o Caulfielda, který ji fascinoval. Dívala se na něj s jistým okouzlením, záviděla mu svobodu a zároveň se děsila lehkosti, s jakou přehlížel názor veřejnosti.

Musela se odsud dostat dřív, než si její přítomnosti povšimne lady Trentová. Opatrně tedy opět ukročila vzad…

„Zastav.“ Caulfieldův hlas zněl ještě hruběji než předtím.

Ztuhla.

„Nemůžu,“ protestovala zadýchaně lady Trentová.

Jenže Caulfield nemluvil k hraběnce.

Natáhl ruku přímo k Jess, kterou jeho slova doslova přimrazila k zemi.

Následovala dlouhá chvíle, kdy nespouštěla zrak z dvou odlesků jeho očí. Pak začal opět dýchat hlasitě a přerývavě.

Nato se znovu chytil sloupu a začal se pohybovat.

Zpočátku pomalu, pak rychleji a silněji. Rytmické vrzání se jí zařezávalo do uší ze všech stran. Viděla vlastně jen dvě ruce a ty lesknoucí se žhnoucí oči, zato zvuky, které k ní doléhaly, naplňovaly její mysl nejrůznějšími představami. Caulfield z ní nespouštěl pohled, a to ani ve chvíli, kdy se pohyboval tak rychle a prudce, až se Jessica musela divit, že hraběnka v tak hrubém zacházení nachází rozkoš. Lady Trentová nesouvisle a chraplavě vykřikovala slova chvály, do nichž se mísily hlasité pronikavé steny.

Tohle Jessica o pohlavním styku netušila. Věděla, jak to funguje, neboť ji nevlastní matka důkladně poučila. Až do tebe vstoupí, necukej sebou ani neplakej. Zkus se uvolnit, pak to nebude tak nepříjemné. Nesmíš vydávat žádné zvuky. Nikdy o tom nemluv a nikdy si nestěžuj. Jessica si však povšimla vědoucích pohledů jiných žen a slyšela, co si špitají za roztaženými vějíři. Došlo jí, že za tím bude něco víc. A nyní měla důkaz. Každý roztoužený sten lady Trentové cítila až v žaludku, jako se oblázek vržený jako žabka odráží od vodní hladiny. Její tělo instinktivně odpovědělo. Pleť byla rázem citlivější, dýchala mělce a přerývaně.

Pod tíhou Caulfieldova pohledu se celá rozechvěla. Ačkoliv chtěla této cizí důvěrnosti utéci, nemohla se ani pohnout. Byl to samozřejmě nesmysl, měla však pocit, jako by se díval skrz ni… Skrz masku, kterou vytvořily ruce jejího otce.

Okovy, které ji držely na místě, se uvolnily, až když to dovolil Caulfield. Jeho ochraptělý sten během vyvrcholení na ni zapůsobil jako ostruhy do slabin. Otočila se a rozběhla se pryč, šátek si přidržovala oběma rukama na plných a bolavých ňadrech. Když za ní zanedlouho vyběhla z jakéhosi houští i Temperance, vydechla úlevou. Zvedla psíka do náručí a pádila směrem k cestě, která vedla k sídlu.

„Lady Jessiko!“

Kdosi na ni zavolal ve chvíli, kdy dorazila do relativního bezpečí v zadní části zahrady. Ztuhla. Srdce se jí znovu divoce rozbušilo při pomyšlení, že by ji někdo přistihl. Prudce se ohlédla, až se jí světle modré saténové šaty zatočily a pohledem hledala toho, kdo ji oslovil. Děsila se myšlenky, že je to Alistair Caulfield, který ji přišel prosit o diskrétnost. Anebo ještě hůř… Její otec.

„Jessiko, proboha, hledám vás snad už hodinu.“

Zprvu pocítila úlevu, že se k ní od domu blížil Benedict. Úlevu však záhy vystřídala ostražitost. Pohyboval se po cestičkách lemovaných tisem nezvykle rychlou a ráznou chůzí. Zachvěla se. Zlobil se snad?

„Stalo se něco?“ zeptala se opatrně, když se dostatečně přiblížil. Došlo jí, že musel mít důvod, aby ji v tak časnou hodinu hledal.

„Byla jste dlouho pryč. Před půlhodinou mi vaše služka oznámila, že jste odešla venčit Temperance. To jste prý už byla dobrou čtvrthodinu pryč.“

Sklopila zrak, aby se vyhnula jakémukoliv náznaku výtek. „Omlouvám se, že jsem vám způsobila starosti.“

„Nemusíte se za nic omlouvat,“ začal vysvětlovat. „Chtěl jsem si s vámi jednoduše promluvit. Dnes budeme mít svatbu a já chtěl rozptýlit veškeré obavy, které se vám mohou honit hlavou.“

Jess udiveně zamrkala a vzhlédla. Jeho slova ji překvapila. „Můj pane…“

„Benedicte,“ opravil ji a chytil ji za ruku. „Jste zmrzlá na kost. Kde jste byla?“

Starost v jeho hlase se nedala přeslechnout. Zprvu nevěděla, jak by měla odpovědět. Jeho reakce se natolik lišila od hubování, jehož by se jí dostalo od otce.

Vlastní zmatek ji připravil o ostražitost, a tak začala mluvit, aniž by si všechno předem řádně promyslela. Když mu vyprávěla o Temperance, která se bezhlavě pustila za veverkou, prohlížela si svého budoucího chotě mnohem pečlivěji než doposud. Stal se nejdůležitější součástí jejího života… Závazkem, který přijala, aniž cítila nějakou hlubší potřebu stěžovat si. Jakmile nazrál čas, vyrůstala s neochvějnou představou, že s ním bude jednoho dne sdílet život. Nyní se ale necítila příjemně. Pořád byla silně rozrušena a znepokojena, že ji Caulfield zneužil k dosažení rozkoše.

„Doprovodil bych vás, kdybyste mě o to požádala,“ řekl Benedict, když dokončila vyprávění. Pak ji pohladil po ruce. „Příště mi určitě řekněte, prosím.“

Jess, povzbuzena jeho vlídným chováním a zbytky vína, jehož si k večeři dopřála nezvykle velké množství, mu důvěřivě stiskla prsty. „S Temperance jsme v lese objevily ještě něco jiného.“

„Ano?“

Pověděla mu o páru milenců v altánku. Mluvila tichým slabým hlasem, při řeči se zadrhávala, neboť neznala ta správná slova. Nezmínila se však o penězích, které lady Trentová dala Caulfieldovi, neodhalila ani totožnost obou zúčastněných.

Benedict se po celou dobu ani nepohnul. Když domluvila, odkašlal si a řekl: „Zatraceně! Mrzí mě, že jste byla vystavena tak otřesnému zážitku zrovna v předvečer naší svatby.“

„Jim to ale podle všeho nevadilo ani trochu.“

Zarděl se. „Jessiko…“

„Říkal jste, že byste chtěl rozptýlit veškeré moje obavy,pokračovala rychle, dokud jí zbývala odvaha. „Chtěla bych s vámi hovořit upřímně, ale bojím se, abych nepřekročila meze vaší trpělivosti.“

„Nebojte, upozorním vás, až se ta mez bude blížit.“

„Jakým způsobem?“

„Prosím?“ Benedict se zamračil.

Jess polkla. „Jakým způsobem mě na to upozorníte? Slovem? Ztrátou všech výsad? Nebo… Něčím horším… Definitivním?“

Ve tváři mu ztuhly rysy. „Nikdy bych na vás nevztáhl ruku. Na vás ani na žádnou jinou ženu. Nikdy vás také nebudu trestat za upřímnost. S nejvyšší pravděpodobností se k vám budu chovat mnohem shovívavěji než k jakémukoliv jinému členovi svého příbuzenstva. Hodně pro mě znamenáte, Jessiko. Nemohl jsem se dočkat, až přijde den, kdy budete má.“

„Proč?“

„Jste nádherná žena,“ vydechl ochraptělým hlasem.

Zaplavil ji údiv, následovala vlna nečekané naděje. „Můj pane, vadilo by vám vědomí, že se modlím, aby tělesná stránka našeho manželského soužití byla… Příjemná? Pro nás oba?“

Bůh jí byl svědkem, že se nechtěla oddávat rozkoším jako lady Trentová. Něco takového pro ni nebylo přirozené.

Tohle téma mu zřejmě nebylo příjemné, neboť si mimoděk rozpačitě zatahal za elegantní uzel na kravatě. „Ano, přesně to jsem chtěl. Bude to tak, pokud mi budete důvěřovat.“

„Benedicte.“ Nadechla se vůně koření, tabáku a jemného portského, která se kolem něho vznášela. I když se rozhovor posunul směrem, jaký určitě neočekával, byly jeho odpovědi nevyhýbavé a upřímné, stejně jako jeho pohled. Měla ho stále raději. „Povídá se mi s vámi tak dobře. Nevím jen, jak daleko mohu zajít.“

„Jen klidně mluvte, prosím,“ vyzval ji. „Chci, abyste před oltář předstupovala bez pochyb a bez výhrad.“

Jess ze sebe tedy chvatně vychrlila: „Ráda bych s vámi zašla do altánku na břehu jezera. Už teď… Teď hned.“

Zaraženě vydechl a změřil si ji vážným pohledem. Stisk ruky zesílil, téměř bolestivě. „Proč?“

„Rozzlobila jsem vás.“ Sklopila zrak a ustoupila. „Odpusťte… A prosím, nepochybujte o mé nevinnosti. Už je pozdě a celá tahle situace mě nezvykle rozrušila.“

Benedict si přiložil její dlaň ke své hrudi a znovu si ji k sobě přitáhl. „Prosím, podívejte se na mě, Jessiko.“

Učinila, oč ji požádal, a jeho pohled jí zamotal hlavu. V jeho očích už neviděla rozpaky ani starostlivost.

„Od manželského lože nás dělí sotva pár hodin,“ připomněl jí hlasem tak ochraptělým, že ho málem nepoznala. „Předpokládám, že událost, které jste byla dnes v noci svědkem, ve vás vyvolala pocity, jimž ještě nerozumíte. Ani nevíte, jak mě těší, že vás tyto pocity spíše fascinují, než odpuzují, což by se mnohým ženám mohlo stát. Brzy se ale stanete mou ženou a tohle postavení si zaslouží plný respekt.“

„A v altánku byste mě nerespektoval?“

Chvilku ji zaraženě sledoval, pak zvrátil hlavu dozadu a zasmál se. Zahradou se rozezněl hutný hluboký zvuk jeho smíchu. Jess překvapilo, jak ho upřímný smích změnil. Náhle byl mnohem přístupnější a možná… Možná i hezčí.

Benedict si ji k sobě přivinul a políbil ji na spánek. „Jste poklad.“

„Podle toho, co jsem pochopila,“ začala šeptem a přitiskla se k jeho teplému tělu, „dlí v manželských postelích povinnosti, zatímco pro rozkoš se chodí za milenkami. Budete považovat za vadu charakteru, pokud se vám svěřím, že by mě potěšilo, kdybyste mě vnímal spíše jako milenku než jako manželku? Alespoň co se ložnice týče?“

„Ne… Vy nemáte chyby. Jste tou nejdokonalejší ženou, jakou jsem kdy viděl.“

K dokonalosti však měla daleko, uvědomovala si. Stačilo se podívat do nedávné minulosti. Zakrývat své nedokonalosti pro ni bylo nezbytným uměním a naučila se mu už dávno.

Jak jen mohl Caulfield vycítit, že ho uposlechne a bude se na něj dívat? Jak mohl odhalit něco, o čem ani ona sama nevěděla?

Ať už to zjistil jakkoliv, cítila příjemnou úlevu, že Benedict v jejím náhlém poznání nevidí nic hrozivého ani nežádoucího. Vlídný snoubencův přístup jí dodal odvahy. „Smím doufat, že ve mně naleznete zalíbení i po této stránce?“

„To je více než pravděpodobné.“ Benedict jí přitiskl rty na ústa a vzal jí slova úlevy a vděku, která se jí drala na jazyk. Líbal ji něžně a opatrně, zároveň však sebejistě. Jess uchopila Benedicta za klopy kabátu, hruď se jí dmula bojem o dech, který jí bral z úst.

Jeho jazyk vklouzl Jess mezi rty a vzápětí je otevřel. Když jí následně vstoupil do úst, málem se jí podlomila kolena. Přitiskl si ji silněji k tělu a Jess na boku pocítila tlak, který prozrazoval jeho touhu. Prsty jí hnětl nahou pleť a zrychlující se tempo hovořilo o rostoucím vzrušení. Když se od ní odtrhl, přiložil si hlavu k jejímu spánku. Dýchal rychle a přerývaně.

„Dobrý Bože,“ zavrčel. „Jsi nevinná a čistá, přesto jsi mě svedla mistrovským uměním.“

Pak ji chytil do náručí a rychlým krokem s ní zamířil do altánku.

Temperance, která správně vyhodnotila vzrušenou atmosféru, tiše cupitala za nimi. Pak se posadila na schůdky, kde s nebývalým klidem sledovala východ slunce.

Kapitola 1

O sedm let později…

„Prosím, ještě to zvaž.“

Jessica, lady Tarleyová, se natáhla přes malý čajový stolek v salonu Regmontových a krátce pohladila sestru po ruce. „Myslím, že bych už měla jet.“

„Proč?“ Hester smutně stáhla koutky úst dolů. „Pochopila bych to, kdyby tu s tebou byl Tarley, ale když tu není… Je bezpečné, abys jela tak velkou vzdálenost sama bez doprovodu?“

Tutéž otázku si Jess položila už mnohokrát, ale nikdy nenalezla jednoznačnou odpověď. Byla však rozhodnuta jet. Do klína jí spadl kratičký časový úsek, kdy měla šanci vykonat něco neobyčejného. Pochybovala, že ještě někdy takovou příležitost dostane.

„Samozřejmě, že je to bezpečné,“ pronesla a opět se napřímila. „Tarleyho bratr Michael, vlastně bych o něm nyní měla hovořit jako o Tarleym, mi už na cestu všechno připravil. V přístavišti bych se také měla sejít s někým z domácnosti. Neboj, všechno dobře dopadne.“

„Příliš jsi mě neuklidnila.“ Hester si pohrávala s uchem čajového šálku vkusně zdobeného nádhernými květinovými motivy. Vypadala zamyšleně a nešťastně.

„Sama jsi kdysi chtěla cestovat do dalekých krajů,“ připomněla jí Jess. Mrzelo ji, že její sestra vypadá tak sklíčeně. „Copak jsi už touhu po dálkách ztratila?“

Hester vzdychla a zadívala se z blízkého okna. Skrz záclony, jež zaručovaly jisté soukromí, mohl člověk sledovat vytrvalý proud lidí a vozů na Mayfair. Jess ale veškerou pozornost věnovala jen a jen sestře. Hester vyrostla v nádhernou mladou dámu, která vzbuzovala obdiv díky neokázalému půvabu a úchvatným zeleným očím obklopeným hustými tmavými řasami. Dříve bývala vnadnější a živější než Jess, čas však tyto rysy obrousil a z Hester se stala štíhlá a dokonale elegantní dáma. Hraběnka Regmontová si vydobyla pověst zdrženlivé a umírněné ženy, což Jess nepřestávalo udivovat, vzhledem k tomu, jak okouzlující a společenský byl lord Regmont. Vinila z té změny jejich otce, oplývajícího jednak přebujelou hrdostí, jednak nenávistí k ženám.

„Jsi bledá a pohublá,“ poznamenala Jess. „Je všechno v pořádku?“

„Je mi líto tvé ztráty. A také se musím přiznat, že nespím dobře od chvíle, kdy jsi mi řekla o svém úmyslu vydat se na cesty.“ Hester se jí zadívala přímo do očí. „Nedokážu zkrátka pochopit tvé pohnutky.“

Uběhl už skoro rok od chvíle, kdy Benedict odešel na věčnost po tříměsíční vážné nemoci. Měla tedy dost času na to, aby dospěla do stadia, kdy přijme život bez něho. Přesto nad ní visela bolest jako mlha nad vodou. Rodina i přátelé jí radili, aby už konečně zapomněla na minulost, ona však netušila, jak by to měla dokázat. „Musím získat odstup od minulosti, abych se mohla podívat do budoucnosti.“

„Myslíš, že postačí, když odjedeš ze země?“

„Loni v zimě to nestačilo. Nyní máme před sebou další sezonu. Pořád se potácíme pod tím mrakem bolesti, který se nade mnou vznáší. Budu se muset vymanit z rutiny, do níž jsem zapadla. Jinak se nepohneme dál.“

„Proboha, Jess,“ pobledla Hester. „Nemůžeš přece tvrdit, že nás musíš opustit stejně jako Tarley, abychom se všichni uzdravili. Pořád jsi mladá a můžeš se znovu provdat. Tvůj život ještě zdaleka neskončil.“

„Souhlasím. Prosím, nedělej si o mě starosti.“ Jess dolila Hester čaj do šálku a vhodila do něj dvě kostky cukru. „Odjedu jen na tak dlouho, abych stihla zařídit všechno potřebné pro prodej plantáží. Vrátím se odpočatá a svěží, což zase posílí všechny, kteří mě mají rádi a dělají si o mě starosti.“

„Pořád nechápu, proč ti to všechno odkazoval. Co si proboha myslel?“

Jessica se láskyplně pousmála, pak se rozhlédla po útulném salonku zdobeném žlutými hedvábnými tapetami s modrými květinovými motivy. Hester to tu předělala krátce po svatbě a tento styl dokonale odrážel optimismus, jímž tehdy oplývala. „Chtěl, abych byla dokonale soběstačná. Měl k tomu i sentimentální důvody. Tarley moc dobře věděl, jak se mi líbila naše cesta do Kalypsó.“

„Sentiment je dobrý, pokud tě ovšem nevyžene na cestu přes polovinu zeměkoule,“ zamumlala nevrle Hester.

„Ale já tam chci jet. Dokonce bych řekla, že jet musím. Vnímám to jako rozloučení.“

Hester nesouhlasně zamručela a konečně rezignovala. „Musíš mi ale slíbit, že mi napíšeš a vrátíš se, jakmile to půjde.“

„Samozřejmě. A ty mi slib, že odepíšeš.“

Hester přikývla a uchopila šálek. Pak vypila jeho horký obsah jediným mocným hltem, což sice nepůsobilo ani trochu elegantně, nápoj však sliboval povzbuzení.

Jess tomu rozuměla. Sama by je potřebovala, jelikož se blížilo první výročí Tarleyho smrti. „A přivezu ti nějaké dárečky,“ slíbila co možná bezstarostným tónem ve snaze vyvolat v sestřině posmutnělé tváři úsměv.

„Hlavně přivez sebe,“ odtušila Hester a pohrozila vztyčeným ukazovákem.

To gesto Jessice připomnělo dětství. Nemohla odolat a zeptala se. „Kdybych tam musela zůstat déle, přijela bys za mnou?“

„Regmont by to nikdy nedovolil. Nicméně bych mohla někoho přemluvit, aby se za tebou vypravil. Třeba některou z těch dam, co se tolik starají o tvé blaho…“

Jess se teatrálně otřásla. „Rozumím, má bezcitná sestro. Vrátím se, jak rychle to jen půjde.“

Alistair Caulfield stál v kanceláři svých doků, když se za ním otevřely dveře. Dovnitř se vehnal vzduch prosycený solí a vytrhl mu z ruky seznam nákladu, který se právě chystal založit.

Obratně ho zachytil a ohlédl se přes rameno. Když příchozího poznal, udiveně se zarazil. „Michaeli.“

I oči nového lorda Tarleyho se rozšířily překvapením, pak se mu na rtech objevil unavený úsměv. „Alistaire, ty mizero, proč jsi mi neřekl, že jsi ve městě?“

„Právě jsem se vrátil.“ Vložil seznam do příslušné složky a zavřel zásuvku. „Jak se daří, mylorde?“

Michael si sundal klobouk a prsty si pročísl tmavě hnědé vlasy. Přijetí Tarleyho titulu jeho široká ramena tížilo mnohem víc, než by Alistair očekával. Byl oblečen do ponurých odstínů hnědé a neustále zatínal v pěst levičku s pečetním prstenem Tarleyů, jako by si na něj pořád nemohl zvyknout. „Daří se, jak by se za takových okolností dalo očekávat.“

„Upřímnou soustrast tobě i rodině. Dostal jsi můj dopis?“

„Ano, dostal. Díky. Chtěl jsem ti odpovědět, ale měl jsem stále tak málo času. Loňský rok mi utekl neuvěřitelně rychle… Ještě jsem ani nestačil popadnout dech.“

„Rozumím.“

Michael přikývl. „Jsem rád, že tě opět vidím, drahý příteli. Byl jsi pryč tak dlouho.“

„To víš, život obchodníka…“ Mohl by toho vyřídit víc, ale kdyby zůstal v Anglii, mohl by se setkat s otcem nebo s Jessikou. Otec si na Alistairovy obchodní úspěchy stěžoval se stejnou vervou, jako si kdysi stěžoval, že nemá žádný cíl ani odhodlání. Matku jeho výčitky doháněly k pláči a Alistair chodíval domů co možná nejméně, jen aby se jim vyhnul.

A co se Jessiky týče, ta se ho stranila, kdykoliv se k sobě náhodou přiblížili. Když viděl, jak ji manželství s Tarleym proměnilo, naučil se jednat stejně. Třebaže se chovala odměřeně jako dřív, Alistair vnímal, jak její smyslná povaha rozkvétá, což pozoroval na způsobu Jessičiny chůze i ve vědoucím pohledu velkých šedých očí. Ostatní muži toužili po jejích tajemstvích, ale Alistair dokázal prohlédnout ten závoj, kde spatřil právě tu ženu, po níž prahnul. Navždy měla zůstat mimo jeho dosah, navždy měla jitřit jeho mysl. Vzpomínka na ni se mu doslova vpálila do paměti žhnoucí touhou a dotekem mládí. Za ty roky se jeho chtíč ani trochu nezmenšil.

„Jsem rád, že jsi v sobě objevil takový obchodnický talent,“ pronesl uznale Michael. „Tvoji kapitáni jsou jediní, jimž důvěřuji natolik, že jim svěřím svou švagrovou, až pojede na Jamajku.“

Jen díky dlouholetému tréninku na sobě nedal Alistair nic znát, přesto mu tato zpráva doslova vyrazila dech. „Lady Tarleyová má v úmyslu plout do Kalypsó?“

„Ano, hned ráno. Proto jsem také za tebou přišel. Chtěl jsem si s kapitánem promluvit osobně a přesvědčit se, že se o ni po příjezdu postará.“

„Kdo s ní bude cestovat?“

„Jen její služka. Rád bych ji doprovodil sám, ale teď nemohu odjet.“

„A nebude chtít cestu odložit?“

„Ne.“ Michael se ušklíbl. „A já jí to těžko rozmluvím.“

„Nedokážeš jí odporovat,“ opravil ho Alistair a přesunul se k oknu, odkud viděl celé Západoindické doky. Lodě vplouvaly do severního přístaviště vyložit cenný náklad. Pak se přesouvaly do jižního, kde je opět naložili. Okolo přístaviště stála vysoká cihlová zeď, která měla zastavit hotovou epidemii loupeží a krádeží bující v londýnských přístavech. Podobná zeď zvyšovala i konkurenceschopnost jeho společnosti mezi majiteli pozemků v západní Indii, kteří vyžadovali bezpečnou dopravu zboží.

„To ale nedokáže ani Hester… Tedy lady Regmontová.“

Poslední dvě slova pronesl s jistými obtížemi. Alistair už přítele dávno podezříval, že k mladší sestře lady Jessiky chová hlubší city, a předpokládal, že se jí začne dvořit. Místo toho však Hester představili na dvoře a rychle zasnoubili, čímž zlomili srdce nejednomu případnému nápadníkovi. „A proč chce tolik odjet?“

„Benedict jí odkázal plantáže a Jessica tvrdí, že chce na prodej dohlédnout osobně. Obávám se ovšem, že ji bratrova smrt hluboce zasáhla a nyní hledá nějaký cíl. Pokoušel jsem se jí nějak pomoci, ale měl jsem příliš práce.“

Alistair se rozhodl pro přísně neutrální odpověď. „Mohu jí v jejím úsilí trochu pomoci. Mohl bych ji například provést nezbytnými počátečními transakcemi a obstarat jí informace, po nichž by jinak pátrala celé měsíce.“

„To je šlechetná nabídka,“ odtušil Michael a pátravě se na přítele zadíval. „Právě ses ale vrátil. Nemohu po tobě chtít, abys zase tak rychle odjel.“

Alistair se otočil a řekl: „Moje plantáže sousedí s Kalypsó a chci expandovat. Mohl bych je od ní odkoupit. Samozřejmě bych jí nabídl velmi slušnou cenu.“

Napětí v Michaelově tváři vystřídala úleva. „To by mi udělalo radost. Hned s ní promluvím.“

„Možná bys to měl nechat na mně. Pokud hledá cíl, jak říkáš, pak si nejspíš bude chtít ponechat kontrolu nad všemi záležitostmi. Měla by mít možnost zvolit si podmínky i rychlost obchodu tak, aby to vyhovovalo jí. Já mám spoustu času, ty ne. Věnuj se své práci, starosti s lady Tarleyovou přenechej mně.“

„Vždycky jsi byl dobrý přítel,“ poznamenal Michael. „Doufám, že se do Anglie brzy vrátíš, tvé zkušenosti i rady bych v obchodě využil. Do té doby povzbuzuj Jessiku, aby co nejčastěji psala, a dej mi vědět, jak se bude vyvíjet situace. Rád bych ji viděl zpátky, než se na zimu vrátíme do země.“

„Udělám, co bude v mých silách.“

Když Michael opustil kancelář, zůstal Alistair ještě několik minut mlčky stát a pak přešel ke stolu. Sestavil seznam zásob tak, aby na cestu vytvořil co možná nejpříjemnější prostředí. Rychle také provedl nepatrnou, zato velmi nákladnou změnu na seznamu cestujících a přesunul dva pasažéry na jinou ze svých lodí.

On, Jessica a její služka budou na palubě Acheronu jedinými cestujícími kromě členů posádky.

Pár týdnů se tedy bude nacházet v jeho blízkosti… A on tuto výjimečnou příležitost nehodlal promarnit.

Z důvěrně známého pohodlí kočáru hleděla Jessica na elegantní loď pohupující se na hladině. Pohledem přejížděla po hrdé linii paluby lesknoucí se čistotou a po třech závratně vysokých stěžních. Byla to jedna z nejvelkolepějších lodí, jakou kdy viděla. Měla to však předpokládat, protože Michael ji na cestu připravoval až s úzkostlivou starostlivostí. Opravdu si dal hodně záležet, aby jí zajistil dokonalé pohodlí. Podezírala ho, že mu starost o švagrovou pomáhá vyrovnat se s bratrovou smrtí. Chápala ho, ona se zase rozhodla před bolestí utéci.

Vůně oceánu opět přitáhla její pozornost k rušným a hlučným západoindickým dokům. Srdce se jí rozbušilo vzrušením… Anebo obavami. Společnost na nádherném karibském ostrově toho o ní věděla jen málo a tamní životní tempo i společenské vztahy byly mnohem uvolněnější. Už se těšila na příjemné chvilky samoty po posledních několika měsících všudypřítomné, byť dobře míněné péče.

Jess sledovala, jak sluhové chvatně vynášejí po lávce na palubu její cestovní truhly. Jasná modř penningtonských livrejí ostře kontrastovala s barevně mnohem méně výraznými oděvy námořníků. Brzy už neměla důvod déle setrvávat v kočáře.

Se sluhovou pomocí vystoupila, urovnala si sukni a vykročila, aniž by se jedinkrát ohlédla. Jakmile nastoupila na palubu, ucítila pod nohama pohyb korábu a chvíli ten pocit vstřebávala.

„Lady Tarleyová.“

Jess se ohlédla a spatřila mohutného muže elegantního zevnějšku. Poznala v něm kapitána, ještě než stačil cokoliv říci.

„Kapitán Smith,“ představil se a s úklonou uchopil do dlaně podanou ruku. „Je mi ctí, že se se mnou budete plavit, mylady.“

„Potěšení je na mé straně,“ řekla a oplatila kapitánovi úsměv, který se zrodil v útrobách jeho hrubého bílého plnovousu. „Velíte impozantnímu plavidlu, kapitáne.“

„To máte pravdu, mylady.“ Pozdvihl krempu klobouku, aby si mohl Jess lépe prohlédnout. „Považoval bych za čest, kdybyste mi dělala společnost při večeřích.“

„Děkuji, velice ráda.“

„Výborně.“ Kapitán pokynul mladému námořníkovi. „Tady Miller vás zavede do kajuty. Budete-li mít nějaké otázky nebo přání, řekněte Millerovi, on se o vše postará.“

„Jsem vám zavázána.“

Kapitán se opět začal věnovat přípravám lodi k vyplutí a Jessica se obrátila k Millerovi, jemuž nemohlo být víc než sedmnáct.

„Mylady.“ Pokynul jí ke schůdkům vedoucím na spodní palubu. „Tudy, prosím.“

Šla za ním do středu lodi a přitom obdivovala odvahu mužů, kteří šplhali po lanoví jako malí pracovití krabi. Jak ale sestupovala do nitra plavidla, uchvátil ji jeho působivý interiér.

Schodiště a chodbičky doslova zářily čistotou, stejně jako mosazné kliky či závěsy na lampy. Netušila, co ji čeká, ale taková pozornost ji mile překvapila. Miller se zastavil přede dveřmi a zaklepal, načež následovalo hlasité zvolání: „Vstupte.“ Jess podle hlasu ihned poznala svou komornou Beth.

Kajuta, do níž vstoupila, byla malá, ale dobře vybavená. Nacházela se v ní úzká postel, malé obdélníkové okno a dřevěný stůl se dvěma židlemi. Na jediné truhle, která se do kajuty vešla, stála bedýnka s lahvemi jejího nejoblíbenějšího klaretu. I když šlo nejspíš o tu nejmenší místnost, v jaké kdy měla přebývat, připadal jí stísněný prostor poměrně útulný. Zejména pak ocenila, že během několika následujících týdnů nebude muset vymýšlet odpovědi, aby uspokojila a uklidnila ostatní.

Zvedla ruce, povolila sponu, která jí přidržovala klobouk na hlavě, a obojí podala Beth.

Miller se nabídl, že ji přijde v šest hodin vyzvednout, aby ji doprovodil k večeři. Pak opustil kajutu a zamířil uličkou zpět na palubu.

Komorná se kousla do spodního rtu a radostně se zatočila do  kruhu. „To je takové dobrodružství, mylady! Tolik se mi po Jamajce stýskalo.“

Jess vydechla, aby uvolnila napětí, které jí drtilo vnitřnosti, a pak se usmála. „A po jistém mladíkovi…“

„Ano,“ přitakala rozpačitě komorná. „Po tom taky.“

Během těch několika posledních dní se pro ni Beth stala hotovým darem z nebes. Zatímco všichni ostatní ji od jejího úmyslu zrazovali, Beth jí dodávala odvahu.

„Dobrodružství…,“ zopakovala zasněně Jess. „Ano, to asi bude.“

Když se krátce před šestou ozvalo zaklepání na dveře kajuty, seděla Jess nad rozečtenou knihou. Zdráhavě vstala. Beth zrovna za malým stolem látala punčochy a její tichá společnost Jessiku uklidňovala.

Komorná odložila šití a přešla ke dveřím. Když je otevřela, objevila se v nich tvář mladého námořníka Millera. Plaše se usmál, čímž odhalil křivé zuby. Jess tedy poslala komornou, aby se šla také najíst, a pak následovala mladého námořníka do kapitánovy kajuty. Jak se blížili k širokým dveřím na konci chodbičky, ozvaly se tóny houslí, které zvolna sílily. Neznámý hudebník nástroj dokonale ovládal a hrál pomalou příjemnou melodii. Jessiku hudba okouzlila, a tak přidala do kroku. Miller zaklepal na dveře a poté vstoupil, aniž vyčkal na vyzvání. Pak galantním pokynutím ruky pozval Jessiku do prostorné kajuty.

Vstoupila dovnitř s nacvičeným úsměvem na rtech a pohledem ihned vyhledala kapitána Smithe, který se za dlouhým stolem bez otálení postavil. Spolu s ním tam byli další dva gentlemani: první důstojník a lodní lékař. Vyměnila si s nimi několik zdvořilostních poznámek a potom se otočila k neznámému houslistovi. Ten stál zády k ní u dlouhého okna, které se táhlo přes celou záď. Neměl na sobě frak, takže Jess chvatně odvrátila pohled. Když k ní ale kapitán přistoupil, aby ji uvedl ke stolu, odvážila se a ještě jednou rychle pohlédla na toho skandálně polooblečeného muže. Ve výhledu jí nebránily žádné šosy, a tak se jí nabízel pohled na jeho hýždě, které za to skutečně stály. Tuto část mužské anatomie doposud neměla příležitost důkladně prostudovat. Musela připustit, že kradmý pohled na odhalené půlky, notabene tak pevné a pěkně tvarované, byl překvapivě příjemný.

Při konverzaci s kapitánem pokukovala stále častěji po záhadném černovlasém hudebníkovi, který dokázal z houslí vykouzlit tak příjemné tóny. Při ladných a zkušených pohybech paže se mu napínaly svaly na zádech a ramenou, což ji v tu chvíli naprosto fascinovalo. Mužské tělo bylo o tolik širší a silnější než tělo ženy… Bylo schopné prudkého útoku i uhlazených elegantních pohybů.

Pak skladba skončila. Houslista odložil nástroj a uklidil jej do pouzdra, které leželo na vedlejší židli. Jess v tu chvíli zahlédla jeho profil a celým tělem jí projela vlna nepříjemného pocitu, že onoho neznámého už někde viděla. Zvedl složený frak ležící na židli a pomalu se do něj nasoukal. Nikdy by neřekla, že pohled na akt oblékání v ní může vyvolat takové vzrušení jako svlékání. Tento muž to však dokázal. Elegantní střídmost jeho pohybů byla jednoznačně smyslná, což dokonale ladilo s neochvějnou sebejistotou a rozhodností, která z něho sálala.

„A tohle,“ řekl kapitán a pomalu ukázal na černovlasého gentlemana, „je pan Alistair Caulfield, majitel tohoto úžasného plavidla a vynikající houslista, což jste mohla slyšet na vlastní uši.“

Jess by odpřisáhla, že se jí v tu chvíli zastavilo srdce. Caulfield se k ní otočil čelem a přivítal ji dokonalou elegantní poklonou. Hlava mu však ani o centimetr neklesla a jeho pohled ani na vteřinu neuhnul z jejích očí.

Dobrý Bože…

Kapitola 2

Jaká mohla být pravděpodobnost, že se na téhle plavbě potkají?

Mladík, jehož kdysi letmo znala, se jen vzdáleně podobal muži, který před ní stál nyní. Alistair Caulfield už nebyl chlapecky pohledný. Rysy mu zhrubly a jeho tvář nabyla mužného vzezření. Temné lomené obočí a husté řasy lemovaly jeho bezbožné, jasně a hluboce modré oči. Ve slábnoucím světle zapadajícího slunce a mihotajících se plamíncích terpentýnových lamp se Alistairovy vlasy černé jako uhel leskly zdravím a silou. Dříve byl nápadně krásný. Nyní zmohutněl, působil světáčtěji a dospěleji… Impozantně!

A proklatě mužně.

„Lady Tarleyová,“ pozdravil ji a napřímil se. „Jsem nesmírně rád, že vás opět vidím.“

Měl zvučnější a hlubší hlas, poznala však ten odstín, který byl měkký a lehce mručivý. Připomínal jí předení kočky. Pohyboval se se stejnou lehkostí šelmy; navzdory impozantní tělesné konstituci byl jeho krok ladný a sebejistý. Hleděl zpříma a pronikavě, jako by ji zkoušel. Vyzýval. Stejně jako dříve měla i nyní pocit, jako by jí nahlížel přímo do srdce a nutil ji, aby to popírala.

Rozechvěle se nadechla a zastavila se, aby mu podala ruku. „Pane Caulfielde. Je to už dávno, co jsme se naposled viděli.“

„Roky.“

Díval se na ni tak důvěrně, že si ihned vybavila onu noc v penningtonských lesích. Z dlaně, kterou držela jeho ruku, se jí po těle rozlévala vlna horkého potu.

Caulfield pak pokračoval: „Přijměte, prosím, moji upřímnou soustrast s vaší nedávnou ztrátou. Tarley byl skvělý muž. Obdivoval jsem ho a měl jsem ho rád.“

„Děkuji, velice si toho cením,“ podařilo se jí pronést, i když jí náhle vyschlo v ústech. „Přijměte soustrast i ode mě. Zarmoutilo mě, když jsem se dozvěděla o skonu vašeho bratra.“

Caulfieldovi ztuhly rysy. Uvolnil sevření, a jak stahoval ruku, přejel jí zlehka prsty po středu dlaně. „Dvou bratrů.“

Jess si rychle přiložila ruku k tělu a nenápadně si dlaň otřela o látku sukně. Zbytečně. Příjemné mravenčení, které jeho dotyk vyvolal, se nedalo setřít.

„Mohu vás tedy poprosit?“ zeptal se kapitán a pokynul hlavou směrem ke stolu.

Caulfield se posadil na lavičku přímo naproti Jess. Zprvu cítila rozpaky, on se však tvářil, jako by na tu chvíli v penningtonském lese zapomněl v okamžiku, kdy přinesli jídlo. Usilovně se snažila udržet plynulost konverzace, proto rozhovor směrovala k tématům týkajícím se lodi a plavby. Všichni přítomní ji ochotně následovali. Určitě byli rádi, že se nemusejí soustředit na její poměrně jednotvárný život, který muže jistě zajímal jen málo. Následovala tedy překvapivě příjemná hodina jídla a konverzace, jakou doposud nezažila. Muži se v její přítomnosti pouze zcela výjimečně bavili o obchodních záležitostech.

Brzy pochopila, že Alistair Caulfield dosáhl coby obchodník velkého úspěchu. Sám se o tom ani slůvkem nezmínil, zúčastnil se ale diskuse o obchodu, z níž vyplynulo, že se zajímá i o ty nejnepatrnější detaily svých aktivit. Byl také velmi vybraně oblečen. Kabát měl z šedozeleného sametu, který se Jessice opravdu líbil. Moderně střižená ramena navíc zvýrazňovala jeho svalnatou postavu.

„Plavíte se na Jamajku často, kapitáne?“ zeptala se Jess.

„Ne tak často jako jiné lodě pana Caulfielda.“ Opřel si lokty o desku stolu a začal si mimoděk pohrávat s plnovousem. „Nejčastěji plujeme do Londýna. Ostatní mají přístaviště v Bristolu nebo v Liverpoolu.“

„Kolik lodí tam máte?“

Kapitán se zadíval na Caulfielda. „Uf, kolik jich tam teď může být? Pět?“

„Šest,“ opravil ho Caulfield a zabodl oči přímo do Jessiných.

Oplatila mu pohled jen s vypětím všech duševních sil. Nedokázala popsat, proč se tak cítí. Připadalo jí najednou, jako by se tenkrát v noci Caulfield miloval s ní, ne s lady Trentovou. Když se tehdy jejich pohledy setkaly, stalo se mezi nimi cosi nepopsatelného. Vzniklo mezi nimi spojení a Jess neměla tušení, jak by je měla přerušit. Věděla o něm něco, co vědět neměla, a neexistoval už způsob, jak se vrátit k blažené nevědomosti.

„Gratuluji vám k takovému úspěchu,“ zamumlala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sedm let hříchu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.