AUDREY MAGEEOVÁ

SLIB

Audrey Mageeová

SLIB

INTIMNÍ PŘÍBĚH Z VÁLKY

Pro Johnnyho

Copyright © Audrey Magee, 2014

Original English title: THE UNDERTAKING

Translation © Milena Pellarová, 2015

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-734-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-733-5 (mobi)

1

ODTÁHL od sloupku ostnatý drát, takže na vyprahlé zemi vzniklo holé místo. Pak z náprsní kapsy uniformy vyndal fotografii, přitiskl ji na sloupek a přivázal motouzem. Ženiny vlasy a krk pod motouzem zmizely, ale tvář byla pořád vidět. Chviličku se díval na zasmušilé oči a trucovitě našpulené rty, potom udělal na provázku uzel a odplivl si. Takhle to musí stačit.

Navzdory vířícímu prachu a kamínkům si lehl, aby se v posledních paprscích letního slunce trochu prohřál. Zatímco bude čekat, chtěl si odpočinout a na nic nemyslet. Země však byla tvrdá jako kámen a slunce moc pálilo, a tak se za pár minut posadil. S cigaretou v ústech hleděl před sebe na pláň chvějící se vedrem, až rozeznal tělnatého kaplana. V chůzi komíhal rukama, aby měl rychlejší krok, ale zjevně mu to moc nepomáhalo. Když konečně dorazil, tiše nadával, funěl a na bílý kolárek mu kapal pot.

„Proč jste tak zatraceně daleko?“ zeptal se.

„Chtěl jsem naprosté soukromí.“

„No, tady ho máte. Připravil jste se?“

„Ano.“

„Tak se do toho pustíme. Měli bychom to akorát stihnout.“

Kaplan vytáhl z kapsy pero a zmuchlaný papír.

„Vy jste tedy ženich, vojíne?“

„Ano.“

„A vaše jméno?“

„Peter Faber.“

„Kde jsou svědci?“

„Tamhle.“ Faber ukázal na tři muže stočené ve spánku do klubíčka.

Kaplan k nim přistoupil a do jednoho po druhém strčil nohou.

„Jsou namol.“

Faber vypouštěl k modré obloze kroužky kouře a neodpověděl.

„Namazal jste se taky, Fabere?“

„Zatím ne.“

Kaplan kopl do vojáků silněji a ti se s reptáním posadili.

„Takže jdeme na to. Zhasněte tu cigaretu, Fabere, a stoupněte si. Měl byste projevit trochu víc úcty.“

Faber zamáčkl cigaretu do hlíny, dlouhýma hubenýma rukama se opřel o zem a pomalu se napřímil.

„Člověče, odhrňte si aspoň vlasy,“ přikázal mu kaplan. „Koho si berete?“

„Katharinu Spinellovou.“

„To je ona, tady na té fotografii?“

„Pokud vím.“

„Pokud víte?“

„Nikdy jsem se s ní nesetkal.“

„A přesto se s ní hodláte oženit?“

„Ano.“

„To tedy máte odvahu.“

„Chci se dostat z téhle smradlavé díry.“

Kaplan něco na papír napsal a pak si ho i s perem zase strčil do kapsy.

„Dobře, začneme. Kde máte helmu?“

„Tam pod fotografií.“

„Pojďte sem a dejte na helmu pravou ruku,“ vybídl kaplan vojáky.

Několikrát do sebe lokty a koleny vrazili, ale pak si všichni kolem zaprášené a promáčknuté helmy dřepli.

„Nejdřív ženich.“

Faber položil ruku na kov, ale hned ucukl.

„Sakra, pálí jako oheň.“

„Snad vás neubyde. Dělejte, doma je už za minutu dvanáct.“

Faber si přes dlaň přetáhl rukáv.

„To nejde, musíte ji mít holou.“

Kaplan nabral hrst hlíny a helmu posypal.

„Tak honem.“

„Děkuju.“

Faber položil dlaň na helmu a kamarádi to udělali po něm. Potom kaplan chviličku mluvil a za pár minut Faber uzavřel manželství se ženou v Berlíně, s níž se nikdy nesetkal. Ta půldruhého tisíce kilometrů daleko v témž okamžiku podstoupila podobný obřad, jehož svědky byli její rodiče. Splnila tedy svou část vojenské smlouvy, která jemu zaručovala dovolenku a jí vdovskou penzi v případě, že manžel na bojišti padne.

„Tak to by bylo,“ oznámil kaplan. „Jste ženatý.“

Všichni mu potřásli rukou.

„Potřebuju se napít,“ prohlásil.

Vzal si helmu a vrátil se do tábora. Fotografii na sloupku nechal.

2

DLOUHO na ni nezdvořile civěl.

„Jsem Peter Faber,“ představil se nakonec.

„Já vím. Poznávám vás z fotografie.“

„Vy jste Katharina?“

Když přikývla, potřásl jí rukou. Překvapilo ho, jak má měkkou dlaň, a okouzlily ho tmavé vlasy, které jí padaly přes rameno. Pokusila se ruku odtáhnout.

„Mohla bych ji dostat zpátky?“

„Omlouvám se.“

Pustil ji, o krok couvl a stoupl si vedle torny a pušky. Ona zůstala u pootevřených dveří, o které se bokem opírala.

„Měl jste dlouhou cestu, pane Fabere?“

„Ano, hodně dlouhou.“

Zaclonila si oči před sluncem a upřeně se na něj zadívala.

„Kolik dní tu zůstanete?“

„Deset.“

Otevřela dveře.

„Pojďte dál.“

Zvedl výstroj a vstoupil do tmavé chodby bez oken. Položila si ruku přes nos a ústa. Strašně páchl. Poodstoupila od něj a vydala se nahoru po schodech.

„Bydlíme ve druhém patře.“

„Co znamená my?“

„Já a rodiče.“

„Nevěděl jsem, že žijete s rodiči.“

„Nevydělávám tolik, abych bydlela sama.“

„Aha. Co děláte?“

„Napsala jsem vám to. Pracuju jako písařka v bance.“

„Ano, jistě. Zapomněl jsem.“

Šel za ní po schodech zakrytých ošoupaným linoleem a pozoroval, jak jí buclaté hýždě napínají sukni. Ohlédla se.

„Nechcete s těmi věcmi pomoct?“

„Ne, díky.“

„Těší se, až vás poznají.“

Když otevřela dveře bytu, sundal si tornu z ramene.

„Já vám ji vezmu.“

„Je moc těžká.“

„Zvládnu to.“

Odtáhla tornu do jakési místnosti a vrátila se pro pušku.

„Tu si nechám.“

„Tady nejste na bojišti.“

„Stejně ji radši budu mít u sebe.“

Úzkou chodbou prošli do malé kuchyně, jejíž stěny se vlhce leskly. Rodiče vstali a nadšeně ho zdviženou pravicí pozdravili.

„Já jsem Günther Spinell,“ představil se Katharinin otec.

Faber mu potřásl rukou.

„Jsme moc pyšní, že máme v rodině už druhého vojáka.“

Faber pohlédl na stůl, na němž bylo prostřeno pro čtyři. Všiml si, že talíře i hrnky jsou otlučené a každý je z jiného servisu.

„Náš syn Johannes bojuje na sever od vás, pane Fabere. U Moskvy.“

„Chudák.“

„Je velice statečný.“

Katharinina matka pokývla hlavou s prošedivělými naondulovanými vlasy a ukázala na židli naproti oknu.

„Pane Fabere, posaďte se přece.“

Sundal si helmu, sumky a chlebník a složil je na úzký pult vedle sporáku. Potom klesl na židli a poškrábal si záda o opěradlo.

„Sedí se vám dobře?“

„Ano, skvěle.“

„Jakou jste měl cestu?“ zeptala se paní Spinellová.

„V noci byla ve vlaku velká zima.“

„To jste ještě nevyfasoval zimní kabát ani rukavice?“

„Zatím ne.“

„Myslíte, že Johannes je dostal?“

„Nevím.“

Paní Spinellová vytáhla z rukávu kapesník, přidržela si ho přes ústa a nos a odkašlala si.

„Katharino, otevři okno.“

Katharina se opřela o tabulku a pak se vyklonila ven. Zadíval se jí na zadek a na široké oblé boky. Zůstala u okna stát a zhluboka dýchala chladný říjnový vzduch.

„Pan Ewald rovná bedny,“ poznamenala.

Faber slyšel, jak dřevo dosedá na dřevo.

„To je náš hokynář,“ vysvětlil otec. „Loajální straník.“

„Dneska skončil brzy,“ prohodila paní Spinellová.

„Taky neměl moc co prodávat,“ řekla Katharina a otočila se zpátky do místnosti.

„Mami, měly bychom udělat kávu.“

Když si Faber zapálil, paní Spinellová postavila na stůl popelník ve tvaru hákového kříže.

„Patří Johannesovi, ale prozatím je váš.“

Obě ženy se mlčky pustily do práce.

„Už jste byl někdy v Berlíně?“ zeptal se pan Spinell.

„Ne.“

„Katharina vám ho později ukáže.“

Paní Spinellová nalila kávu a Katharina dala na talíř kousek piškotu.

„Je citronový.“

„Děkuju.“

Zvedl šálek s kávou, čichl si, ale pak ho zas postavil. Vzal piškot, slabě vzdychl a Spinellovi se rozesmáli.

„Promiňte,“ omluvil se. „Moučník jsem neměl už hrozně dlouho.“

„Jen do toho,“ řekla paní Spinellová. „Jezte.“

Strčil si piškot do úst a hned ho zapil, aby se sladká chuť s hořkou smísily. Když to udělal znovu, Katharina i rodiče se zase zasmáli.

„Je to strašně dobré, paní Spinellová.“

„Káva je pravá zrnková,“ podotkl pan Spinell. „Od mého přítele, doktora Weinarta.“

„A jedna sousedka nám věnovala vajíčka na piškot,“ dodala jeho žena. „Jako svatební dárek.“

„Komunistka,“ ucedil pan Spinell.

„Ale jdi, Günthere. Paní Sachsová je hodná ženská.“

„Tak se právě maskují, Esther. Schovávají se za sousedskou výpomoc.“

Katharina se napila, ale svůj piškot přisunula k Faberovi.

„Vezměte si ho. Těšíte se na něj víc než já.“

Když snědl její porci, dala mu ještě třetí. Potom se opřel a zapálil si další cigaretu.

„Kde učíte?“ zeptala se paní Spinellová.

„Na základní škole.“

„A máte stálé místo?“

„Ano. Ve škole, kam jsem kdysi sám chodil.“

„Takže vám ho budou držet?“

„Ano.“

„Ale učitelé moc nevydělávají. Dokážete Katharinu slušně uživit?“

Oba Spinellovi se na něj vyčkávavě zadívali, ale pak se otec zasmál.

„Manželka si věčně dělá s něčím starosti.“

„Snažím se jen chránit naši dceru, Günthere. Nechci, aby zažila to, čím jsem na konci minulé války prošla já.“

„To snad teď nebudeme probírat,“ odbyl ji pan Spinell.

„Ale ano, budeme. Představte si, pane Fabere, že jsem se musela hrabat v popelnicích, aby moje děti nekřičely hlady. Johannes plakal od rána do večera. Jsem si jistá, že má hlad i teď.“

„Mami, určitě jíst dostává.“

„Nevíš o čem mluvíš, Katharino. A nepochopíš mě, dokud na konci téhle války nebudou trpět tvoje děti.“

„Tentokrát to dopadne jinak,“ ujistil ji manžel. „Teď se nás každý bojí. Za pár měsíců zvítězíme.“

„Ale on bude pořád jenom učitel,“ namítla paní Spinellová.

Potící se zdi, tvrdá židle a otlučený porcelán zničehonic Fabera podráždily. Poposedl dopředu.

„Můj otec učí celý život a nikdy nám nic nechybělo,“ prohlásil.

„Ale bude to stačit i teď?“

„Matce to stačí.“

„Je asi skromná.“

„Je jako každá žena, která zasvětila život manželovi a dětem.“

„Od Kathariny můžete očekávat totéž,“ ujistil ho pan Spinell. „Bude z ní skvělá manželka a matka.“

„Ale k tomu potřebuje muže, který bude mít dobrou práci.“

„Esther, po válce bude mít učitelské povolání velkou společenskou prestiž. A teď mi, mladý muži, povězte něco o frontě. Jaké to je v Kyjevě?“

Faber se v židli zase opřel a zapálil si další cigaretu. Kouř vdechl hluboko do plic, a než ho pomalu a rovnoměrně vyfoukl, na chvilku ho zadržel. Pak odklepl a odkašlal si.

„Rusové jsou houževnatí, ale proti našim moderním zbraním nic nezmůžou.“

„Do Vánoc bude Rusko naše. Stojíme jen tři sta kilometrů od Moskvy a jsme neporazitelní,“ prohlásil pan Spinell.

„Vedeme si moc dobře.“

„Jsem na vás a na všechny naše vojáky pyšný.“

Faber znovu potáhl, vyfoukl kouř ke stropu a přikývl.

„Děkuju, pane Spinelle.“

„Až válka skončí, budeme mít tolik prostoru, potravin, vody a nafty, že nám vydrží na staletí. Vy a moje dcera si budete moct zabrat všechnu půdu, kterou budete potřebovat.“

„Uděláme to?“ zeptala se Katharina a pohlédla na Fabera.

„Co?“

„Odstěhujeme se na východ a založíme tam rodinu?“

Zůstal na ni zírat a navzdory tomu, že v místnosti bylo docela chladno, na něm vyrazil pot.

„Rusko je chudé, špinavé a venkovani tam žijí v chatrčích postavených z bláta. Jsem tady, protože to tam nemůžu vydržet.“

„Budou pro vás dělat,“ řekl pan Spinell. „Strhnete ty jejich chajdy a postavíte si krásný německý dům. Představte si, že byste měl vlastní hospodářství.“

„O sedlačení vůbec nic nevím.“

„To přece nevadí. Po válce budou mladí muži chodit do kurzů a pěstovat plodiny pro Německo se v nich naučí.“

„Své zemi sloužím rád, ale až válka skončí, vrátím se do darmstadtské školy.“

„Můžete dělat jiné věci, které víc vynášejí.“

„Učit mě baví.“

„Vypadáte jako schopný člověk.“

„Jsem schopný učitel.“

„Ale měl byste spoustu jiných příležitostí, zvlášť v Berlíně. Učit můžete, až budete starší a něco si naspoříte.“

Faber zamáčkl cigaretu do popelníku a pomalu se po místnosti rozhlédl.

„Jako vy, pane Spinelle?“

Katharina vstala a začala sklízet nádobí.

„Než se setmí, ukážu vám město.“

„Pane Fabere, moje majetková situace se brzy změní. A vaše by mohla taky.“

„Jsem se svým životem spokojený.“

„Dovolte mi, abych vás seznámil s doktorem Weinartem. Je to poctivý člověk a má skvělé konexe.“

Faber vstal. „Rozmyslím si to.“

Zvedl pušku.

„Měl byste ji nechat tady,“ řekla Katharina.

„Radši si ji vezmu.“

„To se nehodí. Půjdeme do parku.“

„Chci ji s sebou,“ odpověděl a vykročil ke dveřím.

„Chviličku strpení, musím si vzít kabát,“ upozornila ho.

Jako by ji neslyšel, odešel bez ní a seběhl po schodech na ulici, kde hokynář rozebíral stánek před obchodem. Pokývli si na pozdrav. Faber, kterému mrazivý vítr pronikal až do morku kostí, začal na špičkách poskakovat, třel si paže a poklepával si do nich. Za chvilku se ve vchodu objevila Katharina a zapínala si kabát, pod nímž jí byla vidět sukně.

„Mám dojít pro bratrův kabát?“ zeptala se.

„Ne, jsem v pohodě.“

„Vypadáš, že je ti zima.“

„Říkám, že ho nepotřebuju.“

Prošla kolem něj a zamířila do města, které neznal.

„Kam jdeme, Katharino?“

„Do parku k jezírku.“

„Mohla bys na mě počkat.“

„Proč? Ty ses taky neobtěžoval.“

Zastavil se a trochu shrbil ramena.

„Promiň. Musel jsem rychle vypadnout.“

„Chápu. S mými rodiči člověk dlouho nevydrží.“

„Ten výslech mě překvapil.“

„Jsou prostě takoví.“

„Jak to můžeš snést?“

„Mám léta praxe. Myslí to dobře. A líbíš se jim.“

„Matka mě nesnáší.“

„Ne, to není pravda. Jen chce pro mě to nejlepší.“

„A já dost dobrý nejsem?“

„Vždyť jsem její jediná dcera.“

„Myslí, že sis mohla najít někoho lepšího než učitele.“

„Tak nějak.“

„Koho čekala? Doktora? Právníka? Ti si písařky neberou.“

„Zřejmě ne, pane Fabere.“

Znovu ho předešla, takže za ní musel popoběhnout.

„Katharino, promiň.“

„Kancelář nám dala informace ještě o čtyřech dalších mužích. Jeden byl tlustý, ale jeho otec je doktor.“

„Matka chtěla, aby sis vybrala jeho?“

„Uhodls.“

Faber se zasmál.

„A místo něj dostala za zetě hubeného učitelského budižkničemu.“

„Vypadá to tak.“

„A kde je ten tlusťoch? Tady v Berlíně?“

„Ne, někde na ruské frontě.“

„V tom případě už moc tlustý není.“

Oba se zasmáli a Faber jí nabídl rámě. Zavěsila se do něj.

„A otec? Jak ten se na to dívá?“

„Od začátku mi tě schvaloval.“

„Tak proč ze mě chce mít sedláka?“

„Má zvláštní nápady. Ale s Weinartem by ses seznámit měl. Nemůže to škodit.“

„Řekl jsem, že si to nechám projít hlavou.“

Nestačila mu, a tak ho zatahala za rukáv, aby šel pomaleji. Zhluboka se nadechl a začal si při každém kroku vychutnávat tvrdý městský chodník pod nohama i vědomí, že je od Ruska nekonečně daleko. Cítil, že se k němu Katharina tiskne.

„Otci se ve skutečnosti líbíš.“

„Jak to víš?“

„Jsi voják a bojuješ na frontě. To mu úplně stačí.“

„Ano, tolik jsem pochopil. A co ty? Co si o mně myslíš?“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„Mám tě přesvědčit?“

„Můžeš to zkusit.“

Položil jí ruce na ramena, zacouval s ní ke vchodu do krámu, který už měl zavřeno, a políbil ji. Odstrčila ho a vrátila se zpátky na chodník. Pravou ruku si dala před ústa, protože se jí z jeho pachu dělalo zle.

„Píchla mě přezka na tvém opasku,“ vysvětlila.

Usmál se na ni. „Ty jsi zvláštní. Pojď, ukaž mi ten park.“

Znovu se do něj zavěsila. Prošli branou a zamířili k lavičce u jezírka. Na břehu tři chlapci využívali poslední denní světlo a dlouhými větvemi postrkovali po vodě lodičky.

„Je hezké zase sedět mezi stromy. Lesy v Rusku jsou hluboké, černé a nahánějí strach. Nesnáším je.“

„Je něco, co se ti na Rusku líbí?“

„Předtím jsem byl v Belgii a ta je civilizovaná. Lidi tam jsou jako my, ale Rusko je úplně jiné. Primitivní a nepřátelské.“

„Válka už brzy skončí.“

„Je to obrovská země a člověku se zdá, že nemá konce.“

„Tím líp pro nás.“

„Asi ano.“

Znovu k ní přiblížil ústa. Dovolila mu, aby jí vtiskl krátký polibek.

„Myslela jsem, že vojáci se na veřejnosti líbat nesmějí.“

„Novomanželovi by to nadřízení jistě odpustili.“

Zadíval se na jezírko a na vlnky, které chlapcům olizovaly botky. Katharina mu položila hlavu na rameno, ale odvrátila tvář.

„Proč ses oženil?“

„Chtěl jsem odtamtud. A ty?“

„Matka říkala, že bych díky manželství získala aspoň nějakou jistotu. Dělá to spousta děvčat.“

„Proč sis vybrala mě?“

Usmála se.

„Nevím, líbil ses mi. Zvlášť ruce.“

Obrátil je dlaněmi vzhůru a pak zase zpátky.

„Co je na nich hezkého?“

„Nevím.“

Dotkla se ho na palci.

„Máš je silné a šlachovité, líbí se mi to.“

„No jo, už vím. Tlusté ti vadí.“

Oba se zasmáli a on ji znovu políbil.

„Jsi hezčí, než jsem si myslel. Máš krásné vlasy, oči a úsměv. Proč se na fotce neusmíváš?“

„Matka tvrdila, že by to mohlo nápadníky odradit.“

„Musíš ji přestat poslouchat.“

„Kdybych to udělala, nebyl bys tady.“

Rozepnul jí kabát a pohladil ji po ňadrech.

„Jsi daleko hezčí, než jsem čekal.“

„To už jsi říkal. A cos vlastně čekal?“

„Nějakou ošklivější.“

„Proč by sis bral ošklivou?“

„Bůhví.“

Znovu se zasmáli a pak Katharina vstala. „Měli bychom jít.“

Prošli kolem větví, které chlapci nechali ležet na břehu.

„Co našemu manželství říkají tvoji rodiče?“ zeptala se.

„Ještě jsem jim to nenapsal.“

„Schválí ti ho?“

„Pochybuju. Neznají tě.“

„Ty taky ne.“

„Ne, ale já tě brzy poznám.“

„Jste si jistý, pane Fabere? Sebevědomí vám rozhodně nechybí.“

Vzala ho za paži.

„Musíme si pospíšit. Matka bude čekat.“

Paní Spinellová stála na konci chodby, a jakmile vstoupili do dveří, pohybem ruky Fabera vybídla, aby šel rovnou do koupelny. Vana už byla plná.

„Zubní pastou a mýdlem šetřete,“ poprosila ho. „Těžko se shánějí.“

„Ano.“

„Uniformu tam nechte.“

„Děkuju.“

Usmál se na Katharinu, zavřel dveře a začal se svlékat. Když ze sebe sundával vrstvy oblečení ztuhlého potem, na podlahu padaly hrudky ruské země. Prohlédl si v zrcadle opálený obličej a trup, bílé nohy a červená chodidla, která byla po měsících pochodu rozedřená a plná puchýřů, pak vlezl do vody a potopil si hlavu. Chvíli si hověl v teplém tichu a samotě, potom si opláchl prsa a poblahopřál si, že je nekonečně daleko od kamarádů, rámusu a zmatku, výbuchů, bzučení much a štěkotu kulometů i od hlasu Katharinina otce, který mu plánoval budoucnost. Další rodičovskou sestavu rozhodně nepotřeboval.

Pokrčil kolena a znovu dal hlavu pod hladinu. Chtěl zapomenout na červy vylézající z mrtvol a sladký pach smrti, z kterého se zvedal žaludek. Ve vodě si připadal jako zakuklený v tichu a nicotě. Chtěl tak zůstat, ale musel se vynořit, aby se nadechl. Z okraje vany vzal žínku a mýdlo a drhnul se tak dlouho, až voda úplně zhnědla.

Paní Spinellová nechala na stoličce u umyvadla čisté šaty, břitvu, kartáček na zuby a pastu. Tupou břitvou se oholil a pak si vyčistil zuby. Měl je tak zanedbané, že plival krev. Kalhoty mu byly krátké, ale košile padla. Nad ručně pleteným svetrem s hákovými kříži na rukávech chviličku zaváhal, pak si ho však natáhl a s vděčností zaznamenal, že krásně hřeje.

Jakmile otevřel dveře, paní Spinellová vyběhla z kuchyně.

„Je to hezký pocit být zase čistý,“ zamumlal.

Viděl, že očima kontroluje podlahu.

„Mohl byste tu vanu vypustit?“ požádala ho.

„Samozřejmě.“

„Večeře je na stole.“

„Bohužel jsem spotřeboval všechno mýdlo.“

„A zubní pastu?“

„Stejně jí tam bylo málo.“

Když přišel do kuchyně, Katharina s paní Spinellovou už seděly u stolu, na němž stál jediný černý hrnec. Zpod špatně těsnící pokličky stoupala pára.

„Sedněte si,“ vybídla ho paní Spinellová. „Najíte se s námi.“

Na manželův talíř naložila dušenou zeleninu a tři plátky masa. Faberovi dala stejně, ale sobě a Katharině o jeden plátek míň. Faber tiše žvýkal hovězí kližky a vytíral šedivým chlebem vodnatou omáčku. Po jídle měl pocit, že hlad posledních měsíců nic nedokáže zahnat.

3

PANÍ Spinellová se k dceři naklonila a do kapsy vybledlé modré zástěry jí strčila hnědý papírový sáček.

„Budeš ho potřebovat.“

„Co je to?“

„Prášek.“

„K čemu?“

„Má vši.“

„Cože? Jak to víš?“

Katharina se od dřezu otočila a podívala se na Fabera, který seděl vedle otce a prohlížel si Johannesovy trofeje a odznaky. Aniž přestal mluvit, prudce se poškrábal na hlavě.

„Ani neví, že se drbe,“ pošeptala matce.

„Voda je musela podráždit,“ odpověděla paní Spinellová. „Vybrala sis skvělého manžela.“

Katharina začala znovu umývat dřez, který byl už dávno čistý.

„Budeš ho muset odvšivit.“

„Ale vždyť ho vůbec neznám.“

„Jsi jeho žena. Jestli to neuděláš, budeš je mít taky. Dostaneme je všichni.“

„To je nechutné.“

„Může je mít i po těle. Musíš se ho zeptat.“

Katharina složila utěrku a začala z kredence vytahovat nádobí k snídani.

„Nech toho a postarej se o ty vši.“

„Ne. Nechci s ním nic mít.“

„Na upejpání je už moc pozdě.“

Katharina si utřela ruce do zástěry a pomalu si ji sundala.

„Petere, měli bychom probrat tvoje věci.“

„Tvůj bratr si vedl v hitlerjugend moc dobře.“

„Ano, byl tam za hvězdu. Vyhrával všechny závody.“

„A co ty?“

„Já nikdy nevyhrála nic. Buď jsem vypadla hned na začátku, nebo jsem skončila poslední.“

Usmál se a šel za ní do velké ložnice, kterou až do dnešního rána obývali rodiče. Katharina jejich věci vystěhovala, umyla podlahu i stěny, převlékla postel a z obou stran k ní postavila vázy s růžovými poupaty. Když teď otevřela dveře, ostře se nadechla.

„Panebože, tady to smrdí.“

„To je moje bagáž,“ řekl Faber. „Omlouvám se.“

Aniž rozsvítila, otevřela obě velká okna a vyhlédla na temnou ulici. Nebylo tam ani živáčka, protože už platil zákaz vycházení.

„Matka si myslí, že jsi zavšivený.“

„Nejspíš ano. Jako každý voják.“

„Jak jsi za mnou mohl přijít v takovém stavu?“

„Neuvědomil jsem si to. V Rusku se škrábeme všichni a už to ani nevnímáme. Mělas je někdy?“

„Občas tady máme hlad, ale špinaví rozhodně nechodíme.“

„Já to tak nemyslel.“

Katharina na něj pohlédla. Tohoto muže si vybrala.

„Musíme tě odvšivit,“ prohlásila pevně. „Zavřeme okenice a zatáhneme závěsy, ale okna necháme otevřená. Pak můžeme rozsvítit.“

Faber si sedl na židli, kterou postavila přímo pod žárovku visící ze stropu. Zvedla pramen vlasů a uviděla, že mu po hlavě lezou desítky vší.

„To je hnus.“

„Dáš mi ještě někdy pusu?“

„Zatím jsem ti žádnou nedala.“

Poodstoupila od něj a posypala mu hlavu práškem. Začal reptat, protože mu žíravý oblak zasáhl obličej a oči, ale nevšímala si toho.

„Máš je ještě někde jinde? V podpaží?“

„O ničem nevím. Když jsem se koupal, žádné jsem neviděl.“

Vzala z toaletního stolku hustý hřeben a začala mu prášek ve vlasech rozčesávat. V krku ji pálilo, protože se jí zvedal žaludek. Šla zpátky k oknu, počkala, až budou vši mrtvé, pak je vybrala a naházela do misky na vlásenky.

„Katharino, omlouvám se.“

Když otvírala dveře do koupelny, vrazila jimi do matky, která na všech čtyřech vytírala špinavou podlahu. Katharina ji překročila a nasypala vši do záchodu.

„Ten ti dá ještě zabrat, děvenko.“

Katharina spláchla, důkladně vydrhla misku i hřeben a pak si umyla ruce.

„Říkal, že v podpaží žádné nemá.“

„A co ve slabinách?“

„To jsem se neptala.“

„Nejspíš bys měla.“

„Nevím, jestli to dokážu.“

„Uniformu namočím ve vaně a ty se postarej o tornu. Tam budou taky.“

„Budeme potřebovat víc prášku.“

„Nějaký ráno obstarám.“

Katharina se na sebe podívala do zrcadla. Zdálo se jí, že od jeho příjezdu zestárla.

„Doufám, žes neměla pravdu, mami. Pokud jde o doktorova syna.“

Přejela si prsty po bledých rtech, ale rozhodla se, že si je nenamaluje.

„Radši se k němu vrátím.“

„To bys měla.“

„Dobrou noc.“

„Dobrou, Katharino.“

Když vstoupila do ložnice, vstal, srazil podpatky a uklonil se.

„Moje drahá novomanželko, odpustíš mi někdy?“

„Pochybuju.“

Přejel si prsty po čele, takže hluboké vrásky na něm na chviličku zmizely.

„Nejsem tak strašný, jak si myslíš.“

„Vážně?“

Odstoupila od něj a přešla k oknu.

„Co jsi čekala? Casanovu? Sakra, vždyť sis mě vybrala z katalogu.“

„A zjevně jsem udělala chybu.“

„Tak to ti pěkně děkuju.“

„Přijel jsi sem zavšivený a smrděl jsi tak strašně, že se mi chtělo zvracet. Co jsem čekala? Někoho, kdo se bude obtěžovat a umyje se.“

„Nechtěl jsem z vlaku.“

„Cože?“

„Měl jsem v Polsku vystoupit a dát se do pořádku v odvšivovací stanici, ale bál jsem se, že mě pošlou zpátky. Měl jsem strach, že se domů nepodívám. Tak jsem ve vlaku zůstal a nikdo si nevšiml, jak na tom jsem.“

„No já tedy okamžitě.“

Zasmál se a zakryl si rukama tvář.

„Promiň mi to. Já se odtamtud musel dostat.“

Sedla si na pelest. „Omlouvám se. Netušila jsem, že to bude tak těžké a nepříjemné.“

„A co jsi čekala?“

Zasmála se.

„Nevím. Květiny. Čokoládu. Vši ne.“

Vstal a sedl si vedle ní. Odtáhla se.

„Nechci je chytit.“

„Pochybuju, že nějaká ten prášek přežila. I já měl co dělat.“

Znovu se dala do smíchu.

„Když se směješ, jsi krásná.“

„Nejenom hezká?“

„Ne. Krásná. Kolika vojákům jsi napsala?“

„Jenom tobě. Ty jsi napsal i jiným ženám?“

„Ne.“

Vzal ji za ruku a ona mu ji nechala.

„Ze kdy je ta fotka, co jsi poslal do katalogu?“ zeptala se.

„Nechal jsem si ji udělat těsně předtím, než jsem odjel do Ruska.“

„Je pěkná.“

„Hezčí než já z masa a kostí?“

„To bych neřekla. Prostě jiná.“

„V čem?“

„Nevím. Máš na ní laskavější tvář.“

„Takže jsi zklamaná?“

„Ještě nevím.“

„Rusko je tvrdé, Katharino.“

„Ano, to se pozná už po čichu.“

Lehli si do postele, kterou dopoledne s matkou ustlala. Když zastrkávaly a uhlazovaly prostěradlo, obě rozpačitě mlčely. Odtáhla hlavu od Peterovy, aby se jejich vlasy nedotýkaly.

„Jaké to je na frontě?“ zeptala se. „Johannes skoro nic nepíše.“

„Radši budeme mluvit o něčem jiném.“

„A o čem?“

„Třeba o tvém dětství.“

„Ve všech sportovních soutěžích jsem vždycky prohrála. Pokaždé jsem skončila poslední. Šlo mi jen šití a vaření, v tom jsem byla dobrá. A co ty. V čem jsi vynikal?“

V té chvíli slabounce zachrápal, a když se na něj podívala, zjistila, že spí. Dloubla do něj.

„Pod polštářem máš pyžamo.“

Vstal a zády k ní se převlékl.

„Promiň, ale jsem strašlivě unavený.“

„Nic se neděje.“

Muž v bratrově pyžamu ji políbil na tvář a znovu usnul. Vstala a sedla si k toaletnímu stolku, aby si vykartáčovala vlasy a podívala se na dívku, která si vzala cizího člověka. Potom si oblékla dlouhou noční košili a lehla si vedle něj.

4

FABER se krátce před rozedněním probudil zadýchaný a celý zalitý potem. Na teplo a pohodlí už nebyl zvyklý. Odhodil přikrývku, zůstal tiše ležet a nechal se zalévat chladným vzduchem, dokud se mu dech nezklidnil.

Katharina vedle něj ještě spala. Odvrátil se od ní a spustil nohy na podlahu. Rozhodl se, že se vytratí a pojede k rodičům. Do domku, kde v obývacím pokoji stojí měkká křesla a na stole hrníčky, které se hodí k talířkům. Vstal, ale vzápětí zase klesl na postel. Její matka mu vzala uniformu. Když si ztěžka znovu položil hlavu na polštář, Katharina otevřela oči.

„Je ti dobře?“ zeptala se.

„Ano. Klidně ještě spi.“

„Jsou všechny ty vši mrtvé?“

Zasmál se.

„Zavraždilas je do jedné.“

„To jsem ráda.“

Přisunula se k němu a položila mu ruce na prsa.

„Je to všechno divné, viď?“ zašeptala.

„Asi jsme nezačali nejlíp.“

„Ne.“

„Tak co uděláme teď?“

„Nevím.“

Posadil se. „Mám hlad.“

„Půjdu se podívat, co ti můžu dát.“

Zapálil si cigaretu a v šerém světle svítání si prohlížel zplihlé záclony a levný noční stolek. Jeho rodiče měli starý vyřezávaný nábytek, který se předával z generace na generaci.

Katharina se vrátila s kávou a chlebem.

„Není zrnková. Tu si otec zřejmě vzal k sobě do pokoje. Všechno, co dostane od doktora Weinarta, žárlivě střeží,“ vysvětlila.

„Kdo je doktor Weinart?“

„Vlastně nevím, ještě jsem se s ním nesetkala. Bojovali spolu v první válce.“

Faber se napil.

„Panebože, to je hnus.“

„Když prý na to myslíš jako na kafe, taky tak chutná.“

„Leda bych se pomátl a tak daleko ještě nejsem. Na frontě dostáváme mnohem lepší.“

„To je dobře. Potřebujete ji víc než my.“

„Pokud ovšem nejsme na dovolence.“

Položil hrnek i talíř a přitáhl ji k sobě.

„Vyprávěla jsi mi, jaká jsi byla jako malá holčička.“

Zabořil jí tvář do vlasů.

„A tebe to tolik zajímalo, že jsi usnul.“

„Omlouvám se. Už to neudělám. Tak mi to pověz ještě jednou. Jaká jsi byla?“

„Nevím. Vždycky jsem byla poslušná, ale matka má radši Johannese.“

Peter sebou praštil na polštář a začal chrápat. Zasmála se a uhodila ho do ramene.

„Chováš se ke mně příšerně,“ vyčetla mu.

Políbil ji.

„Takže jsi byla tatínkova holčička?“

„Asi ano. A ty?“

„Jestli jsem byl tatínkova holčička? Nikdy.“

Zasmáli se. Políbil ji na tváře a na rty a pak sjel níž na krk.

„A ty?“

„Já nedělal nic jiného, než pochodoval. Vlevo, vpravo. Byl jsem v hitlerjugend, pak jsem šel do války a mašíroval s tornou na zádech. Nic jiného jsem zatím nedělal.“

Začala mu polibky oplácet. „Něco jsi dělat musel.“

Vklouzl jí rukou pod noční košili.

„Tak se podíváme, jestli si na něco vzpomenu.“

Přejel jí rukama po zadku, po břiše a ňadrech.

„Už si to vybavuju.“

Rozepnula mu kabátek od pyžama a pohladila ho po hrudi.

„Musíme vás trochu vykrmit, pane Fabere.“

Sundal si pyžamo a vyhrnul jí noční košili.

„Nic proti tomu nemám, paní Faberová. Doktorova tlustého syna ze mě můžete mít, kdy se vám zachce.“

Zasmáli se a Katharina roztáhla nohy.

„Příště ti přivezu kytky a čokoládu.“

„Mám ráda jen hořkou a bílé květiny.“

„Jste vybíravá, paní Faberová.“

„Ano, všechno musím mít podle svého, pane Fabere.“

Když se venku úplně rozednilo, na nahé tělo si vzala župan a šla do kuchyně.

„Měla by ses obléct,“ napomenula ji paní Spinellová.

„Nebudu snídat.“

„Musíš něco sníst.“

„Odnesu jídlo Peterovi.“

„Sedni si a nejdřív se nasnídej sama.“

„Ne, budu jíst s ním. Máme šunku?“

„Doufám, že otec nějakou později přinese.“

Pan Spinell položil noviny.

„Poslechni maminku a sedni si.“

Katharina přistoupila ke sporáku.

„Jak ses vyspala, mami?“

„Moc dobře ne. Tvoje postel je hrozně úzká.“

„Už to říkám léta. Je tak akorát pro dítě.“

„Vždyť ty taky moje dítě jsi.“

„Panebože, mami!“

Pan Spinell zašustil novinami. „Přiveď Petera a najezte se s námi.“

„Radši by zůstal v pokoji.“

„Matka už pro vás prostřela.“

„Vezmu si podnos.“

Zatímco na něj dávala hrníčky s kávou, sýr a chléb, prozpěvovala si, aby rodiče odradila od dalšího přemlouvání. Potom se vrátila do pokoje. Faber na ni s úsměvem čekal, a když stavěla podnos na stolek, rozvázal jí župan. Když nalévala kávu, tentokrát dobrou od doktora Weinarta, svlékl jí ho a pak do ní vstoupil.

Znovu si sedl na židli pod světlo a Katharina mu začala vybírat vši z vlasů. Něco si přitom broukala.

„Měla bych tě ostříhat.“

„Umíš to?“

„Není to jedno?“

Otcovými nůžtičkami mu odstřihla kadeře, které mu visely do čela, a vybrala mu týl. Potom mu z obličeje a krku setřela napadané vlasy, políbila ho a odešla. Vrátila se s umyvadlem plným horké vody.

„Se mnou ti nic nebude chybět,“ ujistil ji.

„Nechci nic než dostat se od rodičů.“

„Koupím ti velký dům se zahradou.“

„Z učitelského platu?“

„Nějak to zařídím.“

Klekla si před něj, zvedla mu napřed pravou a pak levou nohu a položila mu je do vody. Potom mu postříkala holeně a lýtka, namasírovala kotníky a paty, pohmožděniny a mozoly, a mnula každý jednotlivý prst, až ucítila, že mu nohy ztěžkly únavou. Nakonec mu je utřela, odvedla ho do postele a přetáhla přes něj stále ještě vlhkou přikrývku. Pak se vrátila do kuchyně.

„Je vyčerpaný,“ oznámila matce.

„To se nedivím.“

„Co se děje, mami?“

„Nic.“

„Jak myslíš.“

Paní Spinellová zaryla rezatou škrabku do brambory.

„Tohle není žádný hotel, děvenko.“

„Já vím.“

„No proto.“

„Co proto?“

„Ocenila bych, kdybys zachovávala dekorum a úctu k rodičům.“

„Jistě.“

„Večeře bude v šest.“

U jídla se pod stolem drželi za ruce, proplétali si nohy a poslušně odpovídali na všechny otázky, které dostali. V ložnici ji při rozsvíceném světle svlékl, pomalu jí vytahal vlásenky z účesu a díval se, jak jí tmavé prameny padají na hladká záda.

Příští večer po jídle trval pan Spinell na tom, aby s ním šel Faber do města.

„Bude tam doktor Weinart.“

„Ale tati, my už máme jiné plány.“

„Než odjede zpátky, musí se s ním seznámit.“

Faber si nechal vnutit kabát Katharinina bratra, ale po tichých zatemněných ulicích šel neochotně kousek za tchánem. Před operou, která už byla skoro celá opravená, se pan Spinell zastavil.

„Vidíte, nás porazit nemůžou. Všechno, co vybombardují, dáme hned do pořádku.“

Když sešli po schodech do zatuchlého šenku, Faber zůstal stát. Byla tam spousta chlapů, všichni už měli upito a jemu nezbývalo než jim závidět. Pan Spinell na chvíli zmizel a pak přinesl čtyři korbele piva.

„Dejte si, Fabere.“

Připili si na Katharinu a Fabera brzy obklopili muži v hnědých uniformách, kteří byli starší než on. Začali ho chválit za úspěch u Kyjeva.

„Připomínáte nám naši generaci,“ řekl pan Spinell. „Ale chceme, abyste si vedli líp než my a s nepřáteli pořádně zatočili.“

„Jinak to ani neumíme.“

Všichni se zasmáli, zvedli sklenice a napili se. V té chvíli se k nim přidal doktor Weinart. Měl na sobě bezvadně nažehlenou černou uniformu.

„Tchán mi o vás všechno řekl, pane Fabere. Za to, co jste udělal, si zasloužíte uznání.“

„Co jsem udělal?“

„Abyste zabezpečil budoucnost našeho národa, vzal jste si slečnu Spinellovou.“

„Jsme velmi šťastní, pane doktore.“

„Samozřejmě.“

Doktor upil trochu piva.

„Vybral jste si moc slušnou rodinu. Pan Spinell pro mě pracuje a já si jeho podpory vysoko cením.“

„To rád slyším.“

„Hned po válce vám musíme najít nějaké výnosné a užitečné zaměstnání.“

„Jaké třeba?“

„Co by vás bavilo?“

„Jsem učitel.“

„Ano, já vím, stejně jako váš otec.“

„A dědeček.“

„Hezká tradice, ale jestli budete chtít, můžete ji přerušit.“

„Co tím chcete říct?“

„Rozhodněte se sám. Je to váš život. Ne vašeho otce nebo dědečka.“

Faber se napil.

„Máte na mysli nějakou konkrétní nabídku?“

„Z Berlína se brzy stane centrum světa.“

„Máte naprostou pravdu, pane doktore,“ vložil se do rozmluvy pan Spinell.

„Budeme muset nové obyvatele naší říše vzdělat a udělat z nich pravé Němce.“

„Takže do zemědělství mě poslat nechcete?“

Doktor Weinart se zasmál. „Jako rolníka vás rozhodně nevidím.“

„Podle pana Spinella bych se za pluh hodil.“

„O tom pochybuju.“

„Ale já pořád nepřestávám doufat, pane doktore.“

Všichni se rozesmáli.

„Dostanu dobře zaplaceno?“

„S tím si nemusíte dělat hlavu.“

„Tak, abych si mohl dovolit dům se zahradou?“

„O svoje lidi se dovedeme postarat.“

Když začaly projevy, Faber poodešel a opřel se o zeď. Doktor Weinart si stoupl vedle něj.

„Fabere, měl byste s námi strávit víc času. Zařídím, aby vám dovolenku prodloužili.“

„To byste dokázal?“

„Dostanete další týden, možná deset dní, takže si s námi budete moct vyjít. Donesu nám další pivo.“

5

JELI vlakem do Darmstadtu a tam se vydali k domku oddělenému od silnice hustým vavřínovým plotem. Matka se k Peterovi vrhla a objala ho, ale hned mu vyčinila, že nedal o svém příjezdu dopředu vědět. Když si všimla Kathariny, uhladila si sukni a vlasy.

„Promiňte, já jsem Peterova matka. Neměla jsem tušení, že dostal dovolenku.“

„Mami, to je moje žena, Katharina Spinellová.“

Paní Faberová se nejistě usmála. „To má být vtip, Petere?“

„Ne.“

„Pojďte dál. Udělám kávu. Otec se už brzy vrátí.“

„Dobře.“

„Sedneme si v obýváku.“

Paní Faberová šla před nimi a rychle rozhrnula závěsy.

„To je krásný pokoj,“ poznamenala Katharina.

„Děkuji.“

„Matka nechává závěsy zatažené, aby chránila nábytek před sluncem.“

„Taky knížky,“ dodala paní Faberová.

„Vyplatí se to,“ řekla Katharina. „Všechno je jako nové.“

„Jako v muzeu,“ ušklíbl se Faber.

„To od tebe není hezké,“ vyčetla mu matka.

„Ať tě, Katharino, ani nenapadne u nás doma něco takového dělat. Chci v každé místnosti co nejvíc slunce.“

Rozhlédl se. Všechno bylo jako dřív, vůbec nic se nezměnilo. Odvedl Katharinu k pohovce, usadil ji, políbil a šel za matkou do kuchyně.

„Měl jsi nám to napsat, Petere. Varovat nás.“

„Seběhlo se to strašně rychle.“

Matka si stoupla na špičky, aby sundala z police sváteční porcelán.

„Kdo to je? Odkud ji znáš?“

„Seznámil jsem se s ní prostřednictvím sňatkové kanceláře.“

„Cože? Zbláznil ses?“

„Chtěl jsem dostat dovolenku a vrátit se na chvíli domů. Pobýt s vámi.“

„A kvůli tomu ses oženil? S úplně cizí ženskou?“

„Moc se mi líbí.“

„Díkybohu. Otec už je doma.“

Pan Faber položil aktovku jako obvykle na kuchyňskou linku a syna objal. Manželka mu tiše vysvětlila, co se stalo.

„Naletěl jsi, Petere,“ prohlásil. „Nacistům jde jen o to, aby se rodilo co nejvíc dětí s čistou krví.“

„Ne, je to obchod, nic víc. A v tomhle případě vyšel. Katharina se vám určitě bude líbit.“

Pan Faber zvedl podnos, jeho žena vzala konvici a Peter nesl talíř s teplými lineckými koláčky. Když vešli do obývacího pokoje, Katharina vstala, zvedla pravici a pak ji rodičům podala. Pozdravili se s ní, ale přestože byla host, nepočkali, až si znovu sedne, a klesli do křesel první.

„Katharina bydlí v Berlíně,“ oznámil Peter. „Po válce se tam nejspíš přestěhuju.“

Pan Faber zvedl velké měkké ruce k očím, jako by si je chtěl zakrýt, ale pak si jen prohrábl vlasy.

„Pracuješ přece tady. Patříš sem. Co bys dělal v Berlíně?“

„Katharinin otec mi pomůže najít jinou práci. Má skvělé politické konexe.“

„Aby z tebe byl dobrý učitel, pomoc od politiků nepotřebuješ,“ namítl pan Faber.

„Možná už učit nebudu. Nebo aspoň ne konvenčním způsobem.“

Pan Faber se zasmál tak pohrdavě, že sebou jeho žena trhla.

„Snad víš, že jinak než konvenčně to nejde.“

„Nebudu učit děti, ale národ.“

„A co?“

„Já nevím. Co je to Německo a jakou má budoucnost.“

Otec se v židli opřel, napil se kávy a neodpověděl.

„Promiňte, slečno, ani nevím, jak se jmenujete,“ řekl po chvíli.

„Katharina. Katharina Spinellová.“

„Slečno Spinellová, můj syn…“

„Už je paní Faberová, tati.“

„Katharino, syn zřejmě na chvíli ztratil rozum. To se může lehce stát. Válka se nepodepisuje jen na těle, ale i na duši.“

„Pro mě to neplatí, tati.“

„Už od dětství chtěl být učitelem a pracovat ve stejné škole jako jeho otec a dědeček.“

„To se ale teď změnilo,“ zaprotestoval Peter a políbil Katharině ruku.

„Nechápu proč. Stalo se něco?“

„Oženil jsem se. Čeká mě jiný život.“

„Já se taky oženil a nezměnilo to nic.“

„Moje žena je velmi krásná.“

„A tvoje matka snad nebyla?“

Na cestě zpátky byl vlak skoro prázdný, a tak se Katharina na sedadle natáhla a položila si Peterovi hlavu do klína. Přehodil přes ni kabát a hladil ji po vlasech, dokud neusnula. Když dorazili do Berlína, rty jí polaskal ucho a začal jí šeptat něžnosti, aby se probudila.

Paní Spinellová jim schovala večeři – zeleninovou polévku s brambory. Snědli si ji v kuchyni a seděli tam, ještě když přišel domů pan Spinell.

„Kde je matka?“

„V posteli.“

„Dobře. Taky můžeš jít spát, Katharino. Dnes večer budu tvého manžela potřebovat.“

„K čemu?“ zeptala se.

„Chce ho vidět doktor Weinart.“

Faber vyskočil na korbu náklaďáku plného mužů v hnědých uniformách. Jednu měli i pro něj. Byla mu krátká, ale oblékl si ji a pak seděl mlčky stejně jako ostatní. Nakonec náklaďák zastavil na začátku široké ulice lemované stromy, všichni vystoupili a z kabiny se vynořil doktor Weinart. Potřásl Faberovi rukou. „Jsem rád, že jste se k nám přidal.“

„Díky.“

„Vezměte si ten dům tamhle. Číslo sedmadvacet.“

„A co mám dělat?“

„Prostě jděte dovnitř.“

Faber poslechl, zaklepal na dveře a pak zazvonil. Když nikdo neotevřel, otočil se k doktoru Weinartovi.

„Nejsou doma.“

„Ale jsou, bez obav.“

„Ano, pane doktore.“

Faber vzal za mosazné klepátko, prudce jím do dveří udeřil a zařval do klíčové dírky, ale z domu se neozval ani hlásek.

„Třeba někam odešli.“

„Nemají kam.“

„Mohli bychom se vrátit později.“

Doktor se pohrdavě zasmál.

„Koukejte tam vlézt.“

„Ale jak?“

„Panebože, jste přece voják!“

„Takový ne.“

„Pohněte zadkem, nebo vás dám s těmi špinavými Židy odvézt taky.“

Doktor zahvízdal na píšťalku a šest mužů se k domu vrhlo s telegrafní tyčí, která byla tak dlouhá, že zabírala celou šířku ulice. Vráželi do dveří, až zapraskaly, začaly z nich odletovat třísky a potom se vyvrátily z pantů. Faber je překročil, a co mu nohy stačily, rozběhl se za doktorem a tchánem nahoru po schodech.

„Dělejte to co já,“ řekl mu pan Spinell. „A postarejte se, ať vás přitom doktor vidí.“

Našli je – dva staříky, tři ženy a čtyři děti – schované za falešnou stěnou pod schody. Faber jim zaryl do zad pušku a dovedl je k náklaďáku zaparkovanému pod ztemnělými pouličními lampami.

Vzteklý, že musel od Kathariny odejít, rozbíjel následující noci polévkové mísy a porcelánové hodiny a odvlékal vzlykající děti z půd a sklepů. Křičel na ně, nadával jim, a když scházely po schodech moc pomalu, pažbou pušky je mlátil přes nohy i záda, protože dokázal snést výkřiky nenávisti snáz než prosby o milost.

Katharina na něj vždycky čekala s otevřenou náručí. Sedmý den za východu slunce sebral jakési stařeně široký snubní prsten ze zlata a doma ho na prst navlékl Katharině.

„Potřebuju tě, lásko.“

Mladí novomanželé si vytvořili neměnný denní program. Dopoledne trávili v posteli, odpoledne chodili do parku a vždycky si sedli na tutéž lavičku u jezírka.

„Chtěl bych čtyři děti,“ prohlásil jednou Peter.

„Ano, dva kluky a dvě holčičky.“

„Ale žádná tradiční jména jim nedáme, ani jména po někom z rodiny. Začínáme nový život a povedeme ho po svém.“

Peter jezdil v noci s doktorem Weinartem po celém Berlíně, Katharina seděla doma, prozpěvovala si a hrála si se snubním prstýnkem.

6

ZATÍMCO si Katharina zády k němu kartáčovala vlasy, složil pyžamo jejího bratra a zastrčil ho pod polštář.

„Určitě se vrátíš?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Copak si tím můžu být jistá?“

Natáhl si ponožky a bagančata a přistoupil k ní.

„Smrdíš,“ ušklíbla se.

„Tvoje matka nedá dopustit na dezinfekci.“

„Odjíždíš přesně tak, jak jsi přijel.“

Políbil ji.

„Vrátím se, Katharino. Čekej na mě.“

„Budu tady. V tomhle pokoji. V téhle posteli.“

Potom šli do kuchyně a sedli si s rodiči k snídani.

„Přijede dřív, než se naděješ, Katharino,“ řekl pan Spinell. „Válka už dlouho nepotrvá.“

Paní Spinellová mu podala balíček v hnědém papíru převázaný bílým motouzem.

„Na nějakou dobu by vám to mělo stačit.“

„Děkuju.“

„Jestli uvidíte Johannese, rozdělte se s ním.“

„Určitě, paní Spinellová. Třeba ho někde uvidím.“

Nádraží se hemžilo muži v uniformách. Katharina se k Peterovi přitiskla.

„Třeseš se,“ poznamenala.

„Nechci se tam vrátit. Když si připomenu ten randál a smrad, dělá se mi zle.“

„Lásko, brzy to skončí.“

Objala ho a položila mu tvář na hruď.

„Nic se ti nestane, Petere.“

Noví mladí odvedenci ve zbrusu nových uniformách pochodovali kolem nádraží a zpívali.

„To jsou ale pitomci,“ zamumlal.

„Těší se.“

„Na co? Až umřou?“

„Vždyť to není tak zlé.“

„Nic o tom nevíš.“

„Vedete si přece moc dobře. Brzy to skončí. Stačí ještě jeden útok.“

„Katharino, ty nemáš ponětí, o čem mluvíš.“

Odstoupila od něj, odvrátila se a pohlédla na muže, kteří seděli na zemi a hráli karty.

„Promiň,“ zašeptal. „Já prostě nechci odjet.“

Sevřel ji do náručí a držel ji, dokud nezačali vyvolávat číslo jeho jednotky.

„Musíš jít,“ upozornila ho.

Políbil ji.

„Vrátím se. Věříš tomu, viď?“

„Ano.“

„Ať to dopadne, jak chce, vrátím se k tobě.“

„Lásko, já vím.“

„Potřebuju, abys tady byla. Musím vědět, že na mě čekáš.“

„Budu tady, slibuju.“

„Vrátím se, ať se děje, co chce.“

Přitiskl ji k sobě tak silně, jako by ji chtěl pohltit.

„Měl bys už nastoupit,“ zamumlala. „Jinak nedostaneš místo k sezení.“

Kola na kolejích zaskřípala, potom vlak nabral rychlost a odvezl Petera do ranního světla. Ostatní ženy odešly zpátky domů k dětem, ale Katharina chtěla oddálit chvíli, kdy se zase vrátí k roli poslušné dcery, a tak ve zšeřelé anonymitě nádraží zůstala. Seděla tiše na lavičce mezi muži, dokud ji studený vítr, který ji šlehal přes nohy, nedonutil vstát. Vydala se domů, ale zastavila se v kavárně a setrvala tam tak dlouho, jak si to žena bez mužského doprovodu mohla ve slušnosti dovolit.

Jakmile doma vstoupila do dveří, matka se na ni vrhla.

„Kdes byla?“

„Přece vyprovodit Petera.“

„Vždyť vlak už dávno odjel! Ale na tom teď nezáleží. Utíkej si zabalit. Odcházíme odtud.“

Paní Spinellová zvedla z podlahy ranec šatstva.

„Cože?“

„Musíme odejít. Sbal se, a rychle.“

„Mami, nech toho. Nemám ponětí, o čem mluvíš.“

Matka pustila ranec na zem a položila jí ruce na ramena.

„Katharino, konečně ho máme.“

„A co?“

„Byt. Dostali jsme nový byt! Je obrovský. Má obývací pokoj a tři velké ložnice!“

„To je skvělé, ale já odejít nemůžu.“

„Co to povídáš? Vždyť svůj pokoj nesnášíš a vždycky ti vadilo, jak je to tady malé.“

„Slíbila jsem Peterovi, že tu na něj počkám.“

„Panebože, tak mu novou adresu napíšeš! Johannesovi ostatně taky.“

„Ale tohle je jeho domov, náš domov. Zůstanu a přestěhuju se do tvého pokoje.“

„Neblázni.“

„Myslím to vážně. Budu tady bydlet, dokud se Peter nevrátí.“

„A z čeho budeš žít? Jak budeš platit nájem? Kromě toho sem po nás přijde jiná rodina.“

„Kdo?“

„Ježíšikriste, já nevím. To je přece jedno.“

„Mně na tom záleží.“

„Prosím tě, přestaň odmlouvat a jdi si pro věci. Musíme se přestěhovat ještě dneska. Takovou šanci nemůžeme promarnit.“

Katharina se otočila, vstoupila do rodičovské ložnice a zjistila, že na posteli leží jenom sypky. Vyběhla zpátky do předsíně.

„Kde je povlečení? Kam jsi ho dala?“

„Do vany. Když s tou zprávou otec přišel, právě jsem ho prala.“

Katharina se rozběhla do koupelny a kabát se jí přitom svezl z ramen. Před vanou klesla na kolena. Nadzvedla kusy povlečení, které vyčnívaly z vody, sebrala černé tuhé vlasy, jež na ní plavaly, a potom do ní hluboko ponořila ruce, aby se pokusila zachytit rozplývající se stopy času, který spolu s Peterem strávili. Přitiskla si povlaky k obličeji, přetřela si jimi rty, tváře, čelo a oči a zoufale se snažila si Petera vybavit.

Kolem dveří přešla paní Spinellová.

„Co to děláš?“

„Peru.“

„Necháme to tady. Židi mají mnohem lepší, uvidíš.“

Katharina znovu spustila ruce až po lokty do vody.

„Vždyť jsi celá zmáchaná. Nastydneš se. Nestojí to za to.“

„Chci si ty povlaky vzít s sebou.“

„No dobře, dělej, jak myslíš. Ale musíme vypadnout už dneska, než ten byt zabere někdo jiný.“

„To už jsi mi říkala.“

Katharina vymáchala povlečení v čisté studené vodě, vyždímala ho, složila a nechala na kraji vany vykapat. Potom šla za otcem, který balil Johannesovy medaile a trofeje.

„Takže už to víš,“ poznamenal.

„Jak jsme k tomu bytu přišli?“

„Zařídil to doktor Weinart. Je na opačné straně města, ve druhém patře. Má spoustu místností a nábytku, takže matka bude mít co oprašovat.“

Katharina poklepala nohou na dveře.

„Takže odjel?“

„Ano.“

„Vrátí se. Uvidíš ho dřív, než se naděješ.“

„To doufám.“

„Je to hodný mladík. Než vám najdeme něco vlastního, budeme mít místo i pro něj.“

„Radši bych na něj čekala tady.“

„To nepůjde. Držet si dva byty mi nedovolí. Ostatně až ten nový uvidíš, určitě změníš názor.“

Katharina chvilku mlčela.

„Tak já si půjdu zabalit,“ řekla nakonec.

„Hodná holčička.“

Zavřela dveře svého pokoje a opřela se o ně. Je jí dvaadvacet a právě se vdala. Kdy to rodiče konečně uznají a přestanou ji považovat za malou holku? Peter se musí vrátit, aby ji od nich odvedl, protože to s nimi nedokáže déle vydržet. Hrát roli hodné dcerušky už nesnese.

Rychle si složila věci do malého kufříku a ten obalila mokrým povlečením, z nějž kapala voda. Potom ho postavila do předsíně ke dveřím a šla do kuchyně za matkou.

„Co si odtud vezmeme?“ zeptala se. „Talíře? Příbory? Hrnce?“

„Jenom hrnce. Všechno tam nechali. Smějí si s sebou odnést jen jeden kufr. To, co tam zůstalo, teď patří nám.“

„Kam šli?“

„Nevím, nejspíš někam na východ. V každém případě jsou pryč. Přibal tohle.“

Podala dceři Johannesův oblíbený tmavě hnědý hrnek, na kterém byl vyrytý muž s mohutným knírem.

„Kdybychom ho tu nechali, nikdy by nám to neodpustil. A nesmíme zapomenout jeho popelník.“

Předsíň se brzy zaplnila krabicemi a kufry.

„Tak myslím, že už máme všechno,“ prohlásil pan Spinell. „Pan Ewald nám půjčil vozík.“

„Bude se ti stýskat, mami?“

„Ne. Vůbec ne.“

Naložili věci na vypůjčenou káru a vydali se na druhou stranu města. Nakonec přišli do tichých širokých ulic.

„Ty stromy jsou nádherné,“ řekla Katharina. „Vysoké jako věže.“

Pan Spinell se zastavil za autem, které stálo před obrovskými dvoukřídlými dveřmi s mnoha krásnými dřevořezbami.

„Určitě je to tady?“ podivila se paní Spinellová. „To není možné.“

„Ale je, moje milá.“

Společně vstoupili do rozlehlého vestibulu s bílým bohatě štukovaným stropem. Pan Spinell si otřel boty o lýtka a vykročil ke schodišti, na němž ležel měkký červený koberec. Ženy šly za ním. Katharina vypískla potěšením, matka se sklonila, aby si osahala kobercové tyče.

„Pravá mosaz, Günthere.“

Vedle sebe vyšli do druhého patra a tam se zarazili, protože nevěděli, jestli se mají dát vpravo nebo vlevo.

„Klíč je ve dveřích,“ upozornil pan Spinell.

„Už ho vidím,“ odpověděla Katharina. „Bydlíme vpravo.“

Když klíčem otočila, ocitli se ve čtvercové hale, kde pod zrcadlem v pozlaceném rámu stála bílá mramorová busta. Dvoukřídlé zasklené dveře vedly do obývacího pokoje s naleštěnou parketovou podlahou. Uviděli tam křídlo, pohovky, koberce, obrazy a výklenky plné knih v kožených vazbách.

„To je krása,“ vydechla Katharina.

„Konečně máme pořádný domov,“ prohlásila paní Spinellová.

Obě si sundaly boty a začaly po bytě se smíchem běhat, otvírat dveře do obrovských pokojů a na balkony. V kuchyňských zásuvkách našly spoustu nádobí a náčiní, ve skříňkách kupy naškrobeného povlečení, ubrusů, ubrousků a obrovských zářivě bílých měkkých ručníků.

„Měli všechno,“ řekla Katharina.

„Zatímco my neměli nic,“ dodala paní Spinellová.

Vrátily se do obýváku a informovaly pana Spinella, že v koupelně je vana dost velká pro dva, ale nevnímal je. Hlasitě nadával a vyhazoval z výklenků knihy na podlahu.

„Je to samé svinstvo. Než tady strávíme noc, musí pryč.“

Katharina si vybrala pokoj nejdál od kuchyně, který měl balkon s výhledem na malou, ale hustě osázenou zahrádku. Otevřela velkou mahagonovou skříň a vyzkoušela si hedvábné šaty a plátěné sukně, ale byly jí moc malé. Totéž platilo o střevících, a tak si nakonec vzala nějaké vesty, šály a dlouhý kožich s kloboukem ze stejného materiálu. Ten si oblékla a přišla v něm do obývacího pokoje.

„Našlas nějaké šperky?“ zeptal se otec.

„Ne. Žádné jsem neviděla.“

„Chamraď jedna zlodějská. Oni je polykají, aby je před námi schovali.“

Pan Spinell vzal do náruče hromadu knih a zamířil ke vchodovým dveřím.

„Vyndejte si z vozíku svoje věci,“ nařídil ženě a dceři. „Potřebuju ho prázdný.“

Když do něj knihy házel, desky se jim při pádu rozevíraly.

„Zůstaňte tady a postarejte se, aby si nikdo žádnou nevzal. Je to podvratná literatura.“

Zmizel zpátky v domě a vzápětí se vrátil s dalšími knihami a mramorovou bustou.

„Günthere, tu si necháme. Do haly se krásně hodí.“

„Ale vždyť je to Mendelssohn!“

Katharina si odnesla kufr do pokoje a vybalila. Mokré povlečení dala na balkon a šedivé zplihlé šaty pověsila vedle kožichu. Když si šla do skříňky pro prádlo, uviděla matku v červených vlněných šatech, jak se zhlíží v zrcadle.

„Moc ti sluší, mami.“

„Ale jsou po Židech. Nemůžu je nosit.“

„Jen si je vezmi. Sedí ti.“

„No, já nevím.“

„Zasloužíš si je.“

„Myslíš?“

Paní Spinellová se na sebe znovu podívala do zrcadla a usmála se.

„Asi ano. Ale nejdřív je vyperu a vydezinfikuju.“

Když se pan Spinell vrátil, všichni si sedli k vyleštěnému jídelnímu stolu.

„Konečně přišla řada na nás,“ řekl spokojeně pan Spinell. „Teď povedeme luxusní život my.“

„Asi začnu chodit na hodiny klavíru,“ poznamenala Katharina.

„Dobrý nápad,“ souhlasil otec. „Je čas, abychom měli v rodině hudebnici.“

7

FABER našel kamarády u vraku traktoru. Zvedli prostřílenou kapotu a zjišťovali, co zbylo z motoru.

„Okamžitě od toho jděte!“ zařval na ně. „To patří Rusům!“

Weiss se s namířenou puškou otočil.

„Fabere, ty parchante!“ Sklonil hlaveň.

„Tak jaká byla?“

„Lepší, než jsem čekal. Měl bys do toho jít taky.“

„Všechny ženské, co potřebuju, mám tady a bez chomoutu.“

„Jako chomout mi manželství nepřipadá.“

„Ale bude.“

Všichni se zasmáli, poplácali ho po zádech a potřásli mu rukou. Faustmann nabídl dokola cigarety.

„Byl jsi pryč hodně dlouho,“ poznamenal.

„Chyběl jsem ti? Prodloužili mi dovolenku.“

„Proč?“

„Měl jsem v Berlíně práci.“

„Cos dělal?“

„Ale všechno možné. S tchánem. Nic zvláštního. Co chcete s tím traktorem podniknout?“

„Uděláme z něj sprchu,“ odpověděl Weiss.

„Pořád ještě vás to nepustilo?“

Proud vody jsme vyřešili, ale teplotu pořád ještě regulovat neumíme,“ řekl Weiss. „Tak už si sedni, buď tak laskav, a pověz nám, jaká je ta tvoje vyvolená.“

Faber se vyšplhal na studené kovové sedátko a nohy natáhl po stranách zlomené řadicí páky. Weiss s Faustmannem a Kraftem se uvelebili na zadních blatnících.

„Jak se daří mojí matce?“ zeptal se Kraft.

Faber pomalu vydechl. Jejich zájem mu dělal dobře.

„Skvěle se o mě starala, pánové. Nic víc vám říct nemůžu.“

„Ale no tak, chceme slyšet podrobnosti,“ pobídl ho Weiss.

„To je moje soukromá věc.“

„Nikdy předtím nebyla.“

„Teď je.“

„Hele, nenech se prosit. Hoříme zvědavostí.“

„A co Berlín?“ zeptal se Faustmann. „Je to tam zlé?“

„Pár domů je rozbombardovaných, ale lidi to zvládají. Jen jídlo za moc nestojí a příděly jsou strašně malé.“

„Tady je to lepší,“ prohlásil Weiss. „Jídla máme, co hrdlo ráčí, a koupit si můžem, co chceme.“

„A co Darmstadt? Jak se daří mé matce?“ zeptal se znovu Kraft.

„Já se k ní nedostal. Ale poslal jsem jí tvoje dopisy.“

„Do hajzlu, Fabere! Dušoval ses, že za ní zajdeš!“

„Promiň, ale neměl jsem čas.“

„Byl jsi tam tři neděle. Času jsi měl víc než dost.“

„Hrozně rychle to uteklo.“

„Ale slíbil jsi mi to.“

„Omlouvám se.“

„Ty jsi teda kamarád na hovno!“

Kraft sklouzl z blatníku a odešel. Faber si odkašlal a plivl na zem.

„Chtěl jsem být co nejvíc s manželkou.“

„Ale sliby se mají plnit,“ poznamenal Faustmann.

„Já vím.“

„On si myslí, že mu matka umírá,“ přidal se Weiss.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Slib.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.