A. S. A. Harrisonová

TICHÁ ŽENA

A. S. A. HARRISONOVÁ

TICHÁ

ŽENA

Copyright © A. S. A. Harrison, 2013

This edition published by arrangement with Penguin Books,

a member of Penguin Group LLC,

a Penguin Random House Company.

Original English title: THE SILENT WIFE

Translation © Kateřina Klabanová, 2014

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved including the right of reproduction

in whole or in part in any form. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-636-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-635-2 (mobi)

A. S. A. Harrisonová vydala čtyři nebeletristické tituly. Tichá žena je jejím románovým debutem. S manželem, výtvarníkem Johnem Masseym, žila v kanadském Torontu, kde její předčasná smrt v roce 2013 ukončila práci na novém psychologickém thrilleru.

Jonathanovi

PODĚKOVÁNÍ

Ráda bych tímto vyjádřila vděčnost Johnu Masseymu za to, že celou tu cestu ušel se mnou, Beth Kapustové, své první a nejlepší čtenářce, psychoterapeutkám Dianě Scallyové a Elly Roselleové za to, že se se mnou dělily o svoje vědomosti a pomohly mi proniknout alespoň trochu k podstatě života, a to nejen toho mého, Margaret Draguové za to, že mě vzala do klubu, a Bruceovi Baileymu, že mi velkoryse zapůjčil svůj domov. Lise Harrisonové, Chelsea Nash-Wolfeové, Barb Webbové, Steveovi Reinkemu a Philipovi von Zweck děkuji za obětavé prozkoumání dějiště románu. Nikdo si můj dík nezasluhuje víc než moje agentky Samantha Haywoodová a Kimberly Witherspoonová a s nimi i William Callahan. Chtěla bych rovněž poděkovat za pomoc svým redaktorkám Taře Singhové, Adrienne Kerrové a Marion Donaldsonové a technické redaktorce Sheile Moodyové. V neposlední řadě bych se ráda zmínila o neocenitelných redakčních úpravách Karyn Marcusové, které všechno změnily.

ČÁST PRVNÍ

ONA A ON

I.

ONA

Je začátek září. Jodi Brettová připravuje v kuchyni večeři. Propojení s obývacím pokojem nabízí nerušený výhled východním směrem na Michiganské jezero a oblohu, odlité večerním světlem do jednotné modři. Tenká linka temnějšího odstínu obzoru se zdá být velmi blízko, téměř na dosah. Má ráda ten narýsovaný oblouk, ten dojem, že je uvnitř kruhu. Pocit, že tu má všechno pod kontrolou, miluje na bydlení v tom orlím hnízdě sedmadvacátého patra snad nejvíc.

Ani v pětačtyřiceti Jodi ještě nerezignovala na mládí. Neupíná se k budoucnosti, žije přítomným okamžikem, zaměřuje se na chod všedních dní. Tak nějak samozřejmě předpokládá, že všechno poběží sice nedokonale, leč naprosto přijatelně dál donekonečna. Zkrátka si vůbec neuvědomuje, že jí život právě vrcholí, že mladistvou pružnost – která v dvacetiletém soužití s Toddem Gilbertem postupně zvětrávala – čeká závěrečné stadium rozpadu, že její představy o tom, kým je a jak by se měla chovat, nemají zdaleka tak pevné základy, jak si myslí, neboť pouhých pár měsíců z ní udělá vražedkyni.

Kdybyste jí to řekli, nevěřila by vám. Vražda je pro ni slovem cizího slovníku, pojmem bez významu, součástí zpráv v novinách, kde figurují naprosto neznámí lidé, s nimiž se nikdy nesetká. Nedovede si ani představit, že existuje něco jako domácí násilí, že každodenní třenice v rodině by mohly vyústit v něco takového. A to nejen proto, že má ve zvyku ovládat se: ona si totiž nedělá iluze, věří, že je třeba brát s dobrým i to špatné, nevyhledává spory, nenechá se hned tak vyprovokovat.

Pes, zlatý retrívr s hedvábnou plavou srstí, jí sedí u nohou a přihlíží, jak se činí nožem na prkýnku. Tu a tam mu hodí kolečko syrové mrkve a on po něm chňapne a radostně ho chroupe. To házení zeleniny je jejich letitým rituálem před večeří, který si společně užívají od chvíle, kdy ho přinesla domů jako buclaté štěňátko, aby zahnala Toddovy myšlenky na potomstvo, po němž začal zdánlivě zničehonic toužit kolem čtyřicítky. Dala psovi jméno Freud a už předem se těšila, jak se pobaví na účet jeho jmenovce, toho mizogyna, kterého na univerzitě musela brát vážně. Až bude Freud pouštět větry, až bude Freud žrát zbytky, až si bude Freud honit ocas. Pes má nezdolně dobrosrdečnou povahu a ani v nejmenším mu nevadí, že si z něj někdo utahuje.

Jodi se do čištění zeleniny a sekání bylinek vrhá s plným nasazením. Dělá jí dobře, jak to pěkně klape – když plyn ochotně vzplane, když časoměřič odtikává minuty, když vidí hotové výsledky. Vnímá ticho za sebou a všechno spěje ke chvíli, kdy zaslechne klíč v zámku, k okamžiku, který očekává s radostí. Stále ještě má pocit, že připravovat večeři pro Todda je zvláštní příležitost, ještě nepřestává žasnout nad zásahem osudu, který ho vnesl do jejího života, nad tou čirou náhodou, v níž nebyl ani příslib hlubší známosti, a už vůbec ne budoucnosti s lahodnými jídly, které mu bude láskyplně chystat v bytě v osobním vlastnictví.

Přihodilo se to jednou v dešti jarního rána. Dokončovala magisterské studium psychologie, po nocích si přivydělávala jako servírka, byla přepracovaná, vyčerpaná, stěhovala se a jela pronajatou dodávkou nacpanou vybavením domácnosti po State Street směrem na sever. Chtěla přejet z pravého pruhu do levého a možná se přitom ohlédla přes rameno a možná taky ne. Nevěděla si s dodávkou moc rady, špatně se jí řídila, a kromě toho se jí mlžila okýnka a na posledních semaforech minula odbočku. Proto se asi nesoustředila tak, jak by měla – což spolu pak mnohokrát rozebírali. Když jí narazil do dveří řidiče a roztočil ji do křižovatky, rozeznělo se troubení a kvílení brzd, a než se stačila vzpamatovat – než si plně uvědomila, že dodávka se zastavila a ona je v naprostém pořádku –, řval už na ni zavřeným okýnkem.

„Ty krávo blbá. Co to tady provozuješ? Přeskočilo ti, nebo co? Tys ten řidičák snad ukradla, ne? Tobě podobný by na silnici neměly ani páchnout. Tak vylezeš z toho auta, nebo tam budeš dál tupě dřepět?“

Ta tiráda v dešti ho nestavěla zrovna do nejlepšího světla, ale když chlap nabourá, bude vyvádět, i kdyby to byla jeho chyba, což nebyl ten případ, takže když jí pár dní nato zavolal a pozval ji na večeři, pozvání milostivě přijala.

Vzal ji do řecké čtvrti, kde si dali jehněčí souvlaki a zapíjeli je chlazenou retsinou. V restauraci byla hlava na hlavě, stoly blízko sebe, světlo příliš ostré. Snažili se překřičet ten rámus a smáli se, že se navzájem neslyší. Veškerý rozhovor se zredukoval na kusé fráze typu: „Vaří tu dobře… vypadá to tu hezky… měla jsem zamlžený okýnka… kdyby se to nestalo, nikdy bych tě nepoznal.“

Nebyla na mnoha velkomyslných schůzkách. Pokud ji pozval někdo z univerzity, bylo to vždycky na pizzu a pivo a pokaždé přepočítávali peníze. Scházeli se s ní u restaurací neupravení a neoholení, oblečení v tom, v čem byli na seminářích. To Todd si vzal čistou košili a vyzvedl ji a jeli do restaurace společně – a teď se staral o její pohodlí, doléval jí víno a opakovaně se ptal, jestli je spokojená. Seděla naproti němu a těšilo ji, co vidí – jak přirozeně si zabírá prostor, jak suverénně převzal velení. Líbilo se jí, jak má domácky ve zvyku otírat si nůž o chleba a že k účtu položil kreditní kartu, aniž by se na něj podíval.

Po večeři ji tím svým náklaďáčkem dovezl ke staveništi v Bucktownu, vile z devatenáctého století, kterou přestavoval – z penzionu zpátky na bydlení pro jednu rodinu. Vedl ji po rozpukaném chodníčku a zlehka ji přidržoval za loket.

„Pozor. Tady je schod.“

Byla to novogotická ohavnost z cihel, které se drolily, odlupovala se z ní omítka, měla úzká okna a špičaté štíty, jejichž výhrůžná ctižádost sahala až příliš vysoko – zkrátka kýčovitá úchylka na ulici lemované hranatými a nově zrekonstruovanými budovami. Namísto krytým vchodem se dovnitř dostali po žebříku a ve vstupní hale se na boku válel rozložitý lustr. V klenutém prostoru obývacího pokoje s neuvěřitelně vysokým stropem se vršily hromady suti a všude trčely dráty.

„Tady bývala zeď,“ ukazoval jí. „Jsou tu po ní ještě vidět stopy.“

Podívala se na chybějící prkna v podlaze.

„Když z toho dělali penzion, postavili tady spoustu příček. Tak, jak je to teď, to odpovídá původnímu půdorysu. Uvidíš, jak to bude dostávat tvar.“

Žádný konečný výsledek si tenkrát dost dobře představit nedovedla. Navíc tu nebyla zapojená elektřina a jediné slabé světlo sem vrhaly lampy zvenčí. Zapálil svíčku, odkapal trochu vosku na podšálek a přimáčkl ji na něj. Nedal jinak, než že jí všechno ukáže, a tak nosili svíčku prázdnými místnostmi – budoucí kuchyní, dávno zrušeným předpokojem, provizoriem prostor vymezených zdmi, které místy tvořily jen latě. Nahoře byl bývalý penzion mnohem patrnější, zárubně pokojů držely vzpěry a stěny pokrývaly pochybné barvy. Čpělo to tam zatuchlinou a celkově působilo strašidelně, jak jim pod nohama skřípalo staré dřevo a mihotavý plamínek svíčky je měnil v přízraky na stěnách a stropech.

„Já to nehodlám restaurovat,“ vykládal jí. „Mám v plánu to zrenovovat, zmodernizovat. Dubová podlaha, dveře z masivu, okna s dvojitým sklem… To bude něco, po čem všichni touží, stará stavba s geniem loci, ale naprosto bytelná a podle dnešních požadavků.“

Řekl jí, že se do toho pustil úplně sám a během přestavby se učil všem řemeslům. Byla to pro něj taková univerzita, půjčil si na to peníze, žil z optimismu a sebedůvěry. Jak na tom byl finančně, pochopila, když zahlédla v jedné z místností srolovaný spacák a v koupelně žiletku a pěnu na holení.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptal se jí, když se vrátili dolů.

„Ráda bych to viděla, až to doděláš.“

Zasmál se. „Myslíš si, že jsem se zbláznil, co?“

„Je to dost ambiciózní,“ připustila.

„Uvidíš, jak tě to uchvátí!“

Než ho zaslechne vcházet, stáhnou se jezero i obloha do aksamitového šera. Zhasne stropní světlo a nechá nástěnné osvětlení rozehrát měkounkou záři, odloží zástěru, nasliní si prsty a uhladí si vlasy na spáncích, což je jen pohyb, který má vyplnit chvíli očekávání, a celou tu dobu naslouchá jeho zvukům v předsíni. Jak se vítá se psem, věší si bundu, vyprazdňuje obsah kapes do bronzové mísy na odkládacím stolku. Následuje krátké ticho, když prochází poštu. Jodi naaranžuje na talíř uzeného pstruha s vějířem krekrů.

Todd Gilbert je kus chlapa s vlasy v barvě písku, břidlicově šedýma očima a časovanou náloží vitality. Když vstoupí do místnosti, všichni se probudí. Přesně to by řekla, kdyby se jí někdo zeptal, co na něm má nejradši. A taky že ji dokáže kdykoliv rozesmát a že na rozdíl od většiny mužských, které zná, zvládá dělat spoustu věcí najednou, takže jí během telefonátu dovede zapnout náhrdelník nebo jí ukazovat, jak sommelieři správně používají dvoupolohovou vývrtku.

Přejede jí rty po čele, obejde ji a natáhne se do skříňky pro koktejlové skleničky. „To vypadá dobře,“ mlaskne. „Co to bude?“ Tím má na mysli zlatavé maso v těstíčku, které vyndala z trouby a teď ho opéká na pánvi.

„Hovězí Wellington. Už jsme ho jednou měli, pamatuješ? Chutnalo ti.“

Nalít martini s vodkou je jeho práce. Když míchá marinádu na zeleninu, zachrastí za ní kostky ledu a ostře zavoní krájený citron. Naráží do ní, každou chvíli něco převrhne, plete se jí do cesty, ale jí dělá dobře, když se ta konejšivá hora motá kolem. Nasává vůni nashromážděnou za ten den, nechává se přitahovat teplem jeho těla. Todd je typ, jehož dotek vždycky zahřeje, což je pro někoho, komu je věčně zima, otázkou přímo živočišného významu.

Postaví martini před ni na pult a odnáší si svou skleničku spolu s pstruhem do obýváku, hodí nohy nahoru a otevře noviny, které mu po přečtení pečlivě složila a nechala na konferenčním stolku. Jodi vkládá zelené fazolky a mrkvičku do napařovacích misek parního hrnce, polyká první doušek koktejlu a vychutnává si srážku vodky s krví, která ji okamžitě roznáší do všech údů. Z gauče k ní zalétají poznámky ke zprávám dne: k příští olympiádě, zvýšení úrokových sazeb, deštivé předpovědi. Když v něm zmizí většina pstruha a hodí do sebe poslední lok martini, vstane a otevře lahvinku vína, zatímco Jodi krájí hovězí na tlusté plátky. Vezmou si talíře ke stolu, odkud mají oba výhled na skvostné nebe.

„Jak ses dneska měla?“ zeptá se jí a nahrne si plnou vidličku.

„Byla u mě Ingrid.“

„Bergmanová? Co říkala?“ Láduje do sebe hovězí s neochvějným soustředěním a baví se s ní, aniž by zvedl pohled od talíře.

„Připomněla mi, že už jsou to tři roky, co natočila tu reklamu na pudink. A mně se zdá, že by to ráda částečně hodila na mě.“

Zná její klienty pod krycími jmény. Protože přicházejí a odcházejí, když je v práci, nikdy se s nikým z nich nepotkal, ale ona ho udržuje v obraze, takže je svým způsobem se všemi důvěrně obeznámen. Jodi na tom nevidí nic špatného, dokud jejich skutečná jména zůstávají v tajnosti. Ingrid je krycí jméno pro herečku bez práce, jejíž poslední role – ona pověstná reklama na pudink – je jen dávnou vzpomínkou.

„Takže teď za to můžeš ty.“

„Začíná jí docházet, že další šance si podkopává vlastním zoufalstvím, a zaútočila na mě, proč jsem jí z něj nepomohla. To by se z ní člověk zbláznil. Pracujeme na tom už takovou dobu.“

„Nechápu, jak to můžeš vydržet.“

„Kdybys ji viděl, tak bys to pochopil. Je nezkrotná, prostě bojovnice. Ta to nevzdá a nakonec se snad přece jen něco změní.“

„Já bych na to neměl trpělivost.“

„Ale měl, kdyby ti na nich záleželo. Pro mě jsou jako moje děti.“

Toddovi přejede po tváři stín a jí dojde, že mu zmínkou o náhražce dětí připomněla skutečné děti, které nemá. Rychle se vrátí k Ingrid: „Ale stejně mi dělá starosti. Motá se v kruhu a neuvěří si, dokud ji někdo neobsadí, jenomže nikdo ji neobsadí právě proto, že si nevěří, a já nevím, jestli jí v tom vůbec pomáhám. Někdy mám dojem, že bych se jako její terapeut měla vyrazit.“

„No a proč to neuděláš? Když to k ničemu nevede…“

„To se zase nedá říct, že by to nevedlo k ničemu. Teď už jí právě začíná docházet aspoň to, že si za to může sama.“

„To hovězí je vynikající,“ změní Todd téma. „Jak jsi ho dostala do toho těsta?“

Jako by to byl koráb v láhvi! Ale ona ví, že to myslel vážně. Todd dokáže hloubit základy a stavět zdi, ale pokud jde o vaření, projevuje překvapivou prostoduchost.

„Zabalila jsem ho. Jako když dáš izolaci na potrubí.“

Jenomže on se dívá do prázdna a odpověď zřejmě nevnímá.

Vždycky měl k takovým výpadkům sklony, ale v poslední době jí připadá, že se objevují nějak často. Jednu minutu je s ní a další už někde mimo, kam ho odnáší proud myšlenek, dohadů, starostí, kdo ví? Třeba potichu pozpátku počítá od sta nebo si v duchu přeříkává jména prezidentů. Alespoň z toho nemůže vinit špatnou náladu. Nedávno začal být výrazně veselejší, jako býval dřív, až si dělala naděje, že jeho deprese jsou věcí minulosti. Jednu dobu se totiž bála, že by se ho mohly zmocnit natrvalo. Vlekly se tak dlouho a ani Freud už je nedokázal rozptýlit. A Freud coby potrhle skotačící štěně býval lepší než kdejaký dvorní šašek.

Ještě že to dokázal zakrýt ve společnosti – dohlížel, aby všichni měli co pít, žoviálně žertoval, zvedal náladu ostatním. Ženské na Todda letí, protože se chová přirozeně a otevřeně. Rosalie, ty už jsi zase pila z fontány mládí. Deirdre, ty jsi k sežrání. A umí to i s chlapy, nechává je mluvit o sobě, aniž by mezi sebou soupeřili, a dovede lidi rozesmát svým pitvořením: jako asijský léčitel (vý jste pod velký tlák… vý musíte svolnít, svolnít) nebo jamajský automechanik (ta auto chtít tši nový pneumatika… haubnu nahoru, madam).

Teď je na tom rozhodně líp, je živější, zasměje se, i když jsou spolu sami, je veselejší a uvolněnější, netrápí ho tolik starostí, je víc sám sebou jako ten starý Todd – ačkoliv ty dny už jsou dávno pryč, kdy si spolu vlezli nazí do postele a četli si noviny a dívali se na televizi a mezi sebou měli společnou misku lupínků a na sloupku postele jim balancovala krabice mléka a na povlečení se jim sypal cukr z pytlíku. Tehdy si ještě užívali svobody toho, že se navzájem tolik neznají, radovali se, že jim patří budoucnost beze spěchu, plná otevřených dveří a příslibů, které se stále ještě mohly vyplnit.

„Na co myslíš?“

Zamrká a usměje se na ni. „To je lahoda.“ Sáhne po poloprázdné láhvi a doplní jim sklenky. „Co říkáš na to víno?“

O víně mluví rád. Někdy kolem toho, co právě pijí, dokáže točit veškerou konverzaci u večeře. Ale teď, místo aby počkal, co na to odpoví, se pleskne dlaní do čela a oznámí: „Málem bych zapomněl. Tenhle víkend se jede na ryby. Chlapi mě pozvali, ať jedu taky.“

„Na ryby,“ zopakuje Jodi.

Spořádal oba plátky hovězího a teď vytírá šťávu z talíře kouskem chleba. „Odjíždí se v pátek hned po práci. Návrat v neděli.“

Todd na ryby nejezdí, a pokud ví, nejezdí na ně ani nikdo z chlapů. Ale vzápětí jí dojde – aniž by o tom v duchu pochybovala –, že ono „na ryby“ je jen zástěrka.

„Pojedeš?“

„Přemýšlím o tom.“

Jodi ještě nedojedla a teď se snaží pospíšit si. To, jak občas jí, jak malinká sousta si nabírá a jak je dlouho převaluje v puse, ho dovede vytočit. Spolkne vybraný kousíček, rozžvýkaný jen napůl, a ten se jí vzpříčí v krku, takže ho div nevydáví. Prská a lapá po dechu a Todd galantně vyskočí a praští ji do zad. Cucek hmoty, který to všechno způsobil, jí konečně vyletí do dlaně. Nechá ho na kraji talíře a už mu nevěnuje pozornost.

„Tak mi dej vědět, až se rozhodneš,“ zasípe a ubrouskem si osuší koutky očí. „Jestli pojedeš, nechám možná vyčistit koberce. A udělám marmeládu.“

Nemá v plánu ani jedno z toho, prostě jen potřebovala něco říct. Vždycky brala jako plus, že jí nelže, jinými slovy že nevyšperkovává zprávy o sobě podrobnostmi, které by je měnily ve lži. Teď se jí ale ani tak nedotkla ta výmluva. Jde o to, že nikdy neodjíždí na víkend, že víkend bez ní je něco, co tu zatím nebylo.

„Jo,“ vzpomene si ještě. „A taky mám pro tebe dárek.“

Zmizí v předsíni a vrátí se s balíčkem – tenkým obdélníkem zhruba o velikosti knížky v hnědém papíře přichyceném malířskou páskou. Položí ho na stůl vedle Jodina talíře a zase se posadí. Nosí jí dárky často a ji jeho pozornosti vždycky potěší, ovšem pokud si jimi něco nežehlí.

„Co slavíme?“ optá se.

„Nic.“

Usměje se na ni, ale napětí stoupá. Teď by po pokoji měly začít lítat předměty, měli by si chtít zakroutit krkem. Zvedne balíček a připadá jí, že nic neváží. Páska jde snadno odlepit a ze sendviče ochranného kartonu vyjme krásný originál rádžastánské miniatury. Obrázek, načrtnutý různými odstíny modré a zelené, zachycuje ženu v dlouhých šatech uprostřed zahrady obehnané zdí. Ve společnosti pávů a gazely a v přepychu drahocenných zlatých šperků ji zjevně netrápí žádné materiální ani světské starosti. Nad hlavou se jí ochranitelsky sklánějí větve plné listí a pod nohama se jí táhne šťavnatý zelený koberec. Společně si ten výjev prohlížejí, upozorňují se na ženiny ruce obarvené henou, na bílý košíček, na ladnou postavu pod průsvitným hávem. Soustředí se na jemné detaily a barevné plochy a život se jim nenásilně vrací k normálu. Udělal dobře, že jí ho pořídil. Instinkt ho vedl správně.

Blíží se čas jít spát a Jodi sklízí ze stolu a pouští se do nádobí. Mechanicky jí nabídne pomoc, ale oba vědí, že je nejlepší, když úklid nechá na ní a zajde vyvenčit psa. Ne že by byla puntičkář. Nemá nijak přemrštěné nároky, ale pánev by po umytí neměla zůstat mastná a případná mastnota by se neměla vytírat utěrkou, kterou se pak leští skleničky. To dá rozum. Na stavbě si Todd ledabylost nedovolí. Kdyby přidělával poličku, nepřipevnil by ji našikmo, aby z ní cokoliv spadlo a rozbilo se. Dával by si pozor a odvedl by práci svědomitě a nikdo, kdo by ho při tom sledoval, by o něm neřekl, že je přehnaně úzkostlivý, a neobvinil by ho z hnidopišství. Ale Jodi si nestěžuje. Je všeobecně známo, že v určitých situacích ústí silné stránky člověka v naprosté selhání. Todd nemá s domácími pracemi trpělivost jednoduše proto, že jeho rozpínavá energie překračuje rozsah zdejších úkolů. Je to patrné už jen z toho, jakým způsobem zaplňuje místnost, jak se v tom omezeném prostoru hrozivě tyčí, jak je hlučný, jak rozmáchle gestikuluje. Chlap jako on patří ven nebo na staveniště, kde jeho velikost dává smysl. Domů se tahle lidská hora nejlíp hodí ve spánku, když vedle Jodi poklidně oddychuje a v konejšivé nečinnosti nechá podřimovat i všechnu svou energii.

Jodi se pohybuje dokonalými pokoji bytu, zatahuje závěsy, naklepává polštářky, narovnává obrázky, sbírá chlupy z koberce a celkově dotváří prostředí, do nějž by se ráno ráda probudila. Uklidňuje ji, když s novým dnem najde všechno tak, jak to má být. V ložnici stáhne přehoz a připraví na postel pyžamo a noční košili, složí je a uhladí látku, aby tolik nepřipomínaly prázdné schránky. I tak ji pohled na ně zarazí – na vzor bílého potrubí na tmavém pyžamu, hedvábné stužky na košili. Vyjde na balkon. Venku fouká řezavý vítr a výhled se bez měsíce proměnil v bezednou tmu. Nakloní se do naježené temnoty a oddá se osamění, ovšem s hřejivým vědomím, že v něm může setrvat jen tak dlouho, dokud se jí neznelíbí, a pak se vrátit dovnitř. Je vděčná za stabilitu a jistotu, v níž žije, cení si každodenní svobody, nenarušované požadavky a komplikacemi. Je dobře, že se nesvázala manželstvím ani dětmi, uchovala si čistý štít, nechala si volný prostor. Nelituje toho. Mateřské pudy si ukájí klienty a je prakticky stejně tak vdaná jako kdokoliv jiný. Její kamarádky ji pochopitelně znají jako Jodi Brettovou, ale pro většinu lidí je paní Gilbertová. Ten titul i jméno jí dělají dobře: poskytují jí něco jako rodokmen a slouží jako šikovná zkratka, díky níž nemusí nikoho opravovat a nikomu nic vysvětlovat nebo operovat krkolomnou terminologií typu životní partner či drahá polovička.

Ráno, když Todd odejde do práce, vstane, obleče se a jde vyvenčit psa podél pobřeží až k molu Navy Pier. Slunce prosvítá mléčným oparem a chytá jezero do stříbrné sítě. Těžký štiplavý pach pobřežního vánku je cítit naftou z lodních motorů, rybinou a tlejícím dřevem. Brzy ráno připomíná molo spícího obra se zpomaleným tepem a ztlumeným dechem. Svědky pohupování jachet, šplouchání vody, prázdného kolotoče a obřího kola či náletů racků lovících snídani jsou jen místní, kteří tu venčí psy nebo si sem chodí zaběhat. Když se otočí zpátky k městu, vztyčí se před ní mrakodrapy jako pobřežní přelud, dramaticky nasvícený vycházejícím sluncem. Přišla do Chicaga studovat před víc než dvaceti lety a okamžitě se tu cítila doma. Nežije tu jen fyzicky, zdejší život vyhovuje i její povaze. Po okleštěném maloměstě ji ty výšiny budov, tlačenice lidí, opulentní rozmanitost, dokonce i nevyzpytatelnost počasí naplňovaly vzrušením. Tady dospěla, tady si ukovala domnělou identitu, naučila se tu rozvíjet po osobní i profesní stránce.

Otevřela si praxi to jaro, kdy ukončila studium. Tehdy už žila s Toddem v maličkém 1 + 1 v Lincoln Parku. První klienty jí doporučili známí z univerzity a přijímala je v obývacím pokoji, zatímco byl Todd v práci. Už velmi záhy, ještě za studia, se rozhodla, že se v přístupu ke klientům neomezí na jedinou školu, že bude využívat veškeré získané poznatky, které budou v dané situaci nějak přínosné – aktivně lidem naslouchala, při výkladu snů se opírala o tvarovou psychologii a otevřeně odmítala sebemrskačství a chování, jímž ubližovali sami sobě. Radila jim, aby na sebe kladli větší nároky a vzali svůj život pevně do rukou. Dodávala jim odvahu a upevňovala ji v nich pozitivní zpětnou vazbou. Během prvního roku se naučila být trpělivá a přizpůsobovat se jejich vlastnímu tempu. Klienti na ní oceňovali především upřímně přátelské chování – měla je ráda a byla připravená uznat, že jsou v tom nevinně, což jim vracelo ztracenou vyrovnanost. Chválili ji před ostatními a zájemců pomalu přibývalo.

Téměř rok se jí dařilo, praxe se jí začala rozrůstat, rozvíjela svoje schopnosti, nabývala sebedůvěru. A pak našli jednoho z jejích klientů – patnáctiletého kluka s diagnózou maniodepresivní psychózy, hodného chlapce, který se dobře učil a na první pohled byl v naprostém pořádku – jmenoval se Sebastian a měl takové tmavé vlasy a černé oči – o všechno se živě zajímal a rád kladl rétorické otázky (Proč existuje něco spíš než nic? Jak může člověk cokoliv vědět jistě?) – jednou našli právě toho Sebastiana mrtvého na chodníku pod balkonem bytu v desátém patře, kde bydlel s rodiči. Když se nedostavil na pravidelné sezení, zavolala k němu domů a dozvěděla se tu zprávu od jeho matky. Zjistila to až pět dní po jeho smrti.

„Není to vaše vina,“ řekla jí Sebastianova matka. Myslela to dobře. Jenomže Sebastian skočil z balkonu v den jejich posledního sezení. Viděla se s ním ráno a on se ani ne dvanáct hodin nato rozhodl skoncovat se životem. O čem spolu mluvili? O nějaké drobné nepříjemnosti s očima. Viděl cosi periferně, cosi prchavého, co tam ve skutečnosti nebylo.

A tehdy se Jodi rozhodla zapsat na studium adlerovské psychoterapie a začala si klienty vybírat.

Projde parkem, zastaví se na kus řeči se sousedkou a koupí si v Caffé Rom latte domů. Nad novinami posnídá vajíčko na měkko a toast s máslem. Po snídani uklidí nádobí a připraví si šanon prvního klienta pod krycím jménem Soudce, homosexuálního právníka se ženou a dětmi. Její klienti mají mnoho společného a platí to i pro Soudce. Dostal se do slepé uličky a věří nebo doufá, že psychoterapie mu pomůže se z ní vymotat. Má upřímnou snahu pokusit se o to. A není to nic, s čím by si Jodi nedokázala poradit. Došla k tomu na základě screeningu. Osoby se sklony k sebepoškozování odkazuje jinam. Nebere například případy závislostí, ať už na drogách, alkoholu, nebo automatech, a odmítá i kohokoliv s poruchami příjmu potravy, diagnózou maniodepresivní poruchy či schizofrenie nebo osoby trpící chronickými depresemi a ty, kdo pomýšlejí na sebevraždu nebo se o ni pokusili. Ti všichni se potřebují léčit.

Víc než dva lidi za den, respektive pracovní dopoledne, nezvládne. Klienti, které po úvodním pohovoru přijme, jsou většinou bezradní, ztracení nebo nejistí, prostě nešťastníci, kteří se nedovedou rozhodnout, co chtějí, a jednají jen podle toho, co se od nich očekává, nebo podle toho, co si myslí, že se od nich očekává. Dovedou sami k sobě přistupovat tvrdě – protože si vnitřně osvojili soudy nesoudných rodičů – ale zároveň se chovají nezodpovědně a nepatřičně. Celkově si neumějí ujasnit priority, nedokážou sami sobě stanovovat hranice, neberou v potaz vlastní zájmy a považují se za oběti.

Do pokoje pro hosty, z nějž si udělala konzultační místnost, se pohodlně vejde psací stůl, knihovna se šanony a dvě křesílka postavená proti sobě na starožitném peršanu o velikosti 180 na 240 cm. Na konferenčním stolku mezi křesílky jsou připravené desky a pero, krabice papírových kapesníčků, láhev vody a dvě skleničky. Soudce přišel jako obvykle v tmavém obleku s černými oxfordkami a svítivě kostkovanými ponožkami, které na ni vykouknou, jakmile se proti ní posadí a hodí si nohu přes nohu. Je mu osmatřicet a podlouhlý obličej mu ozvláštňují smyslné oči a rty. Jodi se posadí naproti němu a ptá se ho, co dělal od posledního sezení minulý týden. Líčí jí návštěvu gay klubu, a co se stalo venku v zadní uličce. Zachází do detailů, možná aby ji šokoval, jenomže dobrovolný styk mezi dospělými lidmi ji z míry nevyvede, a navíc to není poprvé, co s něčím takovým zkouší její trpělivost. Mluví rychle, přeskakuje od jednoho k druhému, znovu to prožívá, snaží se, aby se do toho dokázala vcítit.

„Měl jsem kalhoty u kotníků – představte si, kdyby nás někdo – a vedle příšerně smrděly popelnice. Soustředil jsem se na to – na ty popelnice – abych zpomalil čas – musel jsem něco udělat. Fixoval mě v tom baru celou dobu. Viděl jsem ho tam už dřív, ale ani ve snu by mě – nebyl jsem v tom podniku ani nepamatuju.“

Vysype na ni tu historku a uličnicky po ní pošilhává, oči se mu lesknou, rty mu zvlhnou. Líbilo by se mu, kdyby se zasmála a řekla i vy jeden, taková lumpárna, ale jejím úkolem není vyplňovat hluchá místa v konverzaci nebo nahrazovat sociální pracovnici. Soudce čeká, a když Jodi nereaguje, začne se vrtět a sklopí oči. „Takže tak,“ hlesne nakonec. „Moc mě to mrzí. Vážně. Vážně mě to hrozně mrzí. Byla to hloupost.“ A protože se za to nemůže omluvit manželce, chodí se kát k terapeutce.

I on se točí v začarovaném kruhu, kde sebezapření následuje bezuzdnost, po níž přichází další období sebezapření. To glosuje výroky typu: „Já manželku i děti miluju a nechci jim ublížit.“ Lítost nepředstírá, jenomže není s to vzdát se homosexuálních výbojů ani opustit bezpečí rodinného života. Obojí naplňuje jeho potřeby a obojí je nedílnou součástí jeho identity. Namlouvá si, že zájem o muže je jen přechodný, a nedokáže pochopit, že abstinencí a výčitkami svědomí si jen dobíjí baterky, aby mohl dát průchod vzrušení plným proudem. Jako většina z těch, kdo podvádí, ze sebe rád dělá chudinku. Ale je mnohem větší teplouš, než si dokáže připustit.

„Jste soudce,“ opakuje mu. Jenomže on tomu pořád ještě odmítá dostát.

Středa je dnem nevěry. Na řadě je Husička, nesmělá mladá žena s naducanými tvářičkami a pihatýma rukama, která tvrdí, že milenec podněcuje její chutě a pomáhá jí udržovat při životě manželství. Manžel podle Husičky nic netuší, a i kdyby, neměl by na stížnosti nárok. Proč Husička dochází na terapii či co si od ní slibuje, není tak docela jasné. Od Soudce se liší tím, že ji svědomí ani trochu nehryže a k celé záležitosti přistupuje ryze prakticky – každé pondělí a čtvrtek odpoledne mezi nákupem a vyzvedáváním dětí ze školy.

Husička není tak rozporuplná jako Soudce, ale pro Jodi představuje větší výzvu. Její úzkost proudí pod povrchem, v podzemních pramenech, a vybublá jen zřídkakdy. Narazit ji, načepovat a dát ji Husičce vypít nebude jen tak. Proti ní je Soudce otevřená kniha, citlivý člověk, který sám sobě zavařil. Nakonec to, s Jodinou pomocí, nebo bez ní, přeteče a on se s tím bude muset nějak vypořádat.

Na rozdíl od Husičky a jejího přesvědčení, že manžel nemá o ničem ani ponětí, si Jodi myslí, že jisté podezření by chovat mohl. Sama totiž dobře ví, že náznaky se najdou vždycky. Nevěrný člověk bývá často roztržitý nebo duchem nepřítomný, jsou mu na obtíž otázky, na vlasech nebo oblečení mu ulpívají nevysvětlitelné vůně. Jakékoliv: vonné tyčinky, plesnivina, tráva. Ústní voda. Kdo používá ústní vodu dřív, než si před spaním vyčistí zuby? Sprcha může odpomoci od zrádných tělesných pachů, ale mýdlo z koupelny v hotelu bude vonět jinak než značka, kterou používá doma. Navíc jsou tu obvyklé stopy: zatoulaný zrzavý nebo blond vlas, šmouhy od rtěnky, pomuchlané šaty, kradmé telefonáty, nápadně častá nepřítomnost, záhadné skvrny na těle… nemluvě o podivných předmětech – legrační přívěsek na klíče, voda po holení – které se zčistajasna ocitnou v domácnosti, zejména na Valentýna.

Alespoň že se snaží být diskrétní a zpravidla si nevybírá její přítelkyně, ačkoliv i takové případy se vyskytly. Například jeden pár, se kterým se dali dohromady na dovolené v Karibiku a sblížili se při koktejlech a kurzu šnorchlování. Prodávali prefabrikované domky, nad čímž Todd ohrnoval nos. Přesto se několik zim scházeli ve vybraných letoviscích. Napadlo ji, že by spolu Todd a Sheila mohli něco mít, ale nešťourala se v tom až do odpoledne, kdy zmizeli od bazénu a objevili se po hodné chvíli a oba vypadali jako kočka nad vylízanou miskou smetany. I to by byla ještě přehlédla, ale pak si všimla těch jemných nesrovnalostí v Toddových plavkách a šmouhy čehosi rosolovitého, co se mu zalesklo na chlupatém hrudníku.

Ale na ničem z toho nezáleží. Je jedno, že se čas od času nechá prokouknout, protože oba vědí, že ji podvádí, a on ví, že to Jodi ví, hlavní je, že dál dělají, jako by se nic nedělo, že si udržují ten veledůležitý klam, tu iluzi, že všechno je v pořádku a nic se nehrotí. Dokud se skutečnosti otevřeně nepojmenují, dokud s ní mluví v eufemismech a jinotajích, dokud všechno běží bez zádrhelů a hladina je klidná, můžou dál žít svým životem, protože je přece všeobecně známo, že dobře prožitý život se skládá z řady kompromisů založených na přijetí lidí kolem, a ti mají svoje vlastní potřeby, jinou povahu a sklony a člověk si je nemůže vždycky přizpůsobit k obrazu svému nebo je natlačit do zažitých společenských norem. Každý si žije, jak umí, vyjadřuje sám sebe, snaží se po svém naplnit svoje touhy a kráčí vlastním tempem. Všichni občas dělají chyby, dopouštějí se omylů, tu a tam něco špatně načasují, vydají se nesprávným směrem, nepostaví se včas svým zlozvykům, nechají se zlákat z cesty. Jestli se na škole něčemu naučila, pak to bylo právě tohle a vděčí za to Albertu Ellisovi, otci kognitivně-behaviorálního posunu v psychoterapii. Ostatní lidé tu nejsou proto, aby splňovali naše požadavky nebo odpovídali našim očekáváním, a ne vždycky s námi budou jednat podle našeho gusta. Pokud to nejsme schopní akceptovat, pokládáme tím základy vlastní nespokojenosti a rozmrzelosti. Klidu duše dosáhne ten, kdo bere lidi takové, jací jsou, a hledá na nich to lepší.

Záletníkům se vede dobře, alespoň většině z nich. A není-li tomu tak, stejně se nezmění, protože člověk se zpravidla nemění – tedy pokud k tomu nemá silnou motivaci a usilovně na tom nepracuje. Základní rysy osobnosti se rozvíjejí zkraje života a časem se jen nezvratně utvrzují a automatizují. Většina lidí se ze zkušeností nepoučí, zřídkakdy se pokusí přizpůsobit svoje chování, má sklony hledat příčinu problémů v druhých a dál si navzdory všemu jede po svém, v dobrém i ve zlém. Záletník se zálety nepřestane zrovna tak, jako se optimista nepřestane dívat na svět optimisticky. Optimista je člověk, který vám poté, co ho srazí opilý řidič a zmrzačí mu obě nohy, takže musí zastavit barák, aby měl na léčebné výlohy, řekne: „Měl jsem štěstí, že jsem to přežil.“ Optimistovi dává takový výrok smysl. Záletníkovi dává smysl, že žije dvojím životem, a říká vám, jak vás miluje, i když vás podvádí.

Prohlašuje-li Jodi, že se člověk nemění, má tím na mysli, že se nemění k lepšímu. Zato k horšímu to jde tak nějak samo od sebe. Splácíme životu daň v podobě iluzí o sobě samých. Bývala hodná holka, skrznaskrz hodná, ale už to o sobě tvrdit nemůže. Už mu například hodila mobil do jezera, komplet i se vzkazem od volající, která ho oslovila „Medvídku.“ Nebo mu dala prát boxerky s červeným prádlem. Nebo se kolikrát postarala o to, aby nemohl najít svoje věci. Není na ty poklesky nikterak hrdá. Ráda by si o sobě myslela, že takové chování je pod její úroveň, že bere Todda takového, jaký je, že není z těch, kterým připadá, že jim chlap něco dluží za to, že do toho šly s otevřenýma očima, ale přece jen se ty její přestupky dají považovat za drobnosti ve srovnání s tím, co si beze všeho dovoluje on.

Rozloučí se s Husičkou a zamíří do posilovny o pár pater níž, kde zvedá činky a ujede deset kilometrů na kole. K obědu dojí zbytky studené zeleniny s majonézou, osprchuje se a převlékne se na pochůzky. Než odejde, sepíše úkoly pro Kláru, která k nim ve středu odpoledne chodí uklízet. Každodenní koloběh je pro ni jako balzám na duši, drží jí život pohromadě, odhání od ní existenciální úzkost, která člověka může přepadnout, kdykoliv zaváhá nebo si neví rady, aby mu připomněla, na jak nezměrné nicotě vlastně sedí. Udržovat se v činnosti, to je metoda středních vrstev – a je to metoda praktická a dobrá. Těší ji plánovat si sezení s klienty, vést domácnost a pečovat o svou kondici a vzhled. Vyhovuje jí, když jsou věci hezky uspořádané a předvídatelné, a má-li čas pěkně předem rozvržený, poskytuje jí to jistotu. S radostí listuje diářem, aby se podívala, na co se má těšit: koupele, termín u kadeřnice, prohlídka u doktora, pilates. Dochází téměř na všechny akce pořádané profesní asociací a zapisuje se na kurzy všeho, co ji zajímá. Když večer nevaří pro Todda, zajde si na večeři s kamarádkami. A pak jsou tu dvě prodloužené dovolené – jedna v létě a jedna v zimě –, které si s Toddem užívají společně.

Projíždí ulicemi v Audi Coupe se staženými okýnky a nasává hluk a hemžení velkoměsta, kochá se tím hučícím propletencem všeobecného shonu: krámečky, pouličními muzikanty, tržišti – dokonce i davy, sirénami a dopravními zácpami. Přes ulici přetančí holčička s trsem balonků. Na schodech před restaurací si hoví v tureckém sedu kuchař v bílé zástěře. Nechá si zarámovat rádžastánskou miniaturu, vyzvedne si průvodce, koupí kuchyňskou váhu místo staré rozbité a cestou domů se zastaví na frappuccino v místní kavárně Starbucks a přitom jí ještě zbyde dost času na to, aby zašla vyvenčit psa a hodila na gril kotlety k večeři, než vyrazí na kurz aranžování květin.

II.

ON

Rád začíná den brzy a za ty roky očesal ranní rutinu na nezbytné minimum. Sprchu si dává studenou, aby ho zbavila choutek na lenošení, holení sestává z pěny a žiletky. Obléká se v pološeru ložnice, zatímco Jodi a pes dál vyspávají. Jodi občas otevře jedno oko a řekne: „Košile z čistírny máš ve skříni,“ nebo: „Ty kalhoty už jsou vytahaný,“ na což paušálně odpovídá: „Spi dál.“ Hodí do sebe multivitamin a skleničku pomerančového džusu, přejede si párkrát zuby kartáčkem ze strany na stranu, což je sice nesprávný, ale zato rychlý způsob čištění, a po třiceti minutách od probuzení sjíždí výtahem do garáže.

Hodnou chvíli před sedmou už sedí za psacím stolem v posledním patře čtyřpatrové budovy na ulici South Michigan kousíček od Roosevelt Road. Tenhle dům – z cihel a vápence s plochou střechou a izolovanými okny v ocelových rámech, které v době, kdy je instaloval, představovaly něco nevídaného – byl jeho první rozsáhlejší renovací, k níž se dopracoval po desetiletí skupování a opravování starých domů, ještě než ceny nemovitostí v South Loop vyletěly s horečnou výstavbou bytů v osobním vlastnictví do nedozírných výšek. Když budovu pořizoval, byla nevyužitelná, přestavbu na kancelářské prostory financoval ze tří hypoték a úvěru a dřel na ní spolu s najatými řemeslníky. Byl by si dokázal udělat všechno sám, ale kdyby mu došly peníze, banka by mu ji zabavila. V tomhle podnikání dávají splátky hypoték, daně a pojištění zapravdu přísloví, že čas jsou peníze. Sám pro sebe si zabral jen skromné prostory: dvě kanceláře, přijímací místnost a toaletu. Větší z kanceláří, s výhledem na ulici, slouží jemu. Zařízená je moderně a úsporně, s holými plochami a žaluziemi – nezanesená starožitnostmi a cetkami, což by byla, kdyby tady dal volnou ruku Jodi.

Navolí první telefonní číslo dne a objedná si jako obvykle snídani v podobě dvou sendvičů se šunkou, salátem a rajčetem a dvakrát velkou kávu. Než mu ji dovezou, vytáhne ze zásuvky ve stole starou tabatěrku, odklapne víčko a vyklopí na stůl obsah: cigaretové papírky Bugler, knížečkové zápalky a pytlíček s hrstkou sušených pupenů a listů. Když trpěl depresemi, přišel na to, že trocha ranní trávy ho dokáže vyburcovat z apatie a dokopat k práci. Teď už je to pro něj něco jako obřad, ubalit si ji a zapálit, a ten uvolněný rozjezd mu dělá dobře. Otevře si k jointu okno a vychutnává si ho na čerstvém vzduchu. Ne že by to bylo tajemství, že si rád dá šluka nebo dva, jenom si nemyslí, že by to v TJG Holdings mělo zavánět jako na koleji.

Kdysi tu míval ničím nerušený výhled na nebe, ale teď mezi bytovými domy přes ulici vidí jen záplaty modra. Lepší než nic a on stavební boom nezarazí. Navíc se stejně dívá na lidi dole na zastávce. Několik jich stojí pod stříškou, ačkoliv je jasno a teplo a kolem lavičky je plno smetí. Těší ho, že pár z těch, kteří tam čekají pravidelně, už dokáže identifikovat: nezávislačku se sluchátky a batůžkem, vyzáblého dědulu s kšiltovkou, který si zapaluje jednu za druhou, nastávající maminku v sárí a džísce. Skoro všichni se soustředí na provoz v daném pruhu a snaží se pohledem uspíšit příjezd autobusu. Pravidelně jich pár dokonce vstupuje do vozovky, aby líp viděli. Jakmile se autobus konečně objeví, napětí na zastávce se viditelně uvolní, jako by všichni byli jedno tělo i duše. Neuspořádané shromáždění začne hledat drobné a legitky a přeskupovat se do nepokojného zástupu. On samozřejmě zahlédl autobus jako první, s velkým předstihem. Někdy si tam ve výšinách čtvrtého patra připadá jako pánbůh.

Mladík z lahůdek mu dodá snídani až na stůl výměnou za obnos, který tam na něj čeká pod těžítkem. Todd jen kývne na pozdrav a dál se po telefonu baví s Cliffem Yorkem. Dělá si poznámky, ačkoliv by se obešel i bez nich. Dokáže bez problémů udržet v paměti jména, termíny a částky, množství nebo místa, ba dokonce i telefonní čísla. Projekt, o němž diskutují, nájemní dům se šesti byty v Jefferson Parku, je zhruba v polovině. Počáteční potíže s plány, povoleními a financováním zdárně překonali a všechny byty už jsou vybrakované na holé zdivo. Teď s Cliffem, hlavním dodavatelem prací, probírají tlak vody. Domluví se, že nejlepší bude podívat se na to odpoledne přímo na místě a přibrat k tomu rovnou i instalatéra.

Pustí se do snídaně, byť mu toast přijde už lehce zvlhlý, ale šunka je křehká. Spořádá oba sendviče a jedno kafe a pokračuje v telefonování, tentokrát s makléřem z realitky, který mu našel potenciálního kupce. To je dobrá zpráva. Ten nájemní dům bere jen jako odrazový můstek. Když nebude zbytí, nechá si ho a byty pronajme sám, ale záměrem je prodat ho a použít získaný kapitál pro další akci, kancelářskou budovu mnohem velkolepějšího rozsahu, něco, co přetrumfne všechny jeho dosavadní počiny.

V devět dvacet dorazí Stephanie. Dává si načas, a než si u sebe v kanceláři posbírá šanony a diář a přitáhne si židli k jeho stolu, je už pomalu půl. Stephanie má pořád ještě dívčí vzhled, i když je jí pětatřicet, a houšť vlasů, kterou si krotí do culíku. Todd vždycky se zájmem sleduje, kam a jak se Stephanie usadí, jestli přímo naproti němu, kde ji může vidět jenom od pasu nahoru, nebo napravo od něj, kde si většinou dává nohu přes nohu a loktem se opírá o stůl, aby si mohla zapisovat. Oválná deska stolu daleko přečnívá přes trojúhelníkovou základnu a poskytuje dostatek místa pro nohy, takže když se Stephanie rozhodne ukázat mu je, ať už z jakéhokoliv důvodu, počítá to k potěšením dne. Přijde-li v džínech, může obdivovat její rozkrok a stehna, je-li ten den v sukni, dívá se jí na kolena a lýtka. Nijak s ním nelaškuje, ale buďto ten pohled na nohou a v klíně nevnímá, nebo je jí to jedno. Dneska má džíny a sedá si na opačný konec stolu, takže se Todd musí spokojit s dvojicí vrcholů, které se jí vzdouvají pod knoflíky na kapsičkách blůzy. Měří jen něco málo přes metr padesát, proto její poprsí působí tak majestátním dojmem.

Přinesla si stoh šanonů a seznam věcí, které ji nechal zařídit: poptávky na stropní větráky, webové stránky zahradních architektů, sporné faktury. Chce mít kontrolu nad vším, co se vymyká běžné rutině. Nevypracoval se tam, kde je dneska, přehlížením detailů nebo popouštěním otěží. Dělá sám na sebe a nemá nijak závratnou marži, takže se všechno počítá. Mrkne na hodinky, jenom aby věděla, že její pozdní příchod nezůstal bez povšimnutí.

„Od Cliffa nic?“ zeptá se, když dojde na faktury.

„Zatím ne.“

„Tak až něco pošle, tak mi to ukažte. Minule nám naúčtoval něco, co jsme si dodávali sami. Co to bylo?“

„Obkladačky do koupelen.“

„Přesně. Obkladačky do koupelen. A cement. Zkouší to na mě s pitomým cementem.“

Vyhledala mu, co chtěl, a podává mu katalogy se splachovadly. „Modely s nižším průtokem jsou levnější než dvojitý splachování, ale není na ně spoleh,“ informuje ho.

„Proč na ně není spoleh?“

„Občas nesplachujou.“

„Jak nesplachujou?“

„Prostě se zaseknou.“

„Cliff už je někde instaloval.“

„Já bych to neriskovala,“ namítne Stephanie. „Rozhodně ne v nájemních bytech. Mrkněte se na to dvojitý splachování.“

Zamračí se a zeptá se: „Kolik?“

„Není to tak hrozný. Spolehlivý se dají sehnat za pětistovku.“

„To jsou tři tácy jenom za podělaný hajzly. V hobbymarketu je mají po padesáti dolarech.“

„Mají, ale vy je tam nekoupíte.“

„Co tam máte dál?“

„Musíte už začít myslet na vestavný ledničky a trouby. Dodání by mohlo nějakou chvíli trvat.“

„Tak je poptejte. Když to bude od jednoho dodavatele, můžeme uhrát nějakou slevu.“

„Ale já nemám rozměry.“

„Tak se podívejte do plánů.“

„Ty taky nemám. Vzal jste si je domů.“

„No tak si sežeňte kopii. Byty se liší.“

Když shrábne šanony a dopřeje mu pohled na rozhoupanou prdelku, nechá se Todd unášet chvílí a jedním uchem naslouchá, jak Stephanie pilně šramotí u sebe v kanceláři. V duchu si všechno sumíruje, majestátně krouží kolem svého světa, jako by to bylo baseballové hřiště a on při homerunu obíhal jednu metu za druhou a nespouštěl přitom oči z míčku. Došel do stadia, kdy si vychutnává neustálá myšlenková rozcestí, rizika, která podstupuje s každým sebenepatrnějším rozhodnutím, napětí z toho, jak se rozkročil možná až příliš zeširoka, tíhu, která na něj doléhá s tím, že vsadil všechno na tenhle podnik. Ta věčná úzkost ho svým způsobem posiluje, protože je známkou, že žije a neujíždí mu vlak. Je to úzkost smíšená s očekáváním, se zvědavostí, co bude následovat, zájmem na pokračujícím dění. To ho pohání ode dne ke dni.

Během depresí tuhle hybnou sílu ztratil. Po pravdě řečeno je způsobila právě její ztráta. Čas pro něj pozbyl veškerých odlišností a změn, plynul pořád stejně, minutu za minutou, den za dnem. Ostatní za tím hledali neúspěchy nebo pocity marnosti, ale to šlo mimo něj. Prostě jako by nebyl, neexistoval, rozplynul se v nicotě.

Zkontroluje čas a sáhne po telefonu. Pozdrav rozespalého hlasu ho zahřeje, jako by si něco šlehnul, a probudí mu gonády.

„Ty jsi ještě v posteli?“

„Hmmmm.“

„Ty nemáš školu?“

„Až pozdějc.“

„Ty vás teda rozmazlujou.“

„Příjemně.“

„Co máš na sobě?“

„Co myslíš?“

„Jsi na Evu.“

„Proč to chceš vědět?“

„Proč myslíš, že to chci vědět?“

„To je výslech?“

„Soukromej.“

„Ale já bych ho chtěla zaznamenat.“

Špičkování pokračuje hodnou chvíli. Představuje si ji v pokroucených peřinách neustlané postele na North Claremont Avenue, ve studentském bytě. Jednou tam s ní skončil, v počátcích jejich vztahu, kdy na jejím těle ještě nacházel místa, kterých se zatím nedotkl. Jenomže v kuchyni se na něj pak sesypaly spolubydlící se spoustou všetečných otázek – většinou na jeho věk a ženu. Potom už se začali scházet v Crowne Plaza na Madison Street, kde je personál důsledně odtažitý a zdvořilý.

Při hovoru s ní ho zaplavují tak trochu cizí pocity, až si říká, jestli je to pořád ještě on, Todd Gilbert, anebo někdo jiný, kdo se vplížil do těla Todda Gilberta v měsících jeho nepřítomnosti. Během té krátké doby, co ji zná, ho dokázala vtáhnout zpátky do života. Za to jí nepřestane být vděčný, za ten dar života, zakoušený v emocích, které dělají člověka člověkem – nejen v lásce, ale i v nenasytnosti, chtíči, touze… v celém tom nezkrotném množství. Dokonce i netrpělivost vnímá jako dar, tu nedočkavost, až bude zase s ní, která ho pronásleduje celé dny. Dokonce i žárlivost je pro něj dar. Ví, že má nárok najít si mladšího milence, a bojí se, že je jen otázkou času, kdy jí to dojde. A třebaže ho to bolí, je to alespoň součást světa živých.

Žárlivost je pro něj nová: vždycky býval sebejistý, pokud šlo o ženy. Podle Jodi pramení jeho sebedůvěra z toho, že vyrůstal jako jedináček bezmezně milující matky ošetřovatelky, která kvůli němu pracovala přes nedostatek peněz jen na poloviční úvazek, aby mohla trávit co nejvíc času s ním a starat se o něj – čímž mu chtěla vynahradit, co zanedbával otec, zaměstnanec komunálních služeb a opilec. Todd se ještě na střední škole zase na oplátku začal starat o ni, naučil se vydělávat peníze a přebírat odpovědnost, za což ho vynášela do nebes nejen máma, ale i její přítelkyně a jeho učitelky a holky. Je zkrátka miláček žen. Tíhnou k němu, protože ví, jak se o ně postarat. Stará se i o Natashu, jenomže s Natashou to má háček. Dává mu znát, jak mu stárne tělo a ubývají mu síly. Ne že by na to nějak narážela nebo mu to naznačovala, prostě jen tím, že je mladá a žádoucí a nenasytná.

Ještě s ní telefonuje, když se Stephanie vrátí se svazečkem šeků k podpisu. Přecházel po kanceláři a teď se zastaví u okna. Stephanie položí šeky na stůl a čeká. Todd ví, že je v obraze, pokud jde o něj a Natashu, protože Natasha sem jednou přišla a tvářila se, jako by ho chtěla sníst zaživa. Tak to shrnula Stephanie. Která asistentka si může dovolit mluvit takhle se šéfem? A poslední dobou má podezřele často tu drzost nakráčet dovnitř, když s Natashou telefonuje. To pak chtě nechtě musí hovor utnout, jako teď. Stephanie třímá v ruce pero a bodne jím jeho směrem, jako by spolu šermovali.

Než odejde z kanceláře, zavolá Jodi, že nebude doma na večeři. Je to čistě z ohleduplnosti, protože Jodi už ví, že se na dnešní večer domluvil s Deanem. Ale rád jí dává najevo, že na ni myslí. Pokud jde o ni, může mluvit o štěstí, a nezapomíná na to. Pořád ještě je to kost, má figuru a vlasy jako uhel, a ačkoliv je sama spíš domácí typ, chápe, že Todd nemůže trávit večery vysedáváním v bytě. Pár z jeho kamarádů musí denně dorazit domů do večeře. Někdo nemůže zajít po práci ani na pivo. Naštěstí má parťáků mraky – a může za ně považovat prakticky kohokoliv, s kým kdy pracoval – spousta z nich žije sama nebo se rozvedli, takže má vždycky komu zavolat a s kým zajít na skleničku. A když na to přijde, klidně si v baru posedí i sám.

S Deanem Kovacsem se zná už od střední školy. Kamarádství jim vydrželo celou tu dobu a Dean ještě zažil jeho fotra, takže když o něm Todd mluví jako o starým sráči, vědí oba, co tím myslí. Dean je pro něj něco jako rodina, skoro brácha. Jenomže je taky Natashin otec a tady by mohl Todd narazit. Nebo taky ne. Těžko říct, jak Dean zareaguje, až zjistí, co se za jeho zády děje. Určitě ho to sebere, ale až si to pro sebe nějak zpracuje, kdo ví? Možná se tomu budou umět společně zasmát – může Deanovi říkat „tatínku“ nebo „pantáto“ a Dean ho pošle ke všem čertům. Deset ku jedné, že se to nakonec nějak vyvrbí. Alespoň že mu to nemusí vyklopit on. To si vzala na starosti Natasha. Řekne mu to, až nadejde vhodná chvíle. Tak se na tom dohodli.

Je teplo a venku na ulici stoupá z chodníku horko a prach jako parfém. Miluje tohle město se vším všudy, tu ryzí betonovou hmotu, tonáž bytelných staveb, a ještě víc miluje jeho neutuchající sílu a šťávu, náboženství komerce, rašící cedule Na prodej a průkopnicky bezmezné možnosti. Cestou přes tři bloky na jih, k vyhrazenému parkovišti, kde má auto, blahořečí Štěstěně, že ho vrhla sem – na tohle místo v tuhle dobu.

Místo aby zamířil rovnou k Jefferson Parku, zabočí na západ na Roosevelt Road a zastaví se v hobbymarketu Home Depot. Kdyby spočítal všechen čas, který tady strávil, vydalo by to na měsíce života. Záleží mu na interiéru, rád vybírá podlahy a osvětlení. Celkový součet detailů dokáže celý projekt prosadit, nebo taky zazdít. Cliff by rád nakupoval barvy, dlažby, koberce, vestavné spotřebiče a přihodil by si k nim svých deset procent, jenomže Cliff pak není u toho, když potenciální kupci ztratí o byt zájem, protože se jim nelíbí barva obkladaček nebo podlaha, a tak jako tak dostane zaplaceno.

Opustí market, aniž by cokoliv koupil, najede na magistrálu, stáhne okýnka a pustí si Nirvanu. Zpívá si jedině v autě, protože pro vítr v uších a dunění motoru neslyší sám sebe. Zná slova všech písniček a s nohou na plynu je vyřvává se stereem. Album Nevermind ho vrací o dvacet let nazpátek, k někdejšímu suverénovi, který se opájel vlastními schopnostmi a přísliby. Potkali se s Jodi ten rok, kdy Nirvana nahradila Michaela Jacksona na špičce žebříčků, a teď je pro něj každá skladba jako stroj času, který ho unáší zpátky k aerodynamickému třesku jeho lásky.

Poprvé ji uviděl na State Street, když nabouranými auty blokovali oba východní pruhy a za nimi všechno stálo a troubilo, kolem se i v tom nečase hromadily davy a jí se zmáčené vlasy lepily na obličej a mokré tričko si od pasu nahoru v ničem nezadalo s nahotou. Ovšem víc než skvostné poprsí – malé, ale dokonalé, z nějž jí v tom lijáku čněly bradavky jako křížové kytky – mu tenkrát vzal dech její přístup, jak byla nad věcí a nenechala se vyvést z klidu, jak elegantně a důstojně se k situaci stavěla. Nikdy předtím ani potom už se s ženskou ani poloviny Jodina formátu nesetkal.

Cliff už pokuřuje venku na staveništi v zaprášené kombinéze a s povislým opaskem na nářadí. Je to robustní chlápek a mluví tak pomalu, až má člověk dojem, že na daném místě zapouští kořeny. Je v Toddově věku, ale huňatý knír pepř a sůl mu přidává minimálně deset let. Když dodávkou dorazí i instalatér, vejdou společně dovnitř a procházejí byty. Hovor se zaměřuje výhradně na potrubí a s ním související záležitosti, což ani jinak nejde, když jste Todd Jeremy Gilbert neboli TJG Holdings a do projektu jste vrazili všechno, co jste měli. Ten barák byl na spadnutí, když ho koupil, a musel z něj vystěhovat nájemníky, což nedělal ani trochu rád, a teprve teď začíná stavba k něčemu vypadat. Dělníci, které míjejí cestou, vytrhávají staré kabely a zafoukávají optická vlákna, ačkoliv Todd by si jejich produktivitu práce představoval trochu jinak. S Cliffem už sice spolupracuje téměř dvě desetiletí, ale stejně ještě potřebuje mít všechno pod palcem. Za zdejší režii – co musí denně platit jenom za to, aby mu ta nemovitost říkala pane a držel si banku a úřady od těla – by mohl rok živit africkou vesnici.

Cestou zpátky do centra volá Natashe v naději, že se s ním sejde na oběd, ale ona už se láduje sendvičem.

„Ty už se láduješ sendvičem?“

„Právě ho rozbaluju a chystám se do něj kousnout.“

„Tak ho zase zabal a zajdeme si k Francescovi.“

„Nemůžu. Mám seminář.“

„A můžeme se sejít po práci?“

„Od čtyř do sedmi hlídám děti.“

„A nemůžeme je hlídat spolu?“

„To není dobrej nápad.“

„Víš, že pak nemám čas.“

„No tak ten oběd posuneme o den.“

„To ale znamená, že tě dneska neuvidím.“

„Přežiješ to?“

„Co máš za sendvič?“

„Žitnej chleba se salámem. S extra hořčicí.“

„A sedíš s ním někde?“

„Říkala jsem ti přece, že letím na seminář.“

„Jo ty už tam jdeš?“

„Jo, zahýbám ke knihovně. Teď jsem ji minula. A přijdu pozdě, jestli to konečně nepoložíš.“

„Řekni mi, co máš na sobě.“

Natasha předstírá, že se zlobí, ale on ví, jak jí to dělá dobře. Má ráda jeho doladěnou pozornost s erotickými podtóny. Představuje si, jak se jí naditý batoh zařezává do ramen, když se dokonalými zuby noří do vrstev měkkého chleba s masem. Je ve třeťáku a na jaře bude dělat bakalářky z dějin umění. Žádnou kariéru ale neplánuje: chce se vdát a založit rodinu. Mimochodem mu řekla, že by z něj byl přímo famózní otec. A ta narážka mu dodává naději – nehodlá ho odkopnout kvůli někomu mladšímu – ačkoliv on sám se zatím nezamýšlel nad tím, co bude dál, ví jen, že to, co má s Natashou, není jen tak obyčejná bokovka. Pro něj jsou bokovky něco jako sport, způsob, jak se odreagovat, který člověku nezasahuje do života ani ho nenutí ztrácet hlavu. Jenomže tentokrát se do toho zamotal, uzurpuje si ho to víc, než by chtěl, je to jako droga, až je mu z toho úzko. Občas si přísahá, že bude sekat dobrotu, ale většinou si připadá jako tonoucí surfař, který netrpělivě očekává další vlnu.

Zašít se někam na víkend byl její nápad. To ona našla venkovský hostinec u Fox River uprostřed lesů, s vyhřívaným bazénem a francouzským šéfkuchařem, zarezervovala pokoj a navnadila ho. Že po snídani hupnou zpátky do postele a před večeří si dají společnou sprchu. Že se budou procházet lesem a milovat se na prosluněných pasekách. Že se nebudou muset potají omezovat na hlty a doušky jako obvykle, že si konečně zavdají, co hrdlo ráčí – atd. atd.

„Nebo bys radši zůstal doma s Jodi?“ zakončila to.

Nebylo mu po chuti, že do toho zatahuje Jodi. Život s Jodi je jeho hájemství a nijak s ní nesouvisí, je to paralelní svět, kde všechno probíhá hladce a nic se na tom nezmění, kde se roky bez úhony blaženě táhnou nazpátek a konejšivě do budoucna. Udělal totiž tu chybu, že si jednou Natashe postěžoval, jaká je Jodi v posteli leklá ryba. Neměl v úmyslu shodit Jodi, ale ujistit Natashu. Velkorysost mu není cizí a sem tam nějaký ten nedostatek dokáže přejít, zvláště u žen. Umí brát všechno se vším všudy a poradit si s tím. I u Jodi. I u Natashy.

Jedna z věcí, kterou u Jodi musel překousnout, je ta řada titulů. Nejen bakalář jako u Natashy, ale dokonce doktorát a pár magisterských titulů. Nevadí mu, že jí to pálí – ale žere ho, když si z něj potom někdo z chlapů utahuje, že nesahá Jodi ani po kotníky. Nikdy ostatně nevěřil na to, že řada titulů je sama o sobě zárukou nějakých kvalit. Vzdělání je otázkou moci – hrozby, že když člověk nepůjde studovat, skončí za pultem u McDonald’s. V Americe totiž nejsou svatým grálem školy, ale peníze.

Zastaví se na oběd v britské restauraci a odolá pokušení dát si pivo. Stephanie mu pak v kanceláři předloží cenové nabídky, které po ní chtěl, a seznam nezbytných telefonátů. Natáhne se k telefonování na gauč a pak si zdřímne. Když se probudí, je už půl páté, čas trochu se zapotit.

Posilovat začal relativně nedávno. Nejdřív se tím snažil bojovat s depresí, protože mu doktor řekl, že energické cvičení vytváří v těle endorfiny, což jsou přirozená analgetika. Zpočátku žádný nápor endorfinů nepociťoval a měl potíže minout cestou do posilovny bar, ale to se s Natashou změnilo. Teď na sobě pracuje s trenérem a používá činky místo strojů a začal si bandážovat zápěstí a nosit tílko.

Hodinou zápřahu si dobil baterky a připadá si lehce nadrženě. Osprchuje se, osuší, omotá si ručník kolem pasu a zavolá Natashe, přestože v přeplněné šatně nepřichází důvěrná konverzace v úvahu. Po pravdě řečeno musí držet na uzdě i myšlenky, protože není radno projevovat vášeň na stojáka v místnosti plné nahých chlapů.

Nechá ji třikrát zopakovat haló, než promluví.

„Kdo volá, úchyl?“

„Přesně tak.“

„Víš, že na displeji vidím tvoje jméno i číslo.“

Příště jí bude muset zavolat z budky.

Když vejde do hotelu Drake a předá klíčky od porsche pikolíkovi, Dean Kovacs už sedí u baru. Stylový noční klub ve vínové kůži a leštěném dřevě se starosvětskou mužskou elegancí je pohodlným a svůdným domovem mimo domov. Teď praská ve švech, protože sem kdekdo zajde na jednu po práci, a on se proplete davem a lyricky zvlněným hlomozem hlasů, poplácá Deana po zádech a vyhoupne se na prázdné místo po jeho levici, spíš do křesla než na stoličku.

„Kde vězíš?“ pozdraví ho Dean a kopne do sebe zbytek piva. „Začal jsem bez tebe.“

„Ty parchante,“ zakření se Todd. „Máš o jedno náskok.“

„Já měl před tebou vždycky náskok, brácho,“ opáčí Dean. Mávne na barmana a zvedne dva prsty.

Dean během let pěkně nakynul, naducané tváře a dvojitá brada připomínají dětskou prdýlku. Z letního modrého obleku se mu přes nemačkavou košili dere panděro, byť spárami mezi knoflíky naštěstí není vidět nic horšího než čisté bílé tílko. V náprsní kapse saka mu kvete trs kravaty. Posledních dvanáct let dělá šéfa prodejního oddělení ve firmě na výrobu plastů a na práci si nestěžuje.

Barman před ně postaví dva půllitry. Todd spláchne žízeň a hřbetem ruky si utře pěnu ze rtů. Posilování ho utahalo a teď už se chce jen usadit a nečinně vstřebávat alkohol a atmosféru. Dean je obchodník každým coulem a Toddovi stačí zeptat se na zisky. „Naposled jsi říkal, že to všecko jde nějak z kopce,“ hodí mu návnadu. Dean se jí chytí a spustí o podílech na trhu a konkurenci a nechává Todda odpočívat a poslouchat jedním uchem. Radši by slyšel něco o výrobcích a vývoji – dokonce i plast dokáže mít své kouzlo – ale Dean je naštelovaný na cíle, kvóty, výnosy a výhledy.

Vidí se spolu dvakrát, možná třikrát do roka. Volává většinou Dean, ale Todd by se mu taky ozval, kdyby se Dean k ničemu neměl. I když žijí v odlišném světě, minulost je pořád ještě pevně spojuje. Vyrůstali v Ashburnu na jihozápadě Chicaga, chodili na stejnou průmyslovku, hráli spolu hokej, zpíjeli se do němoty a přišli spolu o panictví. Ke ztrátě panictví došlo na rande ve čtyřech v karavanu Deanových rodičů. Zaplaťte Deanovi drink nebo dva, a zaručeně o tom začne vykládat. Hodně to pro něj znamená, že s Toddem sdílí tenhle prvospermatický prožitek, že slyšel píseň Toddova přerodu v muže a že Todd si vyslechl tu jeho. Pro Todda to taky hodně znamená, ale nepotřebuje o tom vykládat všem v baru. Včas Deana zarazí jídelním lístkem a nasměruje jeho myšlenky k večeři.

Po burgerech přejdou z piva na panáky a Dean jako vždycky začne vyzdvihovat z hrobu manželku, bez níž je už deset let.

„Neříkej mi, že to nebyla ta nejlepší ženská, jakou si může chlap přát,“ prohlásí Dean. „Ženská, která ti přejde přes cestu jenom jednou za život.“ Narovná záda, aby tomu tvrzení dodal váhu, a tu a tam pokývá hlavou jako figurky s bimbací hlavičkou. „Jenom jednou,“ zopakuje a zabubnuje prsty na bar. „Když máš to štěstí.“

„Byla to hodná ženská,“ přisvědčí Todd.

„To byla kurva bohyně,“ opraví ho Dean. „Zbožňoval jsem ji! To ty přece kurva víš!“

Čeká na Toddův souhlas a on mu ho rád poskytne. Osobně nevidí pražádný rozpor mezi Deanovými sentimentálními vzpomínkami a skutečností, že ji podváděl jak na běžícím pásu, když byla ještě naživu.

„Nikdy o tvý lásce nepochybovala. Nikdo o ní nepochyboval.“

„Přesně tak,“ pokývá znovu hlavou Dean. „Vždycky jsem tu ženskou zbožňoval a zbožňovat nepřestanu. Ty víš, že je to pravda, poněvadž kdyby to tak nebylo, tak bych se kurva zase voženil, a to já neudělal.“

Dean měl v posledních letech hezkou řádku přítelkyň, ovšem žádná z nich nebyla tak dokonalá jako nebožka jeho žena, a tudíž neměla nejmenší naději, že by ji mohla nahradit. A Deanovi to tak naprosto vyhovuje, protože rád loví a dobývá a dělá mu dobře, když si s kořistí může libovolně pohrávat, jakmile mu sedne na lep.

Sebelítost se brzy utopí v přibývajících panácích a Dean začne mít roupy. Davy v baru prořídly, řev poklesl na bzukot a Deanova pozornost hledá cíl. Pootočí se, opře se do křesla a zahlédne mladici asi tak ve věku svojí dcery s černými vlasy nakrátko a karmínovými rty a spustí monolog, na oko určený Toddovi, o tom, co by jí rád dělal a co by chtěl, aby ona dělala jemu. Sedí poměrně daleko od něj a s někým se baví, takže vůbec neví, že si ji Dean vzal na mušku, ale většina lidí v doslechu se po něm otáčí.

Todd mezitím vklouzl do svého světa. Pocit dobrotivého ideálního já – svatozáře, šlechetnosti – se v něm nafukuje a roste a v této chvíli už nabyl rozměrů celé místnosti. Ve své velkodušnosti nikoho neodsuzuje a nikoho nevylučuje, ani Deana, ani nepřátele, které si tu Dean právě získává. Bublina Toddovy blahovůle pojme všechny přítomné. To je Todd, když se napije. Když se Todd napije, změní se v tichého duchovního pastýře, u něhož nachází rozhřešení a vykoupení veškeré lidstvo.

Dean ztratil zájem o děvče s rudými rty a obrací se na ženu, která se mu usadila po pravici. Má k němu blíž váhou i věkem, což se v šeru Deanova mozku potemnělého alkoholem rovná značné šanci, že by ji mohl zaujmout. To, že je zabraná do hovoru se společníkem po pravici, Dean zřejmě nevzal na vědomí, protože se k ní nakloní, našpulí pusu směrem k jejímu levému prsu a počne vyplazovat jazyk, jako by něco lemtal. Dotyčná už si Deana všimla a poposkočila se stoličkou co možná nejdál od něj. Teď se po něm znechuceně ožene pohledem a pošle ho do prdele. Dean si to vyloží jako osobní pozvánku a chystá se jí jmenovanou část těla blíže prozkoumat, což mu její společník – zrzek ve značkových brýlích – překazí tím, že si s ní vymění místo. Nemá v úmyslu se s Deanem vybavovat, jen mezi ním a obtěžovaným objektem vytvoří hradbu, ovšem Dean mu to ze zásady hodlá vytmavit a dloubne ho do žeber.

„Hele, kámo,“ namítne, „tady jsem si teď vytyčoval teritorium já. Mám na to jako samec právo.“

„Jo? Tak si ho padej vytyčovat někam jinam,“ opáčí soused.

Dean se obrátí k Toddovi: „Na to mám jako samec právo, no ne? Ve svobodným světě, no ne?“

Todd je svědkem Deanových výbojů už od průmyslovky. Kdyby se mu zdálo, že je Dean ve výrazně bojechtivém rozpoložení, popadl by ho za ruku a odtáhl pryč, ale dneska mu Dean připadá neškodný. „Ale ani tak se nepouštěj do žádnejch rozbrojů,“ usměrní ho jen.

Načež Dean hlasitě prohlásí: „Stejně je to čubka. Jenom bych se s ní zahazoval.“

Todd se zasměje: „Tak se mi líbíš, brácho,“ a Dean se samolibě zařehtá.

Todd ví, že Dean se takhle chová, jen když pije. Někdo dokáže panáky zvládat: Dean k nim nepatří. Člověk by to do něj neřekl, ale Dean je citlivka, nechá se snadno rozbrečet a má slabost pro mrňata. Po průmyslovce se dal k námořnictvu, ale nebyl na to dost chlap a odešel dřív, než se stačil vypracovat. Tehdy se dal na obchod. Celkově vzato dělá dojem pohodáře. Jenomže i on se umí přestat ovládat, i když vyprovokovat ho dá práci. Je tedy vážně ve hvězdách, jak na tu novinu zareaguje, a ani Todd to nedokáže odhadnout. Nezbývá mu než doufat, že mu to Natasha sdělí nějak kulantně.

Když se přiblíží půlnoc a Todd nasedne do auta, vytočí jedno ze skrytých čísel a po krátkém rozhovoru zamíří k Four Seasons o pár bloků dál. Má dostaveníčko s jednou z těch několika, které má v zásobě a jejichž úroveň obstojí i v pětihvězdičkovém hotelu, všechny na zavolání k dispozici, zejména když si je vyžádá muž jeho velkorysosti. Za nocí, jako je tahle, kdy se neviděl s Natashou a je příliš nabitý, příliš všeobjímající na to, aby šel rovnou domů, si rád dopřeje luxusního zboží a služeb, které mu tohle město nabízí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tichá žena.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.