Copyright © 2015 by Diane Thomas

This translation published by arrangement with Bantam Books,

an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC

Translation © Adéla Bartlová, 2015

Original English title: IN WILDERNESS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-801-1 (mobi)

ISBN 978-80-7306-802-8 (ePub)

Pro Christophera. a pro Billa – vždycky.

Kde v půli život náš je se svou poutí,

procházet bylo mi tak temným lesem,

že pravý směr jsem nemoh’ uhodnouti.

– Dante Alighieri, Božská komedie (přel. O. F. Babler)

Tak jako tichý zpěv cvrčků na podzim

je pro nás,

tak jsme my pro stromy,

jako jsou ony

pro skály a hory.

– Gary Snyder, Axe Handles

Únor 1962

Prolog

Tenhle okamžik si bude pamatovat celý život, tím si je jistá.

Bude si pamatovat sedm mužů, kteří s ní sedí kolem oválného stolu v zasedací místnosti agentury, dokonce i čtyři klienty, které nezná. Bude si pamatovat, jak tam seděli v různě uvolněných pozicích, před sebou na dosah papírový kelímek s kávou v modrém plastovém držátku, zmačkaný nebo znovu poskládaný papírový ubrousek a barevně sladěný papírový talíř s drobečky nebo větším kouskem koláče z kartonové krabice z pekárny. Bude si pamatovat, že většina malých skleněných popelníků rozmístěných na stole už obsahovala aspoň jeden nedopalek a jak se v prořídlé mlze kouře stále vznáší aroma kávy a pečiva.

Bude si také pamatovat, jak její manžel Tim stojí na vzdáleném konci místnosti mezi třemi stojany s logy navrženými pro společnost, kterou klienti zastupují. Bude si pamatovat, jak Tim drží ukazovátko v pravé ruce a míří jím na nejvzdálenější nákres. Věděla, že na všechny verze loga je pyšný, protože všechny jsou dobré, a on ve výrazech klientů vidí, že to vědí, a je pyšný, protože všechny tři návrhy jsou od ní. Bude si pamatovat, jak ho znervózňuje, že tu pýchu musí před klienty skrývat, a jak se ta nervozita projevuje způsobem, který pozná jen ona: špičkou hnědé polobotky šoupe rytmicky sem a tam po chlupatém béžovém koberci a v pauzách popotahuje.

„Kterékoli z nich bude vysoce efektivní vizuální oporou silné korporátní kampaně pro rok 1963…“ Jeho slova, určená klientům, ji zaplavovala a uklidňovala.

Bude si pamatovat, že dnes si na sebe poprvé vzala svůj károvaný kostýmek, který si koupila v podzimním výprodeji, a cítila se provinile, protože byl tak extravagantní, a že se jí ten kostýmek líbí ještě víc, než si představovala, cítí se v něm krásná a trochu lituje, že se ho brzo bude muset na pár měsíců vzdát, i když z dobrého důvodu. Bude si také pamatovat, jak si poprvé všimla, že květinové závěsy v místnosti jsou trochu ošoupané, a řekla si, že by o tom měla povědět Timovi; tohle je koneckonců jeho reklamní agentura a říct mu o tom je nejspíš její povinností jako manželky.

Všech těch detailů si všímá podvědomě, vzpomíná si na ně jen proto, že tvoří rámec kolem toho okamžiku, svatyni pro událost, která se právě stala ohniskem veškeré její pozornosti. Tehdy poprvé ucítila, jak se miminko pohnulo.

V tu chvíli se její těhotenství proměnilo z oznámení od gynekologa, kterému prostě věřila, v něco skutečného. Důkaz byl jasný: slabé zatřepotání v břiše jako jediný silnější úder drobných křídel, jako tropická rybka, která sebou mrskla, aby mohla plavat na druhou stranu akvária. Pohyb, kterého byste si nevšimli, jenže tohle zcela očividně nepřišlo přímo od ní.

Prosím, děťátko, udělej to ještě jednou. Prosím. Můj silný malý motýlku, milá rybičko. Pod stolem si položila ruce na břicho, na to břicho, které ani ve čtyřech měsících není skoro vidět a mohla si vzít ten károvaný kostýmek. Ještě jednou, prosím.

Opřela se a jemně se pousmála, což by se dalo vysvětlit jako známka soustředění na poradě, ale ničím takovým nebyla. Ano, zase se pohnulo, jako by s ní ten drobný zárodek souzněl natolik, že dokázal číst její myšlenky. Místnost kolem – všechno, čeho si všímala, dokonce i hlasy mužů – ustoupila do pozadí. S tou malou bytostí zůstala sama ve velkém prázdném prostoru. Chce to tak, chce, aby všechno zmizelo a aby zůstala jen ona a rybička, která v ní plave. Aby si mohla poplakat radostí.

Ale je pozdě. Slzy se jí hrnou do očí, ta první už se jí chvěje na spodních řasách. Odvrátila hlavu od přítomných a vstala. „Pánové, omluvte mě prosím na okamžik.“ Rychle odešla ze zasedačky, prošla kancelářemi a kolem výtahů na dámskou toaletu, prázdnou jako obvykle. Tam si sedla do jedné kabinky a slzám dovolila, aby jí volně stékaly přes rozšiřující se úsměv.

Když se vrátila do zasedací místnosti, bylo už po poradě a Tim odjel na prezentaci na druhé straně města. Zůstala, aby uklidila poházené papíry, utřela tabuli, posbírala lahvičky barevných inkoustů roztroušených po její skromné kanceláři. Doma si sotva stihla sundat sako a nalít dvě sklenice Chablis, než Tim vletěl do dveří, ve tváři úzkost.

„Kate, jsi v pořádku? Zmeškala jsi závěr porady.“

Kývla a pořád se usmívala; usmívala se celý zbytek dne. „Dítě se pohnulo. Cítila jsem takové zatřepotání. Chtělo se mi plakat štěstím, tak jsem musela odejít.“

„Ach bože, Kate. Moje drahá Kate.“

Přešel k ní přes stále ještě nezařízený obývák, nemotorně ji objal a stál tak a držel ji. Jsme jako ruské matrjošky, napadlo ji. Vzduch a nebe obalují Zemi a krajinu, která obaluje město, v němž prožila celý život, a to město objímá jejich čtvrť plnou košatých dubů a rozkvétajících pampelišek; čtvrť a její stromy a květiny jsou hnízdem jejich domova – starého, nesourodého domu koupeného minulý rok, protože se jim zdálo, že je postavený tak, aby se v něm pěkně rozléhal zvuk dětských hlasů – a v tom domě, v pokoji s laťkovými stěnami, které příští týden přijdou nahodit štukatéři, je ona a Tim. Tim ji svírá v náruči a ona je živým, hřejivým hnízdečkem pro jejich dítě, toho odhodlaného tvorečka, střed všech těch navzájem se obalujících panenek, srdce všeho.

Dítě se znovu zatřepotalo a ona vzala Timovu širokou ruku, položila si ji na břicho a podívala se na jeho obličej rozmazaný přes clonu slz radosti. A celé její tělo se chvěje z velikosti toho všeho: z toho, že by tady měla být. V tomhle vesmíru. S tím vším.

A ano, bude si pamatovat každý detail. Navždycky.

Začátek zimy 1966

1 Žena

Naučila se, že v reklamě se žije podle tří pravidel: „Méně dehtu, méně nikotinu, stejně skvělá chuť.“

V životě je to stejné: „Do třetice všeho dobrého.“ Šedovlasý gastroenterolog, který před ní sedí za přeplněným mahagonovým stolem, je doktor Třetí názor, její poslední naděje, která měla všechno zachránit.

Ale doktor Třetí názor nic nezachránil, naopak, zradil ji, spolčil se s doktorem číslo jedna a číslo dvě a pravil, že ta bolest a utrpení jsou z toho, že její tělo nedokáže absorbovat potravu. Bez obalu řečeno, je vyhladovělá a co nevidět jí začnou selhávat orgány. Před sebou má maximálně šest měsíců života.

A tak to je: tři zásahy a jdeš z kola ven.

Absorbovat. Hezký výraz. Abstraktnější a uhlazenější než strávit, což by mohlo snadno vést k přílišnému přemýšlení nad skutečnými fyziologickými funkcemi. Přikývla, že chápe význam toho slova, všech jeho slov. Což je pravda, v duchu si je představuje v různých typech písma – Garamondu, Bodoni Boldu, Helvetice –, jako by to byly náhledy tisku poslané jí ke kritice. Umíráte, U. M. Í. R. Á. T. E. Musí použít metaforu, blíž si k tomu netroufá: předčasný odchod z neproduktivní porady v nové kanceláři ve výškové budově do prázdné a ostře osvětlené chodby, kde bude sama čekat na výtah, jenž nikdy nepřijede. Není to moc příjemné.

„Jak se jmenuje to, co mě zabíjí?“

Jména jsou důležitá. Nějakou dobu byla její specialitou, uměla vymyslet perfektní jednoslovný název pro předměstskou pobočku, sérii koberců nebo průmyslově vyráběnou pomazánku na sendvič. Předtím se specializovala na grafický design – na loga, ilustrace – a provdala se za svého šéfa. Po jménech byla povýšena na kreativní ředitelku. Tenhle doktor, stejně jako ti dva předchozí, jí tvrdí, že nezná jméno nemoci, jež ji zabíjí. Poradil se se všemi kolegy, laboratořemi, vědci a zaříkávači, a nikdo mu nedal odpověď. Umírá na nedostatek informací.

Jestli teď otevře ústa a začne křičet, tak nikdy nepřestane.

Když si to spočítá, měla by to zvládnout přes Vánoce a dožít se roku 1967. Možná uvidí i pučet stromy, ale to už není jisté. Třicet osm není věk na umírání. Ale když je vám devadesát šest, ani devadesát sedm není na umírání. Za uplynulé čtyři roky se naučila nedávat na sobě nic znát, ať šlo o cokoli. Jen třesoucí se ruce teď nedokáže uklidnit.

„Rozumím.“ Nerozumí, ale tohle se v takových situacích říká. Nebo možná ne. Netuší, co se v takových situacích říká, protože nikdy předtím ještě neumírala.

Lékař se zamračí a tiše si odkašle. „Když mi prominete, snažím se všem svým pacientům položit jednu otázku. Je to pro mé osobní poučení, takže jestli nechcete…“

„Ne, to je v pořádku.“

Je to v pořádku. Ten doktor vypadá tak upřímně. Zdá se, že je to laskavý člověk, v tom svém bílém plášti. Vlasy mu nejspíš zešedivěly předčasně, může se ještě těšit na dlouhou kariéru.

„Vzpomněla byste si prosím na poslední den, kdy jste se cítila naprosto dobře?“ Odmlčel se. „Nespěchejte. Přemýšlejte, jak dlouho potřebujete.“

Potřebovala by tak šest desetiletí, i když teď by se spokojila i s pěti. Nebo čtyřmi. Na zodpovězení té otázky ale mnoho času nepotřebuje. Naposledy se cítila dobře 24. května 1962, v den, který si pamatuje kvůli události tak mimořádně krásné, že ji zaměnila za předzvěst života, který ji ještě čeká.

S břichem už pořádně klenutým seděla na červené stoličce v dětském pokoji, tedy pokoji, který se za dva měsíce stane dětským, a malovala obrázky na světle tyrkysové stěny. Papírový drak se zavřenýma očima poletoval ve větru, králík ve fraku a s monoklem právě vykoukl z králičí nory, stolek v knihovně se mračil pod hromadou knih – Alenka v říši divů, Dobrodružství Toma Sawyera, Malé ženy. Pečlivě vypisovala jejich názvy, když vtom se na klidné ulici strhl nějaký povyk – zaskřípaly brzdy, někdo křičel, zasyčelo to. Odhodila štětec na hadr rozprostřený na zemi – ještě dnes ho vidí ležet v rozstříknuté černé barvě – a utíkala chodbou do své a Timovy ložnice, aby se podívala, co se děje.

Za otevřeným oknem na zatravněném pruhu u chodníku postřikovalo auto technických služeb malé jinany, které měly vějířovité listy rozkousané na filigrán. Okno rámovalo kružbu listů a větví v perleťové mlze protkané duhou. Vzpomíná si, jak si říkala, že si tak krásný pohled ani nezaslouží, protože má v sobě své dítě, což už je dostatečně krásné. Přesto tam s nosem přitisknutým na tuhé kovové síťce vydržela deset, možná patnáct minut, tak vděčná, že se nedokázala pohnout. Malá sbírka drobných duh zůstala na síťce jako kapky útěchy – spolu s mastnotou na závěsech, které – jak ráno řekl Tim – smrděly jako laciný floridský motel a on měl kvůli nim podivné sny.

Když domluvila, lékař se díval někam za ni s tak smutným pohledem, že ji to zmátlo, a nevěděla, jestli mu už řekla, že asi tak den poté začaly ty bolesti hlavy a její energické dítě se přestalo pohybovat. Nemluvila o tom, ale ani to, ani její nezlomné popírání ho nezachránily. Tim se s tím nedokázal vyrovnat. Dělal, že se to nikdy nestalo, nechal ji, ať truchlí sama. Nejdřív se stal stínem a potom se vytratil, asi proklouzl pode dveřmi. Nechal ji, ať sama spravuje podíl v agentuře, dar z provinilosti, a začal znovu někde daleko. V Milwaukee? V Minneapolisu? Nevzpomíná si, kde přesně. Někdy tou dobou začala ta nemoc a rozvíjela se, aniž by o ní věděla, jako drb, který se k vám donese až příliš pozdě.

Doktor Třetí názor vzdychl. Opřel se na rozvrzané židli, zadíval se někam doprázdna vlevo od ní. „Před sto, sto dvaceti lety jsme pacientům jako vy, u kterých nebyla naděje na vyléčení, říkali, aby odjeli na západ, přestěhovali se na venkov, udělali si okružní cestu po Evropě. Cokoli. Aby změnili prostředí. Ani dnes neumíme poradit nic lepšího.“

„Uzdravili se? Ti, kteří odjeli?“ Nenáviděla se za ten prosebný, kňouravý tón svého hlasu.

Lékař pokrčí rameny. „Kdo ví? Myslím, že většina jejich lékařů o nich už nikdy neslyšela.“

Napíše jí recept a vytrhne stránku. „Tady máte valium. Budou vám ho doplňovat podle potřeby.“

Zamžourala na papírek, ale jeho písmo nepřečte, jen odhadla, že platí na šest měsíců.

„A neváhejte mi zavolat, kdybyste něco potřebovala.“

„Děkuju vám, doktore, to je od vás milé.“ Proč by mu měla volat?

Po jeho odchodu se na sebe podívá do zrcadla vedle dveří. Matné tmavé vlasy, zapadlé oči, ustaraný výraz úst; károvaný kostýmek na ní teď jen visí. Lituje, že po střední přestala věřit v Boha. Nemá teď tušení, co se po ní chce, nemá s čím smlouvat, co nabídnout. Jestli něčemu věří, tak jedině Sartrovi: smrt je nicota, ticho pod zachmuřenou oblohou.

Také absence bolesti, dalo by se doufat. Jiná pomoc se nenabízí.

Dotkne se perlových náušnic, které si ráno nasadila, a zlatých hodinek. Chce se jí plakat, ale netroufá si, ze stejného důvodu, z jakého nezačala křičet. V tu chvíli jí s jistotou dochází, že zemře, už to není ta mlha, která ji předtím chránila. Od této chvíle je z ní jiný člověk, už si není jistá, co bude dělat.

První věc, kterou udělá, je úplně normální. Jede přímo domů, z lékárničky vezme všechny lékovky s valiem a jejich obsah vysype na noční stolek. Neví ani proč, snad proto, že na tmavém leštěném dřevě vypadají tak pěkně. Postrkuje je ukazováčkem – pětimiligramové žluté tablety doprostřed, dvoumiligramové bílé do kruhu kolem jako okvětní lístky, desetimiligramové modré tak, že vytvoří stonek a jediný list. Valium lékaři vždycky předepisují, když nevědí, co jiného by vám dali. Ona si poslušně chodila pro nové dávky, jako by lahvičky mohly obsahovat čerstvé, ještě neobjevené léčivé kouzlo. Ale z pilulek jí vždycky bylo akorát trochu divně, takže z každé lékovky vzala jen jednu nebo dvě. Hotová květina je docela velká.

Kopretina. Pro šťastný den.

Pomalu, pečlivě si olízne špičku prstu, zvedne bílý okvětní lístek a položí si ho na jazyk jako hostii.

„Má mě rád.“

Olízne si prst, zvedne další pilulku.

„Nemá mě rád.“

„Má mě rád.“ Ze žlutého prostředku.

Z modrého stonku: „Nemá mě rád.“

„Kdo mě má rád? Bůh?“

Modrá pilulka. „Nemá mě rád.“

Zbytek květiny smete do levé ruky, pilulky zapije ze sklenice na nočním stolku – trochu překvapená, protože člověk na začátku nikdy neví, kam která volba povede – a natáhne se na mosaznou postel, aby mohla zemřít.

Napadne ji, že by se mohla přikrýt, aby ji nestudily nohy, ale usoudí, že je to zbytečné.

Tu postel měla vždycky ráda, byl to jeden z mála kusů nábytku v domě, který si sama vybrala a zaplatila. Zbytek přinesl Tim, když rekonstruoval agenturu. Bauhaus byl v agenturách ještě nedávno trendy, teď už je zastaralý. Chudák Tim. Z některých věcí kolem něj je jí pořád smutno.

Zvedne hlavu, rozhlédne se po známém pokoji. Jak dlouho tu leží? Neměla by být aspoň ospalá? Jen jí trochu oteklo patro v ústech a malinko ji svědí, jinak se nic nezměnilo. Na ulici si hrají děti, jezdí ve šlapacích autíčkách. Dětské hlásky jsou tak příjemné. Holčička a chlapec, kteří bydlí o dva domy dál, často je tu vídá. Její vlastní dítě, kdyby žilo, by bylo asi tak staré jako ten hoch.

Co když její tělo najdou ty děti?

To by bylo hrozné.

Svědění se z úst rozšířilo do krku a začíná se dávit. Utíká do koupelny a barevné valiové flitry vyzvrátí do zářivě bílé toalety.

Vstane, vypláchne si ústa – měla tušit, že pilulky nezaberou, všechno vyzvrací –, jde do kuchyně, dá si ohřát kávu a z verandy si přinese dnešní noviny. Je pátek, noviny jsou zarolované v inzertním plátku. Nalije si kávu, posadí se na stoličku u kuchyňské linky a nepřítomně kouká na řádky drobného tisku. Čte si je, protože je má před očima.

Corvair 1961, vynikající stav, najeto 8 000 mil. Nepotřebuje auto.

Koťátka zdarma, 10 týdnů stará, roztomilá. Telefonní číslo.

Možná by si měla pořídit kotě, roztomilé plyšové kotě, které by odvedlo její myšlenky od umírání.

Nebuď hloupá. Pak by ta chuděra pošla hlady vedle tvé mrtvoly.

Zatřese hlavou, aby se té představy zbavila.

Na prodej: úžasné místo v lese. Rustikální horská chata u národního parku a větší soukromé rezervace. Přístavek, pozemek s loukou, zahradou a jezírkem. Tři hodiny cesty.

Hezčí obrázek než hladové kotě.

Vzdychne, vypije zbytek kávy, vstane a odnese jinak nepřečtené noviny do pracovny, kde je odhodí na hromadu dalších novin do měděného koše u krbu. Musí jít do práce, než se lidé začnou divit, kde je. Chytří, kreativní lidé, kteří před sebou mají celý život – lidé, kteří kdyby věděli, co ji čeká, by to asi nepochopili.

Během těch dvou týdnů, kdy umírala, jak to teď hodnotí, se stala mistryní v rozdávání práce. To jí jde nejlépe. Přiděluje kousky odpovědnosti – jeden sem, jeden tam –, až jí žádná nezbyde a ona může přes prázdný stůl zírat na stále zavřené dveře své kanceláře a snažit se na nic nemyslet. Na nic jiného nemá energii. Začala se cítit slabší a má co dělat, aby se vydržela tvářit, že se nic neděje. Ráno chodí do agentury později a odchází brzo odpoledne. Tvrdí, že „pracuje na projektu“. Nikdo se jí neptá, co je to za projekt. Nikdo se jí neptá na nic. Agentura bez ní očividně funguje celkem dobře. Úžasné, jak se někdo dokáže vypracovat tak vysoko, že už je úplně zbytečný.

Doma tráví čas stejně jako v kanceláři, totiž sezením a koukáním před sebe. V noci ji dostatek prášků na spaní a valia díkybohu posílá tam, kam chce jít: do zapomnění. Je konec listopadu, začíná být zima. Teplo foukající z mřížek u podlahy ji letos nějak nedokáže zahřát, ať nastaví termostat jakkoli. Asi to má co dělat s umíráním, další fáze procesu musí nějak začít. V krbu v pracovně si zvykla každý večer rozdělávat oheň. Pak si lehne na pohovku a snaží se číst nebo aspoň předstírá, že se snaží – čtení je přece starý recept na to, jak se v myšlenkách dostat někam jinam. Napínavé knihy. Jediný žánr, kdy příběh odsýpá tak rychle, že má šanci udržet její pozornost. Knihy plné postav, které umírají, často násilně, což ji z určitého zvráceného důvodu uklidňuje.

Dnešní večer je dobrý, dokonce v sobě udržela trochu jídla. Zmačká pár stránek z hromádky novin, aby mohla zatopit v krbu. Dřív kvůli tomu sbírala borové šišky, na dvorku je jich vždycky dost. I na předzahrádce – stromy byly ostatně to jediné, co se jim tady s Timem vždycky líbilo. Teď už šišky nesbírá. Je jednodušší používat noviny, dívat se, jak od nich chytají třísky a nakonec polena. Hromádka se snižuje. Stránky, které drží v ruce, jsou týden staré.

Na prodej: úžasné místo v lese. Rustikální horská chata u národního parku…

Papír se kroutí pod zaschlým kolečkem od hrníčku s kávou. Vzpomíná si, kde se tam ta skvrna vzala a jak si poprvé četla ten inzerát. Přečte si ho znovu. Ta slova a obrázek, který v ní vzbuzují, na ni působí uklidňujícím dojmem. Později ji na chvíli napadne, jak snadno mohla inzerát přehlédnout, a na okamžik se jí zmocní pocit, jako by padala z velké výšky.

To, co udělá následující den v kanceláři – za zavřenými dveřmi, u prázdného stolu –, ji samotnou překvapí: zatelefonuje realitnímu makléři a zeptá se, jestli je chata ještě k mání.

Kupuje ji jako investici, nepotřebuje se na ni jet podívat, tvrdí mu. Protože naléhá, prodej se uskuteční okamžitě, během posledního týdne před Vánoci. Když bude mít štěstí, zbývá jí pět měsíců – nebo nějaká část té doby, kterou vydrží.

Nečekala, že umírání v tak mladém věku bude trapné, nemístné a způsobí to rozpaky. Nebo že to s sebou nese zdánlivou sebestřednost, nedostatek ohledů na ty, kteří tu po ní zůstanou. Jak to má všem těm chytrým a energickým lidem v agentuře, kteří jsou většinou mladší než ona, že ano, říct? Mí naivní přátelé, jde si pro mě smrt, tak jako si jednou přijde i pro vás?

Odkládá to až na leden. Pak přijde schůzka v Pantheon Scientific. Klientova kancelář: vertikální žaluzie, tlustý šedý koberec, nikde ani kapka barvy a všechno voní tísnivou novotou. Z jedné stropní mřížky fouká suché teplo, druhou se sem nese tichá hudba. Mezi ostrými hranami žaluzií na ni svítí tenké šikmé paprsky odpoledního slunce. Posune si židli, aby se jim vyhnula. Z jiného úhlu na ni míří další střepy světla. Skici se jí třesou v ruce.

Konečně je to tady. Všechna hrůza, kterou tak dlouho držela pod zámkem v temnotě, se dere na povrch. Teď hned. Sleduje, jak se funkce jejího těla zpomalují jako baletka v utichající hrací skříňce, jak se na ni kácejí stěny a jak se jí podlaha vlní pod nohama. Horko, vzdálená hudba nebo něco jiného jí berou dech. Za chvíli se pozvrací na klientův nový šedý koberec anebo zapomene své jméno.

„Omlouvám se. Je mi nevolno.“

Skici podá nejstaršímu z mladších partnerů, vstane, holeněmi narazí do stolu, vyběhne z místnosti.

Rozhodující podíl v agentuře Katherine prodá tomu nejstaršímu mladému partnerovi, všem řekne, že bere roha do Kalifornie – zní to jako vhodný eufemismus – a že se ozve. Potom, protože má strach, že její chatrná lež neobstojí, se v sobotu vplíží do prázdné budovy pro své věci. Ve skutečnosti stojí jen o tapiserii, kterou si koupila po Timově odchodu – abstraktní chlupaté dílo, které ji, podobně jako krb, nějakou dobu zahřívalo –, ale teď vidí, že je moc velká, než aby si ji vzala s sebou. Stojí před ní a špičkou prstu přejíždí po jasně šarlatové vlně, která se proplétá mezi hedvábnými vlákny barvy pavoučí sítě – potom tapiserii strhne ze zdi a zhroutí se s ní na podlahu. Zaboří obličej do hrubé vlny a dlouho tak sedí. Když konečně vstane, víčka má ulepená a oteklá. Otře si oblečení, uhladí tapiserii a pověsí ji zpátky na zeď. Rozloučila se.

Cestou ven přejíždí prsty po známých jménech na nerezových jmenovkách na dveřích, jež míjí, jménech lidí, které už nikdy neuvidí. Světlo venku se změnilo. Přestalo pršet a neúprosný vítr honí zbytky mraků po ledově modré obloze. Nad zemí, kolem měňavých kaluží s rozvlněnou hladinou, proletí kus novin. Usměje se tomu.

Dali jí sedm polaroidových fotografií: malá kamenná chatka (foto ze všech čtyř stran), suchý záchod s dřevěnou kůlnou („přístavek“), malá louka lemovaná zasmušilými jehličnany, na níž možná někdy byla zahrada, ještě stále obehnaná rezavým plotem, a hezké jezírko obrostlé orobincem. Několikrát za den ty fotky vytáhne z papírové obálky a jemně se jich dotkne, jako by se dotýkala talismanu. Stejně často si přečte popis ve smlouvě, dívá se na ni, jako by se kouzlem mohla přenést na to místo, které ještě neviděla. Vyrostla v bytě v sedmém patře v centru Atlanty, každé léto trávila u prarodičů v Chicagu a les viděla jen jako tmavé skvrny z okének letadla. Ten pozemek, který si koupila, je nejexotičtějším místem, na které bude mít sílu se vypravit, a to jen jednou.

Když stihne všechno zařídit a dostat se tam v půlce února, bude mít maximálně čtyři měsíce. Když má dobrý den, prolézá knihkupectví, knihovny a železářství vyzbrojena seznamy, specifikacemi, otázkami napsanými na linkovaném papíře. Se zájmem si čte v těch několika málo knihách o jídle v divočině, léčivých bylinách, přežití v lese a koupí si čtyři malé užitečné knížečky. Každou volbou se její odjezd přibližuje a vypadá reálněji.

Koupí si také spací pytel a prodavače ve vojenském výprodeji, opáleného mladíka, který vypadá, že je zvyklý trávit čas v přírodě, požádá, aby ho vespod vyztužil kůží (jeho návrh) a připevnil na něj postroj, díky kterému si ho bude moct dát na záda i s malým batohem. Pak do něj nacpe ještě nějaké své věci a ponese ho ty tři kilometry od silnice k chatě. Mladík je na svou práci pyšný. Když si pro spacák přijde, pomůže jí strčit ruce do postroje a přivázat si pytel na záda. Ten postup ji uklidňuje. Má pevné, šikovné ruce. Dlouho necítila něčí dotyk, pokud nepočítá vyšetření a lékařské procedury. Na některé věci ale nesmí myslet. Na ty, které poznala, například něčí dotyk. A na ty, které nepoznala, jako kojit vlastní dítě.

Doma se prochází v postroji se spacím pytlem na zádech, aby si na něj zvykla. Koupí si tucet cihel a postupně zvyšuje zátěž. Celé dny se připravuje. Večer někdy zapomíná na léky, díky vyčerpání spí mnohem lépe. Nemá čas na slzy, obavy nebo cokoli jiného než na to, co musí udělat.

Nakonec si koupí zbraň, požádá o tu nejmenší, která ještě dokáže zabít lidskou bytost. Prodavačka v obchodě se zbraněmi, něčí příliš blonďatá babička s příliš silnou vrstvou rtěnky, předpokládá, že ji chce na ochranu. To chce, ale ne tak, jak by si většina lidí myslela. Babička jí doporučí Smith & Wesson se čtyřpalcovou hlavní. Název jí připomíná sobotní odpolední kovbojky. Zbraň ostatně vypadá, jako by patřila spíš do starých černobílých gangsterek.

Polstrovanými dveřmi babička zavede Katherine do kryté střelnice vzadu za obchodem. Katherine si tam vystřelí na černou siluetu muže na rozměrném papíře zavěšeném na drátu asi dvacet metrů od ní. Babička musí Katherine pomoct zmáčknout prst na spoušti, aby to zvládla – důkaz, že drží v rukou předmět, který má moc zabít, ať už schválně, nebo nešťastnou náhodou, lidskou bytost, jako je ona sama. Ani tak se do siluety netrefí, jen tak tak zasáhne papír. Ustřelí kousek z horního pravého rohu a to je všechno.

Stojí tam otřesená a vyděšená.

„Miřte trochu níž,“ řekne prodavačka. „Připravená zkusit to znovu?“

Katherine zavrtí hlavou. „Stačí mi vědět, že funguje.“

Koupí si malou velmi těžkou krabičku s náboji, protože žena jí je nechce prodat jednotlivě. Na parkovišti Katherine krabičku otevře, vyndá šest nábojů, protože víc si jich vzhledem k jejich váze nemůže dovolit, a strčí si je do kapsy kabátu. To je jeden pro každou komoru ve zbrani rozumný počet. Pro případ, že by se netrefila. Nebo si to rozmyslela a musela to zkusit znovu. Krabičku se zbytkem nábojů nechá u zadních dveří obchodu, nasedne do auta a odjede.

Dům se jí podaří prodat rychle – koupil si ho mladý pár, který ho chce natřít šedomodrou barvou a vychovávat v něm děti. Katherine jim tak trochu chaoticky závidí, ale také se jí líbí, je za dům ráda, že se do něj stěhují. Doufá, že se budou starat o cesmíny a dřišťály, protože Tim se tím nikdy neobtěžoval a ona na to neměla energii. Pro nábytek, oblečení, spotřebiče, a dokonce i mosaznou postel si přijedou z charity den před jejím odjezdem. Na poslední chvíli si sundá perlové náušnice a zlaté hodinky a hodí je do jednoho pytle s oblečením; tam, kam jede, je nebude potřebovat. Sama v prázdném domě zavolá „halóóó“ jako dítě, jen aby slyšela, jak se to rozléhá. Napadne ji, že tu mohla zůstat a umřít v nemocnici jako každý jiný.

Na to už je pozdě.

Za setmění posbírá všechno, co v domě zůstalo – věci, které si plánuje vzít s sebou –, a vyrovná je na podlahu ložnice v pořadí, v jakém si je zabalí: tenká deka, v níž je zabalená zbraň, dvoukilové balení fazolí a rýže, plechový talíř, hrnek, nůž, vidlička, lžíce, dva malé lehké hrnce s pokličkami, v nichž jsou šroubovák a hřebíky, kladivo, malá a velká sekera, dvě hlávky zelí, dvě dýně, sůl ve větším kartonovém obalu s děrovaným víčkem. Do malého batohu dá jednu náhradní flanelku, džíny, jestli se vejde, tak svetr, jestli ne, vezme si ho na sebe, ponožky a spodní prádlo na tři dny, jedny pevné boty, ale ty by bylo možná lepší dát do spacáku, jednu noční košili, velké mýdlo na praní a mytí nádobí i vlastního těla, hadr na nádobí, hadr na ostatní mytí, ručník, kartáček na zuby, malou pastu, tři role toaletního papíru.

To člověk potřebuje k přežití.

Pokud má zájem přežít.

Dalo by se říct, že to závisí na okolnostech.

Dalo by se předpokládat.

Zabalí si také své čtyři knížky: Byliny a květiny jižních hor, Stromy východní oblasti, Jak přežít v divočině a Dětský atlas lesních zvířat. Chtěla si vzít na čtení kompletního Shakespeara nebo něco podobného, ale bála se, že na něj nemá místo. Vzala si poznámkový blok na psaní a tři levné propisky. Nakonec si dá ještě do jedné kapsy zápalky, aby nenavlhly, a do druhé těch šest nábojů – kdyby je nechala poskakovat ve spacáku nebo snad i v batohu, mohly by třeba explodovat. Na takové věci se člověk většinou zapomene zeptat.

Když to všechno bylo roztroušené po domě, vypadalo to, že je toho hodně, možná až moc, aby se to vešlo do spacáku a batohu. Ale teď je to taková maličká zranitelná hromádka. Slunce ještě nezapadlo – v uplynulých týdnech si jasně uvědomovala, jak se dny prodlužují. Na konci ulice s hvízdáním zastaví auto, zní to, jako když kloužou prsty po skle. Katherine zvedne sekerku s dřevěným topůrkem barvy tmavého medu a ocelovou hlavou, hladkou a studenou jako klenot. Knihy už jsou ohmatané a změklé častým čtením, plechové nádobí se matně leskne. Pár dobrých věcí. S nimi prožije své poslední dny.

Stočí se do spacího pytle a ztuhle v něm leží – co když jí ráno bude tak špatně, že nebude moct odjet? Několik hodin před východem slunce vstane, zabalí si spacák a batoh, naloží je na zadní sedadlo svého žlutého mustangu, auta pro zářivou budoucnost, které si koupila loni ve chvilce náhlé naděje. Její dech se v chladu sráží do obláčků. Známé zavrzání dveří řidiče vyvolá – co? – ne skutečné vzpomínky týkající se auta, ale vzpomínky, které by ráda měla. Cestou kolem ztichlých domů si trochu pobrečí. Když vyjíždí po nájezdu na dálnici, zahlédne optickou iluzi: předním sklem chvíli vidí jen temnou oblohu a zdá se jí, jako by letěla přímo mezi hvězdy.

Když sjíždí z dálnice u malého prkenného obchodu, pamatuje si z jízdy jen velmi málo, což není neobvyklé. Ale když si všimne, že odbočka je asfaltová, zpanikaří. Co když je to celé podvod, fotky, smlouva, všechno? Nebo co když chata skutečně existuje, ale je obklopena dalšími v nějaké chatové oblasti? Co by dělala? Možná by nakonec, nedejbože, musela vážně do Kalifornie.

Ale asfalt se záhy změní ve štěrk, štěrk v prach a nakonec cestu naznačují jen vyježděné brázdy. Katherine se uvolní, přestane zadržovat část dechu. Vyschlý podrost škrábe auto z obou stran a holé černé větve stromů se spojují nad hlavou. V létě to musí být jako jízda jeskyní. Křoví ještě chvíli pokračuje a nakonec, po dlouhé zatáčce, narazí mustang do vavřínového houští.

Konec cesty.

Katherine vezme ze zadní sedačky plátěný spací pytel, prostrčí paže postrojem, potom si dá na záda batoh, zamkne auto a vyrazí za jasně oranžovou zeměměřičskou pásku, kterou makléř ovázal kolem javoru, aby označil, kudy se má vydat. Jakmile pásku odváže a strčí si ji do kapsy, jako by stezka zmizela, a Katherine se lekne, že se ztratila. I když je jen pár kroků od malé vyvýšeniny, kde stezka začíná, má trochu potíže ji najít, a když ji konečně najde, opatrně vykročí vpřed, protože ví, že musí vyjít kopec s těžkým nákladem na zádech.

Jasná obloha pokrytá beránky, kterou si matně pamatuje z dálnice, se proměnila v cínově šedou plochu, pod kterou vypadají lesy hrozivě. Neměla sem jezdit. Ostružiní ji chytá za dlouhý vlněný kabát, jako by ji tu chtělo zadržet. Jak dlouhé jsou tři kilometry? Kolik kroků? Jak náročná bude cesta? Jak prudký kopec? Dostane se na místo před setměním? Neví. Neví nic. Plouží se po úzké pěšině do svahu. Dostala se až sem. Nezbývá než pokračovat vpřed. Ať už je před ní cokoli.

Mraky se na okamžik rozestoupí, ale nepomáhá to. Holé stromy vrhají tmavé stíny. Ztratila někde nějaký čas. Hodiny. A nepamatuje si je. Není to poprvé, co se jí něco takového stalo, ale stále je to zneklidňující. Atlantu opustila ještě před úsvitem, to si pamatuje. Podle jejích výpočtů by teď mělo být poledne, možná krátce před ním. Podle světla jsou ovšem čtyři odpoledne. Děsivé. Ztratit čtyři hodiny. Pět. Dostat se do té doby jen sem. Medvědi, divoká prasata a kočky, ti všichni tady jsou, stačí hledat v podvečerních stínech. Je opravdu sama.

Přesně to si koupila a zaplatila, přesně to jí makléř slíbil, ale jak mohla vědět, že to bude takové? Dřív když byla sama, znamenalo to být v domě nebo v agentuře a nemít tam nikoho jiného, ale pořád byla ve společnosti hluku z ulice, tlumených hlasů z vedlejší kanceláře, hudby ze sousedova rádia. Netušila, jak vypadá samota, ve které jste sami v okruhu několika kilometrů.

Les také není tichý, jak si myslela. Vítr ve vysokých borovicích hučí jako doprava na vzdálené dálnici a Katherine opět napadne, že jí makléř lhal, že se za chvíli vynoří u frekventované dopravní tepny. Dokonce by si to přála. Větve stromů vržou jedna o druhou jako dveře domu duchů, nad hlavou jí pokřikují sojky a ani ne metr od ní šustí v suchém listí veverka tak hlasitě, jako by tam chodil člověk. Tu a tam si je jistá, že ji něco sleduje. Stín tak velký, že by to mohl být srnec nebo medvěd, klouže mezi stromy na kopci. Jednou na ni ze svahu civí hnědý pes a pak odkluše. Další psi štěkají ve vzdáleném údolí. Otřese se a chvíli jde shrbená a dívá se do země.

Ale v zemině na nově prosekané stezce nejsou jiné stopy než její a Katherine se postupně nechá omráčit krásou lesa. Kráčí pomalu a dívá se, jak se divočina po stranách stezky rozděluje na nekonečnou řadu prostorů, které ji vábí jako horečnatý sen; prostorů pro skřítky a lesní nymfy, které je obývají se svými vlastními tajemstvími. Na zemi leží koberec borového jehličí, spadané větvičky, vrstvy tlejícího listí. Dívá se na ně, aniž by vnímala třetí rozměr, jako by se dívala na abstraktní malby v galerii. Chvíli nese v ruce trouchnivějící větev porostlou lišejníkem, měkkým jako bledě zelené sukno. Ještě dlouho poté, co ji upustí, jí na dlani ulpívá lesní vůně kůry; hladově ji vdechuje. Když se posadí, aby si odpočinula, rozhrne rukou v rukavici suché listy, zadívá se na zem barvy matné mědi a ví, že poprvé skutečně spatřila zem.

Často se zastavuje. Jednou sní čokoládovou tyčinku, zvedne se jí žaludek, a když se podívá nahoru, spatří dvě káňata, jak se vozí na vzdušných proudech vysoko na obloze. Když se konečně dostane k chatě, je skoro soumrak. Poslední část cesty běží – je to z kopce –, napůl z úlevy, napůl ze strachu, co by ji mohlo v houstnoucí tmě sledovat. Po rychlé odbočce na záchod si sundá batoh a obsah spacího pytle vysype na podlahu a příliš vyčerpaná, než aby aspoň zapálila svíčku, si do něj vleze, aniž by si sundala kabát. Na nic víc nemá sílu.

Ačkoli je unavená, spát se jí najednou nechce. Leží s otevřenýma očima a kolem se rozpíná zimní tma. Žádná z knížek o přežití v přírodě neuváděla, že noc je ochutnávkou hrobu, což je neomluvitelné přehlédnutí. Měly by varovat čtenáře, že v kamenných chatách, dlouho neobydlených, je cítit průvan z krbu, který vyvolává představu hrobky. Měsíc je skrytý za mraky, nebo možná ani nesvítí. Tma tu není stejná jako tma ve městě, prozářená pouličními lampami. Je černá a hustá, musíte se jí buď vyhnout, nebo se natáhnout a uchopit ji jako těžkou sametovou divadelní oponu. Zbystřuje to sluch: slyší vánek šustící v suchých listech a sovu houkající v lese. O něco blíž něco zlehka došláplo na zem. Hrůzou se jí zježí chloupky na pažích.

V agentuře jednou vymyslela kampaň na aerolinky, která začala nabízet denní lety do města, kam se dosud létalo jen v noci. Proti kartonovému byznysmenovi s nohama rozhozenýma do uličky, který se marně snažil usnout, postavila toho samého byznysmena, který s úsměvem přijímal od letušky tác s obědem. „Tak se liší den a noc.“ Tehdy si myslela, že ten rozdíl zná. Byla fakt hloupá.

Podlaha pod spacím pytlem je studená. Zvláštní pomyšlení: v Atlantě je páteční večer a všichni z agentury popíjejí v baru Wallbangers s lidmi z dalších agentur. Nikdo nevysloví její jméno a na její židli bude sedět někdo cizí.

Ale tak už to stejně nějakou dobu bylo. Celé roky.

Sova odletěla. Dokud tam byla, znamenalo to, že v okolí nejspíš nejsou větší zvířata, jež by ji vyplašila. Katherine si zaleze hlouběji do spacího pytle a vmáčkne se v něm tak těsně do kouta, že se hlavou téměř dotkne studené kamenné zdi. Když se takhle opevní, možná dokáže usnout. A musí usnout; jestli nebude moct spát, zcela jistě zemře, dřív než se obává. Pokusí se uvolnit. Snaží se myslet na všechny části svého těla, napíná je a povoluje, jak ji naučil jeden lékař. Prsty na nohou, nohy, kotníky; leží zcela nehybně. Kolena, boky, břicho. V tom tichu zaslechne nový zvuk. Slyší ho zřetelně, téměř ho cítí. Slabé, rytmické šustění, jako by něco dýchalo velmi blízko.

Ozvěna jejího vlastního dechu odrážející se od zdi. Nic víc to není, nic víc to nemůže být. Může to dokázat, zadrží dech a ten duch se také odmlčí.

Jenže se neodmlčel. Něco, co není ona, dýchá přímo vedle ní, odděleno pouze zdí.

Leží úplně nehybně, poslouchá šepot své proudící krve, bojí se pohnout i očima. Snaží se sladit svůj dech s tím druhým, tím, který jí nepatří. S dechem, který zní jako sotva slyšitelné hvízdání větru v mezeře mezi dvěma kameny.

Snaží se, aby v něm její vlastní dech zanikl, aby zmizelo i její najednou až příliš hmotné tělo.

Nádech. Výdech. Nádech. Uklidňující. Děsivé. Dlaní se opře o hrubou kamennou zeď. Cítí vlhké místo, iluzivní teplo, vibraci tak jemnou, že musí existovat jen v její fantazii.

Ucukne rukou a vykřikne.

„Prosím tě, Bože, prosím tě. Nenech mě umřít.“

Dech, který není její, se zastaví.

A pak se opět ozve. Je delší. Pomalejší. Hlubší.

Vytrvalý.

Uvnitř toho nového dechu její dech – vyčerpaný, bezmocný – nachází klid. A nakonec Katherine usne.

2 Sledování

Celé to začalo chybou, červený ptáček v zimním lese a on už je sjetý. Samozřejmě vzal na vědomí, že je tak sjetý, že zkazil denní značky na zdi a na jejich základě předpokládal, že má dnes narozeniny, že je neděle a může si dovolit prohrábnout kontejner u obchodu u dálnice a přinést si něco, čím by to oslavil. Zatuchlé klobásky, balíček rozmačkaných dortíků. Rozmačkaných dortíků s polevou. Jenže nakonec se ukázalo, že to nepůjde, protože je pátek, pondělí, možná sobota, kdo ví, a v obchodě jsou lidé.

Fena to věděla. Hasila si to dolů z kopce, aby vyčenichala nějakého psa, trošku si po psím užila. Stejně by jí to k ničemu nebylo. Děvče, někde tě někdo měl tak rád, že tě dal vykastrovat. Smiř se s tím.

Takže je teď tady. Sám na kopci, sjetý jako stará guma pod těžkou oblohou, a vzduch chutná sněhem, který nejspíš večer přijde. A ten červený bod poletuje tak blízko, že by se mohl natáhnout a chytit ho. Jenže fet vám zkurví vnímání hloubky a on to ani není červený pták. Je to nějaká slepice z města, která se plouží dole po pěšině. Má na sobě to, čemu babi říkala „nedělní kabát“, na nohou nóbl boty s kožešinou a na zádech něco, co vypadá jako obří hovno. Co tady dělá, tak hluboko v lese, že vypadá jako pohádka, jako poetický drogový trip, jako fantasmagorie měsíce?

Fantasmagorie. Jo, starý profesor Beckman by byl pyšný.

Danny típne jointa, kterého chránil dlaní před větrem, šoupne ho do kapsy odrbané khaki bundy a neslyšně se pohybuje tak, aby ji měl pořád na očích. Jednou to vyhodnotí jako první závazek.

Teď je pro něj ovšem její existence nepochopitelná. Její reálnost, její náhlost. Jako když vás poprvé pošlou ven a zasáhne vás, že tam opravdu jste, a jste tak vyděšení, že vidíte, slyšíte, chutnáte a cítíte všechno najednou. Všechno, ne jen to, na co jsou vaše oči naučené. Vítr a odkud se žene, hmyz, hady, mazlavé a smradlavé bahno v džungli, které se vám lepí na nohy. Od té chvíle pořád sledujete, kde jste. Díváte se, posloucháte, čicháte ve vzduchu. Všechno si v hlavě protřepete jako koktejl, abyste uhodli, co by vás mohlo zabít.

Stanete se v tom dobří, takže nezemřete. Tehdy to začne být fajn, to nebezpečí, ze kterého jste pořád napjatí. Je to příjemné způsobem, o kterém nemluvíte. Jako jeho děda s veverkami a srnami i vy se pohybujete tak blízko, že je slyšíte dýchat, a pak ještě blíž. Tak blízko, že vidíte, jak se jim cukají drobné svaly v obličeji, cítíte, co měli k obědu nebo jestli se jim v noci poštěstilo zašpásovat si. Časem před vámi lidé začnou odkrývat celé své životy, aniž by vůbec tušili, že jste poblíž. Vždycky se díváte s určitým obdivem.

A když jste Danny, nepřestanete se dívat. Ani když vás pak pošlou domů. Sledujete všechno lidské, až vám dojde, že vám bude lépe mezi divokými zvířaty, takže se zabydlíte u nich. A jednoho dne přijde ta červená skvrna a nějakou kosmickou souhrou náhod si zrovna myslíte, že je vám dvacet, jenže jste se o pár dní spletli. A ona je tady a vy ji sledujete – jako byste dostali narozeninový dárek přímo od Boha a Ježíše.

Kterej posral datum stejně jako vy.

Klekne si za padlý strom, zvedne levou ruku, uchopí imaginární pušku a přidrží ji pravou rukou. Zamíří na ženu potýkající se s kopcem. Bum. Imaginární zbraň sebou cukne ve zpětném rázu po imaginárním výstřelu. Je to dobrý pocit, ten známý tlak na prst na spoušti.

I když je kolem jen vzduch.

Bum.

Zamračí se nad důsledkem toho, co právě udělal, vrazí ruku hluboko do kapsy a připlíží se ke stezce.

No sakra. Ona táhne vojenskej spacák. Nacpala ho až po okraj a přišila si na něj postroj. Kráva jedna vynalézavá. Trmácí se pořád dál.

A on ví, kam má namířeno. Očekával ji nebo někoho jí podobného od té chvíle, kdy přišel ten debil s motorovou pilou a prořezal cestu ke starochově chatě. Danny má nanejvýš hodinu. Sbalil si sekerku a malou ruční pilku, nemocniční nůžky, které šlohnul, aby si měl čím stříhat vousy, plecháček, hrnec, ohnutou lžíci, rozbité zrcátko, náhradní košili. Vymetl popel z krbu a z kamen, sbalil hrst trávy, setřel z podlahy své stopy a ty na dvorku zakryl suchým listím. Vypadalo to, jako by se na tom místě nikdy nevyskytoval. Jako by byl jen duch. Pak si odnesl svůj pytel v hrozivém světle a blížícím se dešti nahoru do vypáleného starého domu, kde teď přespává. Od té chvíle se snažil smířit s tím, že by ve starochově chatě mohl bydlet někdo jiný než on.

Nedokázal to.

Umístění té opuštěné chaty, kde se Jimbo schovával, když jezdil lovit, byla jediná informace, kterou si Danny přivezl zpátky z války, a zjistil, že je pravdivá. Co pravdivá, sakra, ještě lepší. Než děda umřel, naučil Dannyho tesařinu, aby si mohl sehnat práci, až bude dospělý, a aby věděl, na co se dívá. Věděl, že ten, kdo tu chatu postavil, nepoužil pod krovy jediný hřebík, vložil do ní tolik ze sebe, že se jeho duch musel vstřebat do zdí. Čím víc Danny ten domek studoval a myslel na nějakého starocha – vždycky ho viděl jako starocha s bílými vlasy a laskavýma očima –, který investoval celou duši do naplánování každého detailu, tím víc toho muže miloval jako vlastního otce. Žádná pitomá slepice se spacákem na zádech nemůže takové věci vědět.

Nebude ani vědět, proč Danny vyrobil stůl, aby vzdal hold starochovi. Použil několik dobrých prken ze spálené rozvaliny, jak by to udělal staroch. Každému prknu, než ho zvedl, nahlas řekl: „Prkno, udělám z tebe lepší kus dřeva, než jsi kdy snilo.“ Když stůl dokončil, vyrobil k němu i lavici a pak ještě jednu. Dvě lavice, jako by si myslel, že bude mít společnost. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, jak kurevsky praštěný to je, stavět tu druhou lavici.

Danny ve starochově chatě spal spánkem tak hlubokým, že v něm nebylo místo pro sny. Namíří „puškou“ na ženin červený kabát. Bum.

Připlíží se ještě blíž. Tak blízko, že se jeho mysl najednou vrátí do San Franciska. Park, její blonďaté vlasy – jako měla Janelle, jako měla matka –, jež pevně svíral v pěstích, aby ji udržel u sebe. Potom tam ležela tak nehybně, že se raději nezdržoval. Ale tohle není San Francisco. A on se jen dívá. Žij v přítomnosti – neříkají to tak všichni hippies?

Jo, žij v přítomnosti. Přikrčený poblíž další lidské bytosti, protože je to tak skvělej pocit. Možná proto o tom nikdo nemluví, o tomhle sledovacím aspektu umění války. Protože by to nemělo být tak příjemné. Měli byste z toho mít stejný pocit jako z listování v papírech na stole v Saigonu – tenký, bledý, suchý. Tahle žena je taková, ale kdyby chtěl, stačilo by udělat pět kroků, možná čtyři dlouhé, a vrazit jí jazyk do ucha, které vykukuje zpod zmatnělých, dozadu stažených tmavých vlasů. Olizovat ho, až její sténání pronikne hluboko do nitra toho ducha, jímž se stal.

Ale Danny by neměl takhle toužit. Bůh je jeho pastýř, ať už ty kecy znamenají cokoli. Stačí, aby Danny dodržoval své vlastní přikázání číslo jedna: nedotkneš se jiné ženy. Už nikdy.

Ale dívat se může. Jo, dívat se, co jeho srdce ráčí. Není těžké pohybovat se tak, aby vás nezahlédli, ale je těžké zabránit srdci, aby tlouklo příliš prudce, a dechu, aby byl tak rychlý, že by ho zaslechli. Je na to trik. Představte si, že jste někde v bezpečí. Danny je vždycky u babi v jeden pozdně letní den ve stínu vysokého dubu za jejich domem. Její těžké tělo je uvelebené ve zrezivělém venkovním křesílku a na klíně má tmavě rudé třešně. On od nich má upatlanou pusu a na zemi, v prachu kolem sebe a u jejích oteklých nohou v našponovaných bavlněných punčochách jsou naplivané pecky. Nic ho nemůže vyděsit, zranit ani zabít, dokud spolu sedí na tom čistém, zameteném dvoře.

Zblízka je ta žena starší, než si myslel. Možná starší, než byla jeho matka. Nikdy nestrčil jazyk do ženského ucha. Prý to mají rády. Stará dobrá Janelle ovšem ne. Tý se líbilo jen normální líbání. Na pusu. A nesahat pod pas. Neprstit. Nikdy. Ani poté co si myslel, že jsou zasnoubení. Přemýšlí, co se asi líbí téhle ženě. Podle toho, jak vypadá, asi nic. Danny znovu namíří „pušku“. Bum.

Žena se ještě chvíli plahočí po nově prořezané cestě. Pak si sedne na kámen, aby si odpočinula, a Danny vidí, že má na těle samé ostré rohy – ramena, lokty, kolena. Navíc trpí třasem, který jí podle všeho nikdy nedá pokoj. Vycítí z ní nemoc, ještě než se pořádně podívá. Čpavý pach léků smíchaný se zvratky a třetím pachem, lepkavou sladkostí, kterou předtím cítil dvakrát, pokaždé z umírajících.

Její obličej to potvrzuje. Kůže natažená na lebce a plná modrých žilek, stažená ústa, hluboké oční důlky. Oči jen tupě zírají. Ztěžka oddychuje a potí se v únorovém vzduchu, ale nenapadne ji rozepnout si kabát. Místo toho zvedne ruku v rukavici, otře si vlhké čelo, spustí ruku ke kapse. Něco vytáhne – tyčinku Mars. Zatracenej Mars. Půlku si vrazí do pusy a žvýká, jako by týden nejedla. Zbytek už dojí pomaličku, poslední sousto polyká s oběma rukama na ústech. Polkne, spustí ruce, pevně je sepne na klíně a nehybně sedí se zaťatou čelistí. Pak se najednou – a sakra – prudce předkloní a vyzvrátí to všechno na zem.

„K čertu s tím.“ Vysloví to tiše, jako jediné slovo. Jako by nebyla moc zvyklá klít. Dvakrát si odplivne.

Pak si sundá pravou rukavici, utře si ústa hřbetem ruky, utře si ruku do listí, vše smířenými, rezignovanými pohyby. Danny ví, že ať ji zabíjí cokoli, už jí to ukázalo svou tvář. Otře si nos, chvíli si tře paže. Pak zvedne hlavu k nebi, kde se vysoko na jasném bílém pozadí jako andělé vznášejí dvě káňata.

„Ahoj, miláčkové,“ řekne. „Nechám otevřené okno. Můžete si obrat moje kosti.“

Nic k nim necítíte. Jste tam proto, abyste zjistili, co se děje, a příslušně se o to postarali, nic víc.

Nejdřív si myslel, že je praštěná, že patří mezi ty pitomé krávy, které přestanou jíst schválně nebo jen tak, dokud nejsou kost a kůže. Ale pak vidí, že to, co ji trápí, ji štve natolik, že si to jistě sama nevybrala. Pohybuje se pomalu, je tím viditelně otrávená, takže ji lituje a ví, že je to slabost, kterou musí překonat. Když se žena opět zastaví, aby si odpočinula, celá shrbená a vystrašená a bezmocná v uvadajícím světle – jen pár metrů od místa, odkud už je vidět starochova chata, louka a jezírko –, Danny musí bojovat s chutí rozběhnout se, popadnout ji za ramena, zaklepat s ní, až by jí vypadaly zuby a zařvat na ni: „Vstávejte, dámo, podívejte se tam dolů.“

I když nemá osobně žádný zájem na tom, aby se tam dostala. I když to popravdě jde proti všem jeho zájmům – především jeho zájmu na tom, aby mohl nadále tahat ryby ze starochova jezírka.

Nakonec vstane a udělá těch pár kroků. Potom jako by dostala nějaký záchvat. Ztuhne jako prkno a začne se třást. Rozběhne se z kopce a spacák jí poskakuje na zádech. Celou dobu vydává ty přízračné ptačí výkřiky, jako by nemohla uvěřit, že se jí to podařilo.

Nesmíš si dovolit nic cítit.

Spacák mrskne na verandu, z té kapsy, odkud předtím vyndala tyčinku, vytáhne klíč a otočí jím v novém mosazném zámku. Přední dveře se zasekávají. Po dešti vždycky. Žena do nich vrazí svým křehkým ramenem. Jednou. Dvakrát. Dveře povolí a Danny překvapeně pocítí úlevu, i když by neměl.

Proto nejde tak blízko, jak by mohl, když žena vejde – nechce vědět, co dělá v těch místnostech, v nichž by měl žít on. Ale není tak daleko, aby neslyšel kuchyňský kohoutek zaječet jako káně. Nebo když ta pitomá slepice pustí z výšky jednu litinovou plotnu a ozve se tak náhlá, hlasitá rána, že si Danny musí přitisknout ruce na ústa, aby nevykřikl.

Později, když se zešeří, se k ní připlíží po cestičce k záchodu. Protože za sebou nezavřela, otočí se zády – nemusí vidět všechno. Stejně ovšem slyší jasné zurčení její moči do plechového kbelíku, který staroch bůhvíproč nainstaloval dovnitř záchodu. Stejný zvuk, jako když babi v noci chodila na nočník, když býval malý kluk.

Tehdy přijdou staré známé slzy. Tiše a neúnavně sjíždějí prohlubněmi vydřenými jejich předchůdkyněmi do kůže na tvářích. Přišla sem umřít; bylo mu to jasné od chvíle, kdy jí na stezce pohlédl do tváře. Na chvíli oklamal sám sebe jakousi budoucností. Bude mít koho sledovat, kde být. Zítra, možná i další den, možná příští týden. A teď je naděje pryč.

Měl by odejít, než začne sněžit. Neměl by se plížit k chatě, k rohu, který žena nemůže vidět ze žádného okna. Neměl by si tam dřepnout a sedat obkročmo na roh, neměl by se přikrást tak blízko, aby se mohl dotknout zdí a pak ještě blíž, neměl by ani natahovat paže, objímat dvě strany domu a opírat si tvář o hladké, studené kameny.

Neměl by si představovat, že leží pár centimetrů od něj a spí tam, kde spával on.

V maltě na úrovni jeho tváře je škvíra, skrz kterou ji slyší dýchat. Přeje si, aby mohl nasát její dech, který je tak blízko, a přitiskne ucho na drolící se maltu. Hej, mrcho, mrtvá dámo, chceš ukolébavku? Jednu ti v duchu zazpívám. Poslouchej. Hajej dadej, neplakej, spinkej, moje děťátko. Motýlek a včelička, vydloubnou ti očička, mé ubohé děťátko.

To jsou všechna slova, která si pamatuje z toho, co mu zpívala babi. Točí je v hlavě pořád dokolečka a prsty a nohama svírá zdi tak pevně, až mu odumírají. Někde v borovicích houká puštík. Hajej dadej, hajej dadej. Slyší vítr, svůj dech a dech mrtvé dámy. Zůstal tam dlouho.

Pak se něco stane.

„Prosím tě, Bože, prosím tě. Nenech mě umřít.“

Danny tvrdě přitiskne tvář na zeď, nehýbe se, dokud její vzlyky neutichnou, dokud neutichne i jejich ozvěna. Tiskne se bolavým tělem ještě dlouho poté, co usnula, jako by jen tím dokázal její smrti zabránit.

Teprve když mu do vlasů spadnou první sněhové vločky, odlepí se z kamenné náruče a tiše se vydá tmou na svou horu.

3 Gatsbyho dům

Slizká sněhová břečka. Dva studené prsty vykukující z rukavic. Mohl bys upadnout, kamaráde, skutálet se z tý zatracený hory, praštit se do hlavy o verandu u starocha, a až by ses probral, ta hubená mrcha uvnitř by byla mrtvá. Kdo by obhájil tvoji nevinu? Nikdo. Nejsi zrovna životní forma nevinného typu. Taková je pravda.

Ale Danny neupadne. Zpoza mraků právě vykoukl měsíc. Nebe, sníh, všechno získalo čistou, perlově bílou barvu. Spousta jasného světla, které Dannyho dovede domů. „Měsíček kouká z o-bla-ků, pojďme se projít do paaarkůůů.“

Ví, že by neměl zpívat takové věci. Ani v duchu. Všechno, co má něco společného s parky, by mohlo dovést jeho myšlenky k tamtomu parku.

Nebo za to možná může ta ženská. Je tak hubená, že si kvůli ní vzpomněl na hipísačky. A jak začal myslet na hipísačky, vzpomněl si i na tu hippie holku v parku. Taky se mu v hlavě vynořila Janelle, která se od hippie holek lišila ve všech ohledech, měla s nimi společné jen pohlaví. A on na ni celý den ani jednou nepomyslel. Až teď. Což je zřejmě rekord.

Myšlenky na Janelle – na střední škole, kde byla kapitánkou roztleskávaček a on zadákem ve fotbalovém družstvu, byli králem a královnou všeho – ho vedou k myšlenkám na další sračky, ze kterejch se jednomu chce chlastat a fetovat, dokud to s ním nešvihne. Nebo si vystřelit mozek, protože je to rychlejší. Sračky, jako když tehdy utíkal s tím míčem, což byl den, na kterej se ze všech sil snaží nikdy nemyslet. Nebude na něj myslet ani teď. Nemůže. Protože je jiné počasí. Je noc. Zima. Sněží.

Tehdy bylo nebe čistý a modrý jako šmolka. Říjnový počasí.

Blížil se den výročního srazu.

Její autobus z Athens – odešla na univerzitu a on do mrňavého Larramore, přes půl toho pitomýho státu od ní, protože tam dostal fotbalový stipendium – přijel ve 12.09. Pořád si to pamatuje. Stál u toho ulepenýho krámu poblíž kampusu, u příjezdový cesty, kde zastavovaly autobusy. Díval se na zem a doopravdy se modlil: „Bože, prosím tě, ať nemá zpoždění.“ Zápas začínal ve dvě a on tam musel být v půl druhé, oblečený a připravený. Pamatuje si, že její autobus měl sekeru celých sedmnáct minut, správně měl přijet v 11.52. On čekal s krabičkou z květinářství, v níž byla bílá orchidej se zlatým středem, který ladil s barvou jejích vlasů. Ne s fialovým, jako kupovali ostatní kluci. Tahle byla jiná, speciální, přímo pro ni.

Vystupovala z autobusu s malým kufříkem na kolečkách a v kostýmku barvy nebe a botách na vysokých podpatcích vypadala úžasně. Na okamžik se zastavila na schůdku, zastínila si oči a hledala ho. Třásly se mu prsty, když jí květinu připínal. Příliš krátké špendlíky, které byly v krabičce u orchideje, měly drobné perličkové hlavičky.

„To je na celý den,“ řekl jí. „Na zápas a pak na večeři a na večer,“ upřesnil chraptivě, protože právě přišpendlil květinu na svou dívku, jako to dělali všichni kluci, jenže pro něj to bylo něco, o čem nepředpokládal, že by to někdy mohl také udělat. On byl ten, kdo trávil strašně moc času s dědou v lese a lovil veverky, aby bylo co k večeři.

Na stadionu nechal Janelle s Jimbovou přítelkyní, a tak věděl, kde bude sedět. Celé odpoledne, které proseděl s dalšími nováčky na lavici, se snažil ani nepodívat jejím směrem. Sledoval, jak jejich skóre ke konci čtvrté čtvrtiny vyletělo vzhůru, a on a ještě jeden z nováčků byli posláni na hřiště, aby „si vyzkoušeli ten pocit“.

Pak vysoko nad jeho hlavou proletěl míč, nějaký kluk v dresu protivníka skočil, natáhl se po něm, ale Danny vyskočil ještě výš, protože ten míč taky chtěl. Popadl ho a rozběhl se. Třicet yardů. Tolik yardů, že lidé tleskali, i když na tom nezáleželo, protože skóre bylo tak nevyrovnané, že už stejně vyhráli.

Večer měla orchidej na šatech, které vypadaly jako šaty, jaké nosí bohyně na sochách. Neohrabaně spolu tancovali v davu v tělocvičně na hudbu od nějaké skupiny, kterou jednou slyšel v rádiu. O přestávce ji odvedl ven na chladný vzduch na tréninkovém hřišti. Seděli na nekryté tribuně, jediný pár, který napadlo jít až tak daleko. Objal ji a její hlavu si položil na rameno.

„Kdybych byl ve studentské organizaci a měl odznak, dal bych ti ho,“ řekl a hladil ji po vlasech.

„Já vím,“ odpověděla. „Nepotřebuju ho.“

Nevzpomíná si, jestli ji chtěl hned v tu chvíli, myslí si, že asi ne. Ne tím způsobem. Ne, chtěl ji tehdy na celý život. Chtěl jí ukázat diplom, který dosvědčuje, že ví to, co by měl vědět, aby mohl být právníkem a zajistit ji. Chtěl stát v babiččině kostelíku a slíbit Janelle, že s ní stráví celý život v tom domku, který si vystřihla z časopisu, v domku se širokou verandou a všemi těmi blbými dřevěnými okrasami. Chtěl s ní mít děti, děti, které jim budou oběma podobné.

Seděli spolu v podzimní noci se šustícím listím snášejícím se k zemi, a po pár minutách ji začal chtít tím druhým způsobem. Chtěl ji tak moc, až najednou vstal a řekl: „Musíme se vrátit.“ Pro její vlastní dobro, aby ji ochránil před sebou samým, před tím, po čem tak moc toužil, i když na to ještě nebyl čas. Protože se to tak dělalo. Protože ona byla ta dívka, pro jakou se to dělalo.

Pomalu kráčeli zpátky, oba váhavě. On si sundal kabát, přehodil jí ho přes ramena, vzal ji za ruku. Už z dálky slyšeli, že zpěváci po přestávce opět začali. Hudba se ozývala z otevřených dveří budovy. „Když vánek k večeru něžně stromy hladí.“ Zastavili se a poslouchali. V ten moment Danny viděl svůj život tak, jak měl podle něj vždycky vypadat, jak si ho představoval podle knih a vlastních tužeb. To, že k němu to uvědomění přišlo takhle, v podobě vnitřního pocitu naplněnosti, který mu umožní takový život přijmout, pro něj bylo natolik významné, že si dovolil tomu věřit – ve chvíli, kdy stál s tou dokonalou dívkou na tréninkovém hřišti kousek od malé vysokoškolské tělocvičny, v níž kvartet trochu slavných a ne moc mladých mužů zpíval další sérii písniček. Dovolil si věřit, že jeho svět nakonec bude ve všech ohledech takový, jaký měl být, a že takhle to už zůstane. Jak praví bible: „Nyní i navěky.“

Jo, jasně. Do jedný boty si přej a do druhý nachčij a uvidíš, která se naplní dřív.

Je skoro ráno. Nemá hodinky, ale ví, kolik je. Čas má v krvi i v kostech a cítí jeho běh. Takže ví, že trvá necelých devadesát minut, než překoná náročné stoupání od starochovy chaty ke svému domovu na vrcholku hory. K železné bráně, kde rozmotá těžký řetěz, jímž spoutává mříže vrat, aby dovnitř nemohli medvědi.

Když se poprvé, na začátku podzimu, dotkl toho řetězu, kurevsky mu popálil ruce. Všude byla mlha a kouř z ohně zapáleného bleskem, který ještě doutnal po dešti. Poslední žhavá větev spadla přímo před něj a pár mrtvých stromů se tu a tam zhroutilo a vyslalo k nebi mrak jisker. Jako tam, kde pořád něco hořelo, i v tý rozmáchaný monzunový džungli. Bláto tam, bláto tady; oheň tam, oheň tady. Těžko se odhadovalo, kterou část známého světa zrovna v tu kterou chvíli obývá. V údolí vyla smečka divokých psů. Neklidný, horečnatý zvuk životů, které najednou začaly být tak divné, že se nemohly rozhodnout, kterou cestou běžet.

Dům za bránou se tyčil v husté oranžové mlze. Danny neviděl, co tam je. Vypadalo to, že některé části možná kdysi vyhořely a propadly se. Hodil trochu hlíny na zadní stranu, kde se ještě kouřilo, a obešel dům, jako by právě dobyl hrad černých rytířů nebo tak něco.

„Lovci tam nechodí, kopec je moc prudký. Jako by všichni zapomněli, že ten debilní barák existuje.“ V nadpozemském světle ohňostrojů měl Jimbo zasněný pohled. „Na všem je plíseň, jako když vykopeš mrtvolu. Na dvorek jsem na stranu naházel všechny marjánkový semínka. Roky jsem je sbíral. Mělo by tam toho bejt na zhulení šesti batalionů. Až se vrátíme, vezmu tě tam.“

Danny našel místnost, ve které se ještě dalo být, a hodil pytel na zem. Domov.

To byl signál pro Psisko, která se vynořila někde z nitra toho paláce. Slyšel ji, dřív než uviděl, protože drápy jí cvakaly na mramorové podlaze. Zaujala své místo ve foyeru; středně vysoká fena s chlupy barvy srnčí srsti, jakou mívali dědovi honicí psi. Vrčela a chrčela. Něco živého v pekle kromě něj.

Zazubil se na ni a rukou jí naznačil, aby šla k němu.

„Psisko! No jo, ty. Pocem.“

Plácl rukou, aby ji přilákal.

„No jo, já vím, že jsem praštěnej, ale tebe mám rád. No pocem.“

Naznačil, že k feně chce jít. Jednou, dvakrát. Když po něm skočila, chňapl ji jednou rukou za mordu, druhou rukou ji objal kolem těla a stáhl ji na podlahu, jako když se dřív pral s dědovými ohaři. Přehodil přes ni nohu a začal ji hladit na všech místech, na která dosáhl.

„Líbí se ti to, když se ti hrabu v kožichu na krku, co? A na břiše? No jo, líbí se ti to tak, že ani nechceš, abych přestal.“

Hlas měl klidný, tichý, mluvil přímo do jejího ucha.

„Děláš divadýlko, jako bys byla kdovíjaká bestie, ale ve skutečnosti jsi malá hladová čubička. A potřebuješ, abych tě měl rád, akorát to ještě nevíš.“

Danny naklonil hlavu směrem k údolí a divoké smečce a fenu chytil ještě pevněji.

„To jsou zkurvysyni, oni tě vyhodili? Vypadá to, že ti nedávali moc nažrat.“

Ležel tak, že ji nohou pořád držel přitisknutou na kamenné podlaze, prsty jí probíral kožich a ještě dlouho jí tiše něco říkal do ucha. Nakonec jí tlamu pustil a vytáhl z kapsy klobásku. Zuby roztrhl obal, volnou rukou ho stáhl a obsah dal psovi.

„Doufám, že ti to šmakuje. To byla moje večeře. To nejlepší z kontejneru.“

Fena klobásku zhltla a Danny ji houpal v náruči.

„No jo, teď jsi můj pejsek. Jenom můj. Nepatříš nikomu jinýmu, jenom mně.“

Šeptal jí to do ucha pořád dokola, až ji konečně pustil a ona zůstala ležet pod ním. Společně usnuli na mramorové podlaze a kolem nich dohoříval oheň.

„Psisko?“ Jeho hlas teď tlumil sníh.

Danny přidržel bránu otevřenou, našpulil rty, volal ji tichými mlaskavými zvuky. Nepřišla.

„Psisko? Tak jo, uvidíme, jestli ti příště přinesu klobásku.“

Tentokrát pro ni nic neměl, možná proto se mu nedařilo – je to mrcha nevděčná, ukáže se, jen když cítí jídlo.

„Psisko, chováš se hůř než člověk, kterej tě podle mě už párkrát pěkně podrazil.“

Omotá řetěz volně kolem brány tak, aby se škvírou mohla protáhnout dovnitř, kdyby chtěla. Na Jimbových kytkách se začíná usazovat sníh, i na Dannyho ovocných stromech. Jablka, broskve, hrušky. Přejede prsty po větvičce hrušně a smete kupící se sníh. „Jablka, broskve, koláč z dýně, la la la la nebaví mě.“ Musí najít další slova a zazpívat jim, až na nich bude na jaře pracovat. Babi vždycky říkala, že zeleň má ráda, když se jí zpívá.

„Potřebujete mě, stromečky. Potřebujete mě, abych se o vás postaral.“

Spíš cítí, než vidí bezešvý postup časného světla, dokonce i přes mraky a sníh. Další věc, kterou se časem naučil. Je kurevsky chytrej, ať už mu to prospěje v čemkoli – byl chytrej i mezi těma rozmazlenýma městskýma kreténama ten rok na vejšce. Projít sadem zabere víc času, ale popravdě, on takhle rád chodí domů. Má pak pocit, že to tu vlastní. Protože ve skutečnosti vlastní, bez ohledu na to, na jaké trapné jméno se práší na zapomenutém kusu papíru v nějakém jiném státě.

Jo, líbí se mu tady. Líbí se mu, jak se od sadu rozmachuje rozflákaná příjezdová cesta, a pak to uvidíte. Gatsbyho dům, přesně jak to napsal starej F. Scott.

Tři patra. Vápenec bílý jako kosti – kterej blázen sem tahal vápenec? Vepředu kurevsky rozlehlej trávník, vzadu hory jako otrhaný kousky vybledlých modrých ubrousků. Když tu tak stojíte za úsvitu, neřekli byste, že je to ruina. Nevidíte rozbitá okna, mývaly hnízdící v gaučích, propadlé horní patro. Někdy to nepoznáte, když se brodíte plevelem, který je vysoký až po hrudník. Někdy ani tehdy ne, když se nohou dotknete prvního, zatím ještě nerozbitého břidlicového schodu na verandu. A když si dáváte pozor, kam se díváte, nepoznáte to, dokud nestojíte až u dveří.

Protože do té doby jste spíš duch a také duchy vidíte. Všechny ty hubené holky v tenkých květovaných šatech a ulíznutých starodávných účesech; muže v bílých oblecích se širokými vázankami pruhovanými jako obaly od bonbonů. Úplně je vidíte, jak tančí s roztaženými koleny a lokty, úplně je slyšíte.

„Do letních nocí zaznívala z domu mého souseda hudba. V jeho modrých zahradách přecházeli muži a děvčata a pohybovali se jako noční motýli mezi šepotem, šampaňským a hvězdami.“

Danny pořád dokáže citovat celé pasáže, bůhvíproč sakra? Možná proto, že Jimbo to taky uměl a stala se z toho jakási soutěž mezi nimi dvěma. Možná proto, že tam toužil také být, na místě, které se úplně lišilo od všeho, co znal. Nejdřív si říkal, že je Carraway, protože také věděl, jak zůstat stranou a pozorovat. Pak ho to jednoho dne praštilo jako kus toho zatracenýho vápence: je Gatsby. Musí být – je to jeho dům, ne?

Masivní dubové dveře se při vlhkém počasí zadírají stejně jako dveře ve starochově chatě, což je teď chata mrtvé dámy. Než se Danny rozběhne a udeří do nich, opře si čelo o dřevo a nadechne se smradu staré plísně.

„Psisko?“

Naposledy hvízdne a ona tentokrát přiběhne, proletí přes příjezdovou cestu a vrhne se na něj, jako by on sám byl zaseknuté dveře. Dveře povolí a oba spadnou dovnitř, ona na mramorovou podlahu haly, on na ni s nosem v její srsti. Chvíli se s ní válí a drbe ji.

„Kdepak jsi byla, slečinko? Užila sis?“ Její kožich voní borovým jehličím, mokrým listím a dalšími psy. „Myslíš si, že z tebe za chvíli bude vlk, co?“

Tiskne si její teplé tělo na promrzlé kosti a nese ji do knihovny. Nepustí ji. Ona mu čenichá po kapsách.

„Nic tam nemám. Nemáš tu nic kromě mě. Já nemám nic kromě tebe. Jsme sami proti celýmu světu.“

Svalí se na matraci se skvrnami od deště a padne na něj spánek, náhlý a těžký, zabalí ho do jemné psí srsti a představy tepla ohně ze včerejších vychladlých uhlíků. Poslední myšlenkou zabloudí k mrtvé dámě, jak nese všechen svůj majetek po pěšině do kopce.

4 Chata

Málokdy se jí něco zdá, možná tak dvakrát do roka. Tenhle sen je tak dobrý, že nechce, aby skončil. Cítí se v něm dobře, což už se jí dlouho nestalo, a stojí v otevřené krajině pod zkrouceným starým stromem. Vítr, který vane tak vysoko, že ho necítí, se vrhá proti nejvyšším větvím. Ty víří po obloze jako mraky před bouří. Bude jí dobře tak dlouho, dokud tam zůstane a neprobudí se. Ale je zima a je ráno; měla by otevřít oči.

A dovolit známým hrůzám, aby ji sevřely. Kde je? Nepoznává to tady. Je v nemocnici? Zkolabovala a přivezli ji sem?

Nevzpomíná si.

Krvácí? Osahá si vnitřek úst, tělo pod oblečením, podívá se na ruce. Nic. Dobrý bože. Co když je v nějakém skladišti na šílence? Brání se proti tomu a nikdy k tomu nedošlo, ale všechno je jednou poprvé. Pamatuje si, že si na nic moc dobře nevzpomíná. Pamatuje si, jakou má pro tyto okamžiky strategii: zůstaň v klidu, zhodnoť situaci, ber jeden ověřitelný kousek informace za druhým, snaž se normálně dýchat.

Popořadě. Umřít nemohla, protože ji všechno bolí. Na obvyklých místech, ale také ji bolí chodidla a svaly na pažích. Bolest na neobvyklých místech je zneklidňující. Takhle se objevují nové příznaky, prostě se projeví a zůstanou.

Ve zdi je okno a v něm nejsou mříže. Dobré znamení. Venku stojí stromy, spousta stromů. Možná víc stromů, než kdy viděla pohromadě. Na jednom trylkuje pták, jehož jméno nezná, a zpívá hezky – Katherine nezná skoro žádné ptáky a už vůbec ne to, jak se projevují. Tenhle je šedý, ale to jsou nakonec všichni, ne? Nebo hnědí. Kromě sýkorek, strakapoudů nebo kosů. Místnost, v níž leží, má kamenné zdi, hrubé dřevěné trámy pod stropem a drsný, strohý půvab starého kostela. Chudého kostela bez ozdob, jen se svou důstojností. Některé věci jsou krásné bez ohledu na všechno.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V divočině.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.