EVE ENSLEROVÁ

V TĚLE SVĚTA

TOASTOVI, LU a ženám Konga

JSTE-LI ODTRŽENÍ od vlastního těla, jste zároveň odtržení od těla světa
a ten se vám pak zdá jiný než vy, jako by k vám nepatřil, místo toho,
abyste v něm viděli živoucí kontinuum,
k němuž náležíte.

PHILIP SHEPHERD,

NOVÉ JÁ, nový svět (New Self, New World)

V TĚLE SVĚTA

Copyright © 2013 by Eve Ensler

Published by arrangement with Metropolitan Books,

a division of Henry Holt and Company, LLC, New York

Translation © Kateřina Klabanová, 2014

Original English title: IN THE BODY OF THE WORLD: A Memoir

by Eve Ensler

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-652-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-651-2 (mobi)

ODTRŽENÁ

Matčino tělo dělá místo tělíčku potomka. Oznamuje, že jsi tady. Netiskne-li se k tobě, nemáš, kdo by ti to místo dělal. Závidím lidem, kterým se stýská po matce. Nebo se ve vzpomínkách mají kam vracet nebo znají cosi, čemu se říká domov. Ke mně se nikdo netiskl a to chybějící tělo nahradila propast, díra, touha. Ta touha určila můj život.

Žila jsem vykázaná z těla. Vypuzená už od dětství, a proto ztracená. Neporodila jsem dítě. Bála jsem se stromů. Vnímala jsem zemi jako nepřítele. Nežila jsem v lesích. Žila jsem v betonu velkoměsta, kde nebylo vidět oblohu ani západ slunce ani hvězdy. Pohybovala jsem se rychlostí motorů a ta byla rychlejší než můj dech. Odcizila jsem se sama sobě a tepu země. Rozvíjela jsem tu cizí totožnost a nosila černou a připadala jsem si nadřazená. Tělo mi bylo přítěží. Považovala jsem ho za něco, co je bohužel třeba spravovat. S jeho potřebami jsem neměla trpělivost.

A protože se ke mně nikdo netiskl, zůstávaly pro mě vazby mezi lidmi pouhou abstrakcí. Kvůli tomu se moje tělo cítilo mimo a nedokázalo se dobrat klidu nebo se o něco opřít. Tělo tisknoucí se k tomu vašemu je základem hnízda. Já jsem nevyrůstala doma, ale volným pádem hněvu a násilí, po němž následoval život bez zastavení, život v opouštění a klopýtání. Proto jsem se taky jednu dobu nedokázala nabažit pití a sexu. Prostě jsem potřebovala, aby se mě pořád někdo dotýkal. Ale spíš než o erotiku šlo o vytyčování. Když mě svíráš nebo do mě vstupuješ, když mě přišpendlíš k zemi nebo mě zvedneš, když na mně ležíš a já cítím tvou váhu, jsem. Jsem tady.

Roky jsem se snažila najít cestu zpátky k tělu, k zemi. Snad bych mohla říct, že jsem tím byla přímo posedlá. Ačkoliv jsem v zemi i ve vlastním těle nacházela zalíbení, cítila jsem se v nich spíš jako návštěvník než jejich obyvatel. Vyzkoušela jsem nejrůznější trasy návratu. Promiskuitu, anorexii, performanci. Trávila jsem čas u Jadranu a v lesích po horách Vermontu, ale vždycky jsem si tam připadala odcizená, tak jako se mi odcizila matka. S posvátnou bázní jsem se obdivovala její kráse, ale nikdy jsem si k ní nenašla přístup. Její poprsí nebylo součtem prsů, z nichž jsem pila. Když matka v sexy tričku a legínách projížděla naším bohatým městečkem žlutým kabrioletem, všichni se za ní otáčeli. Civěli na ni s otevřenou pusou. Toužili po ní. A tak jsem na ni a na zemi taky civěla s otevřenou pusou a opovrhovala jsem svým tělem, protože k nim nepatřilo. Utíkala jsem z těla, když do něj vpadl otec a zneuctil ho. Žila jsem bez dechu jako nenasytná mašina naprogramovaná na zápas a dosahování. Protože jsem neobývala, nemohla jsem obývat svoje tělo ani zemi, nemohla jsem sdílet ani poznat jejich bolest. Nedokázala jsem intuitivně pochopit jejich vzpurnost nebo odepírání poslušnosti. Někam jsem se hnala. Říkala jsem tomu, že mám moc práce, nevím, co dřív, kolik toho zvládám, co všechno dokážu zrealizovat. A přitom jsem se jen nedovedla zastavit. Zastavit se by znamenalo uvědomit si odloučenost, ztrátu, zřítit se sebevražednou prázdnotou.

Jelikož jsem nemohla vycházet z vlastního těla, začala jsem se na ně ptát ostatních, hlavně na vaginy (přikládala jsem jim totiž velkou váhu). Tak vznikly Monology vaginy a moje posedlost mluvit o nich prakticky nepřetržitě. Bavila jsem se o nich před spoustou cizích lidí. A protože jsem o nich nepřestávala mluvit, začaly mi ženy vyprávět příběhy těl. Křižovala jsem zemi v letadlech, vlacích a džípech. Žíznila jsem po příbězích žen, potřebovala jsem zapsat všechno to násilí a utrpení. I tyhle ženy a dívky někdo vypudil z jejich těl, ani jim se přes všechnu snahu nedařilo najít cestu zpátky domů. Navštívila jsem přes šedesát zemí. Poslouchala jsem ženy obtěžované v posteli, bičované v burkách, znetvořené kyselinou v kuchyních, umírající na parkovištích. Byla jsem v Džalálábádu, v Sarajevu, v Alabamě, v Port-au-Prince, Péšávaru, Prištině. Trávila jsem čas v táborech pro běžence, v troskách budov a dvorů, v zatemněných místnostech, kde mi ženy šeptaly svoje příběhy při světle baterky. Ukazovaly mi zápěstí spálená od provazů a znetvořenou tvář, jizvy po nožích a cigaretách. Spousta z nich už nemohla chodit nebo mít pohlavní styk. Spousta z nich mlčela a mizela. Ze spousty z nich to udělalo nezadržitelnou mašinu jako ze mě.

A pak jsem se dostala někam jinam. Dostala jsem se za hranice toho, o čem jsem se domnívala, že to znám. Dostala jsem se do Konga a to, co jsem slyšela tam, překonalo všechna předchozí vyprávění. V roce 2007 jsem přistála v Bukavu, v Demokratické republice Kongo. Vyslechla jsem příběhy, kterých se už nezbavím. Vyslechla jsem si, jak na sebe jedna holčička nedokázala přestat čurat, protože se do ní cpali odporní chlapi. Vyslechla jsem si, jak osmdesátiletou ženu vojáci znásilňovali tak, že jí roztáhli nohy za hlavu, až jí je vykloubili a zlámali. Vyslechla jsem si tisíce takových hrůz. A ty hrůzy mi prostoupily všechny buňky a nervy. Přestala jsem spát. Krev těch příběhů se slila v jeden proud. Znásilňování země. Drancování nerostů. Ničení vagin. Už se od sebe nedaly oddělit a nedaly se oddělit ani ode mě.

V Kongu zuří válka už téměř třináct let. Zemřelo v ní na osm milionů lidí a počet znásilněných a mučených žen dosahuje statisíců. Je to ekonomická válka o nerostné bohatství, které patří konžskému lidu, ale plení ho celý svět. V Kongu je množství místních i cizích vojenských oddílů ze Rwandy, Burundi a Ugandy. Přepadávají vesnice a vraždí. Znásilňují ženy před očima manželů. Nutí muže a syny ke styku s dcerami a sestrami. Zostuzují a ničí rodiny a zmocňují se vesnic a dolů. A nerostů zůstává v Kongu ještě hodně – cínu, mědi, zlata a coltanu, surovin potřebných k výrobě našich mobilních telefonů, herních konzolí a počítačů.

Než jsem se ocitla v Kongu, setkávala jsem se pochopitelně s epidemií násilí na ženách všude po planetě, ale v Kongu jsem se stala svědkem konce těla, konce lidskosti, konce světa. Femicida, systematické znásilňování, mučení a zabíjení žen a dívek se využívá jako vojensko-společenská taktika k získání nerostů. Tisíce a tisíce žen tu násilím donutili opustit těla, těla bez funkce a budoucnosti, zbytečná a překonaná: nenávratně zničená lůna a vaginy.

Kongo se svými hrůznými příběhy žen mě stravovalo. Tady se mi začala zjevovat budoucnost – zrůdná vize globální netečnosti, nezájmu a nenasytnosti, které v honbě za nerosty a bohatstvím nejen umožňovaly likvidaci ženského pokolení, ale přímo k ní vedly. Našla jsem tu ale ještě něco. Příběhy nevýslovně brutálního násilí i ženy Konga v sobě skrývaly odhodlání a životní sílu, s jakou jsem se nikdy předtím nesetkala. Chovaly v sobě laskavost a vděčnost, divokost a houževnatost. Ve světě zvěrstev a děsu doutnala dychtivost. Ty ženy po něčem prahly a toužily, měly požadavky a představy. Vysnily si místo, stvořily myšlenku Města radosti. Vymyslely si svou svatyni. Stane se pro ně bezpečným útočištěm, prostorem pro zotavení, čerpání sil a setkávání, místem, kde se osvobodí od bolestí a traumat. Místem, kde by mohly svobodně dávat průchod radosti a uplatňovat svoje schopnosti. Místem, odkud povstanou jako vůdčí osobnosti. Na mně a týmu a výboru hnutí Den V bylo najít zdroje pro zabezpečení jeho výstavby. Při budování jsme chtěli získat pro spolupráci UNICEF a pak, po Dni V, hledat další způsoby podpory. Vlastní výstavba byla svízelná a někomu by se mohlo zdát, že se ji nikdy nepodaří dokončit – bránil nám v tom déšť, nedostatečná rozvodná a dopravní síť, zkorumpovaní majitelé stavebních firem, rostoucí ceny nebo diskutabilní dohled ze strany UNICEF. Město radosti jsme měli otevřít v květnu, ale 17. března 2010 mi našli nádor na děloze.

Rakovina mě mrštila oknem odcizenosti přímo do ohniska problémů s tělem. Kongo mě vrhlo do hlubin trápení světa. A ty dva prožitky se prolnuly ve chvíli, kdy jsem se ocitla tváří v tvář nemoci a tomu, co jsem považovala za začátek konce.

Rakovina ve mně byla najednou rakovinou všude kolem. Rakovinou krutosti, rakovinou chtivosti, rakovinou uvnitř lidí u řek pod chemičkami, rakovinou v plicích horníků. Rakovinou ze stresu, že jsme nedosáhli toho, čeho bychom dosáhnout mohli, rakovinou hluboko ukrytých traumat. Rakovinou v mase kuřat z klecí a ryb nasáklých ropou. Rakovinou lhostejnosti. Rakovinou obsedantního musím-to-mít-kouřit-vlastnit-formaldehydazbestopesticidoperoxidocigaretomobilokoksofetiše. Tělo pro mě přestalo být abstraktem. Najednou mi do něj někdo řezal a trčely mi z něj hadičky a jehly mi na něm zanechávaly modřiny a krvácelo mi. Proměnila jsem se v krev a výkaly a moč a hnis. Hořela jsem a bylo mi špatně a blouznila jsem a bylo mi slabo. Byla jsem z těla, v těle. Byla jsem tělo. Tělo. Tělo. Tělo. Rakovina, choroba překotně bujících buněk, strhávala zdi mojí odloučenosti a vrazila mě do těla, přesně tak jako mě Kongo vrazilo do těla světa.

Rakovina byla zároveň alchymistou, původcem změny. Abyste mi správně rozuměli. Nechci tu rakovinu nijak obhajovat. Jsem si plně vědoma, s jakým se pojí utrpením. A jsem vděčná pokroku v medicíně za to, že jsem ještě naživu. Denně si ráno při probouzení přejíždím rukou po jizvě napříč tělem a nepřestávám žasnout nad tím, že jsem měla k dispozici lékaře a chirurgy, kteří mě nádoru dokázali zbavit. S pokorou a zahanbením přijímám skutečnost, že jsem se narodila v zemi, kde máme tomografy a chemoterapii, a že jsem si je mohla díky pojištění dovolit. Nic z toho není samozřejmostí pro většinu lidí našeho světa. A s vděčností myslím na ženy Konga, jejichž síla, krása a radost uprostřed hrůz mi pomohly povznést se nad sebelítost. Vím, že život mi zachránily i jejich vzpomínky a modlitby. Vždycky si budu vážit toho, že se to všechno stalo v roce 2012, a ne dvacet let před tím. Protože vím, že kdekoliv jinde a kdykoliv jindy v dějinách bych se v padesáti sedmi letech musela rozloučit se životem.

Americký onkolog Siddhartha Mukherjee v knize Vládce všech nemocí (The Emperor of All Maladies) říká: „Věda se často popisuje jako interaktivní a kumulativní proces, skládanka sestavovaná dílek po dílku, kde s každým z těch kousků přibývá několik nejasných pixelů mnohem většího obrazu.“ Věda tedy není nepodobná tomografu nebo magnetické rezonanci, které snímají tělo a z jednotlivých snímků sestavují trojrozměrný obraz. Každý snímek je samostatný a odlišný, ale zařízení je nějak dokážou spojit v jeden celek.

Tahle knížka je jako tomograf – bude kroužit kolem a snímat – zachycovat skutečnosti, zkušenosti, myšlenky a vzpomínky, všechno, co se týká mého těla. Jinak než v podobě zachycených snímků ten příběh vypovědět nedokážu. Všechny ty řezy, cévky, chemoterapie, léky, vpichy, vývody, sondy a porty se totiž tradičnímu vyprávění vzpírají. Jakmile vám objeví rakovinu, změní se vám běh času. Jednu chvíli se zběsile řítí a najednou se dočista zastaví. Všechno se to událo tak rychle. Sedm měsíců. Dojmy. Výjevy. Záblesky. Snímky.

ZAČÁTEK KONCE
ANEB JE TO V JÁTRECH

Pan doktor Sean se zarytým výrazem zvedá můj snímek. Jako by přede mnou mával špatným vysvědčením, špinavým spodním prádlem, mapou Konga s doly v místech potenciálních nádorových ložisek. Drží ho a já čekám, až zvedne i ukazovátko. Plášť už si na to vzal: „Tohle je vaše tělo. Jak vidíte, v děloze, tračníku a konečníku se nám objevila cizí hmota. Tady jsou stíny v různých uzlinách a něco je vidět i v játrech.“ „Něco?“ hlesnu. Co bych asi tak mohla mít v játrech? Lžičku? Žeton z pokeru? Papouška? Co bych asi tak mohla mít v játrech? „Tady ty tečky. Mohly by to být cysty. Na játrech se občas vytvářejí cysty.“ Aha, cysty na játrech. „Ale něco tam každopádně je. Co to je, zjistíme, teprve až se tam dostaneme,“ oznamuje mi. Dostaneme? Ke mně do jater? Vy nebudete vědět, jestli mám nádor v játrech, dokud se tam nedostanete? „A co budete dělat, když tam něco objevíte?“ ptám se. „To se ukáže, až to najdeme.“

To je špatná zpráva. Nejhorší zpráva. To je pro mě nejhorší den v životě. Den, kdy se dozvídám, že umřu. Srdce mi tluče jako o závod. V játrech se vyznám. Takže játra. Léčila jsem se ze závislosti na alkoholu. Žila jsem s opakovaně léčeným alkoholikem. Měl jen krůček k cirhóze. O játrech vím svoje. Jakmile se vám poroučí játra, poroučí se všechno. Bez jater se žít nedá. Ale já přece už musím mít játra v pořádku. Přestala jsem pít před téměř čtyřiatřiceti lety. Nekouřím už dvacet let. Jsem vegetariánka a aktivistka. Dávám průchod citům a se sexem jsem vážně nešetřila. Chodím posilovat a snažím se přesunovat pěšky, a mám to v játrech. Panebože, mám to v játrech.

Pak se obrním klidem, stejným klidem, k němuž jsem se utíkala, když mě čekal mazec od otce. Jsem klidná. Nepropadám panice. Umřu. Tohle je začátek konce. A konečně si dokážu vyložit tu předtuchu, která mě svazovala už rok. Ne deprese, to ne, depresí jsem netrpěla. Ale spíš zvláštní tušení, jistota, že už nebudu dlouho žít. Věděla jsem to tak jistě, že jsem věčně mluvila o smrti a snažila jsem se s ní nějak smířit. „Jestli nepřežiju tenhle výlet, nevadí,“ říkala jsem si. „Užila jsem si toho dost.“ Říkala jsem to tak často, že se na to syn zeptal cvokaře. Děsilo ho to. Nechtěl, abych umřela, a hlavně nechtěl, abych vedla řeči, jako bych měla co nevidět umřít. Cvokař mu vykládal něco v tom smyslu, že to je trauma a deprese a vyhoření z toho, co dělám ve všech těch místech konfliktů. Ale já vím, jak se věci mají, a celou tu dobu jsem v těle cítila smrt. Nepropadám panice a nehodlám samu sebe litovat. Ani náhodou. Žila jsem výjimečným životem.

Žila jsem přesně tak, jak jsem chtěla. Viděla jsem svět. Ze srdce jsem milovala syna, jeho děti a svoje přátele a oni milovali mě. Psala jsem hry a ty pro spoustu lidí něco znamenaly, pomáhala jsem ženám nebo jsem si alespoň myslela, že to dělám. Odcházíme z ordinace a já se slyším, jak klidně říkám: „Zítra letím do Konga. Musím tam zavolat, aby Mama C. věděla, kdy dorazím.“ Toast, můj přítel a pomocník, důvěrník a manažer, se na mě dívá, jako bych se zbláznila. „Cože?“

„Letím do Konga. Mám nádor na játrech. Slyšel jsi, co říkal doktor. Viděl jsi ten snímek. Rakovina jater znamená konec. Musím ještě jednou všechny vidět. Chci mezi ně do Konga. Tam umřu ráda.“ A on na to: „Tak do Konga rozhodně nepoletíš. Ráno tě budou operovat. A to se bez tebe neobejde. Budou tě operovat.“ A já na to: „Prostě letím.“ A on na to: „Neletíš.“ „Letím.“ „Neletíš.“ A mně to připadá, jako bychom křičeli, ale jistá si tím nejsem (za celých osm let jsme na sebe s Toastem nikdy nekřičeli), a taky mi připadá, jako bychom se při tom prali, ale ani to asi nebude pravda. „Letím, letím, letím do Konga. Město radosti mě potřebuje. Slíbila jsem jim to a taky to dodržím.“ „Ale on ti přece neřekl, že to máš v játrech,“ namítá Toast. „Říkal, že tam jsou na snímku vidět tečky.“ „Tečky jsou eufemismus, Toaste. Nemůže říct rovnou nádor. Přece mi natvrdo neřekne: ‚Máte tu na játrech vidět hroudy rakoviny.‘ Řekne tečky. Proč si pro to musí vybrat zrovna tak debilní slovo. Člověku je nanic už jen z toho slova tečka. Proč to nemůžou říct tak, jak to je? Proč mi nemůžou říct pravdu. Já potřebuju pravdu.“

A vypotácíme se ven (ale možná jsme se nepotáceli) na chodbu budovy s náloží rakoviny ve městě rakoviny a svezeme se na úpějící židličky a brečíme jako malí.

PANÍ DOKTORKA DEB
ANEB KONŽSKÁ RAKOVINA

Paní doktorku Deborah jsem znala jenom z telefonu. Byla pro mě hlasem, překvapivě cituplným hlasem lékaře. Nejdřív mě to trošku rozhodilo. Člověk se tak dlouho učí, že má od lékařů očekávat odstup, že se jich nic nedotkne. I oni si museli takovou odtažitost osvojit jako součást povolání. Nemůžou ztrácet hlavu při pohledu na krvácející tělo nebo se nechat zatahovat do vašich neurotických obsesí. Učili jsme se, že bez rozdvojení srdce a hlavy se prostě neobejdou a je to pro naše dobro, že jejich klid je zároveň jakýmsi kouzelným štítem a naší ochranou před nicotou. Teď už vím, že je to přesně naopak. Když jsem s paní doktorkou Deb mluvila poprvé, nechtělo se mi věřit, že je lékařkou na Mayově klinice. Zavolala mi, protože si přečetla můj článek o krutostech a násilí na ženách a dívkách v Kongu, a plakala mi do telefonu. Pro slzy ani nedokázala mluvit. „Řekněte mi, jak jim můžu pomoct,“ vzlykala. „Co pro ně můžu udělat? Jak jim můžeme pomoct?“

Teď bych vám asi měla povědět o Kongu. I když vlastně nevím, odkud začít. Ono se dá vůbec těžko říct, co kde začíná – například rakovina. Bylo to v den, kdy jsem na Právnické fakultě Newyorské univerzity potkala pana doktora Mukwegeho? V den, kdy jsem vešla do místnosti – myslím, že to byla malá učebna – a našla tam na židli toho velikána s nápadně tmavou pletí? Afričana s velkýma a dovednýma rukama chirurga, jehož krásu dotvářely vlídnost, oddanost, starost a zájem, životní elán, úsměv, klid a nestrannost. Díval se do dálky pohledem protkaným krví, plným nočních můr a utrpení. A možná z něj víc než krása vyzařovalo charisma. Ale pokud bych ho měla vystihnout jediným slovem, znělo by dobrota. Když jsem pak večer seděla na stupínku posluchárny a pokoušela se s ním vést rozhovor před pětistovkou lidí, dívala jsem se do tváře člověku, který žil uprostřed těch nejhorších zvěrstev planety, ženskému lékaři, který den co den musel dávat do pořádku zkrvavené, roztrhané, vyvrhnuté pochvy země sužované třinácti lety cizích vpádů, okupací a drancování. Nebo to bylo při mojí první návštěvě Bukavu a mohlo za to setkání s Christinou, Mamou C., vysokou, neuvěřitelnou, nesmírnou bojovnicí, kterou halila nádherná africká pestrobarevnost a která mi z výšky svých podpatků tlumočila a provázela mě během cesty za oběťmi sexuálního násilí, setkání s tak krutě zraňovaným, tak nepoddajným, tak silným a velkým srdcem Mamy C.? Nebo to začalo u přeživších žen, u toho, že klidně několik dní čekaly před pokojem v nemocnici Panzi, aby mi mohly vypovědět svoje příběhy? Třesoucích se žen, plačících žen, žen bez končetin a pohlavních orgánů, žen se stopami mačet v obličeji, na rukou i nohou, žen o berlích, žen s nemluvňaty s barvou kůže toho, kdo je znásilnil, žen páchnoucích močí a výkaly, protože mají píštěle – protržení pochvy a močového měchýře a konečníku – a svou potřebu nedokážou zadržet. Žen, kterým přesto nechybí humor, touha, moudrost a odhodlání, kterým stačilo málo, aby z něj vytěžily hodně. Tančily, když nemohly chodit, zpívaly, když ztratily budoucnost. Pan doktor Mukwege a Mama C., ženy a Kongo, nezapomínejme na Kongo. Bylo to jezerem Kivu s hedvábnou šedomodrou hladinou, sladkým a teplým objetím zdejšího vzduchu, šťavnatou zelení vysokých stromů s neskutečně oranžovými a růžovými květy, rány plnými bláznivě švitořících ptáků. Kongu jsem beznadějně propadla.

Paní doktorka Deb mi nabídla, že s kolegy z Mayovy kliniky přijede pomáhat panu doktorovi Mukwegemu do nemocnice Panzi. Já jsem byla aktivistka, která jí to pomůže uskutečnit. Nikdy mě neléčila. Nikdy jsem u ní nehledala lékařskou pomoc pro sebe. Nehledala jsem ji u nikoho. Byla jsem aktivistka. Nepotřebovala jsem pomoc pro sebe.

A najednou automaticky vytáčím její číslo. Zvedne to. Tají se mi dech. „Zjistili mi rakovinu,“ šeptám. „Je to něco většího. Prorostla stěnami tračníku. Nevědí, odkud se šíří. Možná z dělohy. Napadlo mě zavolat vám.“

„Přileťte sem,“ odpoví bez váhání. „Přileťte hned.“

OTUPĚLOST

Prvotní příznaky rakoviny se u mě setkaly s pasivní, téměř sebevražednou reakcí. Brala jsem je naprosto odevzdaně, jako když někdo cizí z dálky pozoruje něčí tělo. Shrnula bych to asi slovem otupělost. Napůl bdíte, napůl sníte, ale odmítáte vnímat. Otupělost, bezděčná a podobná transu pod vlivem drog, kterou v člověku vyvolává hrozící nebezpečí, rozpolcení, kdy jednou nohou či polovinou vědomí zůstáváte v realitě a tou druhou mimo ni. Otupělost: paralýza, která se vás zmocní, stojíte-li před krajní morální volbou – věrnost nebo zostuzení, změna nebo smrt. V dětství jsem si v tomhle polospánku prožila spoustu let. V něm mě nemátl a nemučil pocit viny vůči matce, kdykoliv mě v noci vyhledal otec. V něm jsem se nemusela snažit pochopit šílenství toho, že bytost, kterou mám na světě nejraději, mě zneužívá, znásilňuje, týrá. Nemusela jsem s tím nijak bojovat, protože jsem si zkrátka nepřipouštěla, že k tomu dochází. To je člověku vlastní. Vezměte si změny klimatu. Jak dlouho už se hlásí prvotními varovnými signály: vlnami veder, stoupáním hladiny moří, záplavami, táním ledovců, brzkým nástupem jara, odumíráním korálových útesů, šířením nemocí. To všechno se děje a my se na to otupěle díváme. Stejně tak jako jsem se otupěle smiřovala s poševním krvácením pět let po poslední menstruaci, s divně napuchlým břichem, znepokojivými poruchami trávení a tím zvláštním pocitem nevolnosti. A pak s krví ve stolici, kterou jsem tvrdošíjně považovala za důsledek hemeroidů, ačkoliv jsem věděla, že to hemeroidy nejsou. Civíte-li pět minut na to, jak záchodovou mísou víří červená, dojde vám, že se blíží konec. Samozřejmě že to došlo i mně. Člověk ví podvědomě všechno. Svěřila jsem se s tím nejbližším přátelům. Něco se mnou nebylo v pořádku. Věděla jsem, že se mnou něco není v pořádku, když se mi najednou změnila velikost a tvar stolice a vypadala tak nějak vyzáble. Jako by mi něco blokovalo vnitřnosti. Věděla jsem to, ale kam jsem s tím šla? Proč jsem za svoje tělo nebojovala? Protože abych za něj mohla bojovat, musela bych si přiznat, co je v nepořádku. Protože mě tohle přece potkat nemohlo. Protože jsem si v duchu říkala, že i kdybych za svoje tělo bojovala, nebylo by to k ničemu a tak jako tak umřu, tak ať je to co nejdřív. Protože už jsem utrpení a bolesti měla až po krk a chtěla jsem umřít. Protože jsem tak bláznivě visela na životě a prostě bych neunesla pomyšlení, kam až ta závislost sahá. Příznaků přibývalo. Ale já jsem nereagovala. Odmítala jsem se probrat. Všichni se odmítáme probrat. Bráníme se skutečnosti děsivou strnulostí. Může za to snad přesvědčení v hloubi duše, že my jako lidský druh jí nejsme hodni? Cítíme snad potají, že jsme ve vší sobeckosti a hlouposti, ve vší krutosti a chtivosti ztratili právo na existenci?

Teď už vím jen to, že jsem čekala příliš dlouho. Nádor postupoval jako armáda bez odporu, jako oxid uhličitý atmosférou. Přibližoval se a ničil a bořil a najednou bylo příliš pozdě. Nebyla jsem dobrým správcem svého těla. Bála jsem se bránit, bála jsem se dělat rozruch ve tmě. Bála jsem se říct nahlas, co se děje. Pak by se z toho opravdu stala skutečnost a všechno snění by bylo to tam. Pak bych se k tomu musela postavit zodpovědně. Dotýkáš se mě tam, kde by ses mě dotýkat neměl. To je krvesmilstvo. Musela bych na otce ukázat prstem. A ztratila bych ho a s ním i budoucnost a lásku a bezpečí a život, jak jsem ho znala. Vyčlenila bych se tím – zůstala bych sama. Můj někdejší přítel říkával, že člověk si musí vybrat mezi rodinou a důstojností. Ale já mám za to, že ta volba sahá mnohem hlouběji. Podle mě je to volba mezi bdělostí a polospánkem. Buď se budeme mít na pozoru, nebo se oddáme dřímotě, necháme se blaženě ukolébávat otupělostí, která nakonec přinese zkázu nám všem.

MĚSTO RAKOVINY

Jak popsat Rochester ve státě Minnesota? Je to především město rakoviny. Dominuje mu obří nemocniční komplex jménem Mayova klinika, která zaměstnává třicet tisíc lidí, a všechno ostatní ve městě slouží k její podpoře nebo zásobování. Rochester se podobá většině měst vnitrozemí USA a zároveň působí jako sídlo z bizarní sci-fi o budoucnosti po zkáze světa. Je to ztělesněná laskavost, až z toho člověka mrazí. Všichni vědí, že kdokoliv, kdo sem přichází, zjišťuje, jestli má rakovinu, ví, že má rakovinu, zotavuje se z rakoviny nebo ho rakovina připravila o všechny síly a čeká tu na smrt. Rochester je jedním velkým oddělením paliativní péče. Servírky ochotně naslouchají vašemu trápení. Přinesou vám hamburger a stisknou vám ruku, když pláčete pro syna, dceru, matku, otce, manželku nebo manžela. Všichni prodavači, metaři, řidiči letištních autobusů jsou k postiženým pozorní. Na každém rohu narazíte na obchod s parukami. Jediná luxusní restaurace je plná lidí na vozíčku připojených na umělou výživu, kteří si sem přišli pochutnat nebo tajně zakouřit. Hotely se plní lidmi s rakovinou nebo těmi, kdo doufají, že ji nemají. Jestli si tvrdošíjně odmítáte připustit existenci nemocí nebo to, kolik lidí trpí rakovinou, učinil by tomu zdejší pobyt zaručeně přítrž. Jestli jste se dosud báli přijmout fakt, že kdykoliv může dojít i na vás, tady vám to poznání doslova vlepí facku. Nedokážu říct, jestli město rakoviny člověka uklidní, nebo spíš vyděsí. Tak jako všechno v Americe je i ono kolosální a cele vás pohltí. Měla jsem se na pozoru. Připadala jsem si tam jako v Disneylandu nebo jako když se sjedete LSD. Všechno probíhalo hladce, než jsem si najednou uvědomila, že nás obklopuje naprosto dokonalá spotřebitelská bublina, kde dokonce i koním běhají za zadky s kbelíky, aby trus nepadal na zem. Člověku tu nic nemělo bránit, aby byl happy, happy, happy. U mě se trip vždycky spojoval s panikou, že v tom happylandu zůstanu trčet nadobro a že do něj stačilo jen vkročit, aby mě měl v hrsti. Vzpomínám si, jak jsem při nejhorší kocovině po tripu byla vděčná za úzkost, protože ta se vzpírala tomuhle světu kačerů donaldů, ta se neslučovala s animovanou automatizovanou amputovanou Amerikou.

Jenomže v Rochesteru jsem nebyla na tripu. Diagnóza přišla jako blesk z čistého nebe a ohromila mě natolik, že mě uvrhla do transu, a když jsem se bezděky pohybovala tím homogenizovaným, dezinfikovaným světem podbarveným výtahovou hudbou, byla jsem ráda, že si tady můžu připadat jako v bavlnce.

DR. FEŠÁK

Čekám na vyšetření zadnice a do ordinace vejde ten nejkrásnější doktor na světě. Jak jinak. Samozřejmě mě to naprosto odrovná. Ležím na stole s kalhotkami u kotníků a říkám si, tak tady to mám. Takhle vypadá konec. Největší fešák na světě ví, že mám nádor tračníku nebo konečníku nebo dělohy a že ho musí nahmatat. Umírám studem a hrůzou, je mi zle a v potu se choulím na stole a doufám, že mě nevidí, že zmizím, a zároveň po něm chci jenom to, aby mě vnímal, aby mě bral jako lidskou bytost, a dr. Fešák v tu chvíli mine pohled zezadu, tu nahou prdel, obejde vyšetřovací stůl, zadívá se mi do očí a řekne: „Než začneme, chtěl bych vám povědět, jak nesmírně si vás vážím, vás a toho, jak pomáháte ženám všude po světě, a co jste napsala a čím jste přispěla k tomu, aby tenhle svět byl o něco lepší. Léčit vás je pro mě čest a udělám pro vás, co je v mých silách.“ Připadám si jako třesoucí se ratlík v dešti, po němž sáhne kolemjdoucí a vezme ho do náručí, a díky tomu okamžiku je hned všechno, co následuje, mnohem snesitelnější a já vím, že mu svoje tělo můžu svěřit a že mi zachrání život. Lékařům mnohdy ani nedochází, jak málo stačí, aby pacientům umožnili zachovat si pocit důstojnosti. Stačí k tomu jediná věta. Stačí jen obejít stůl.

CO CESTOU NA OPERACI
NEVÍME

Jestli to mám v játrech. Kolik uzlin to postihlo. Jestli budu potřebovat sáček – respektive vývod. Jestli mi vývod udělají natrvalo. Jestli se jim povede najít všechno nebo všechno odstranit najednou.

Neřeknou vám: Nevíme, jestli se probudíte nebo jestli na všechno to kuchání a krvácení a narkózu zareagujete špatně. Neřeknou vám: Nevíme, jestli po tom všem zůstanete tímtéž člověkem nebo jak vám bude, až tkáň v ráně začne srůstat a zkroutí vám na břiše něco jako bič ze surové kůže, nebo jak si poradíte s abscesem, a že se vůbec může po operaci vytvořit.

Snažím se představit si, jak to asi vypadá uvnitř bez dělohy, děložního hrdla a vaječníků. S čím teď budu mít spojenou vaginu? Nevěděla jsem, v čem se liší řiť a konečník. Vy to víte? Nevěděla jsem, nakolik lpím na děloze. Nikdy jsem o tom vlastně nepřemýšlela.

Neřeknou vám: Pocítíte nezměrnou prázdnotu.

A možná vám vezmeme i část pochvy.

Jsem ráda, že mi to neřekli. Mezi játry a vývodem toho bylo na přemýšlení až až a představa, že umřu na rakovinu vaginy, byla prostě podělaně ironická a absurdní.

A já jim zase nevykládám, že to, co mi vyřezávají, možná vypadá jako nádor, ale ve skutečnosti je to památka. Trojrozměrná a nezměrná. Pevně svinutá do klubka buněčných vláken upředených z příběhů žen, ze slz, z tichých výkřiků, kývajících se těl a z osamělosti po násilí, kterou nelze sdělit. Výtvor z tkání vyrůstajících z tajemství krutosti a každou cévou v něm se táhne něčí úděl. Moje tělo ten nádor tvořilo léta, hnětlo ho ze zlomků bolesti, z hlíny zbytků vzpomínek. Zpracovat to dalo nesmírnou práci a vzalo si to všechno.

Zato vím, že se můj pokoj večer před operací naplnil přáteli a Kim, posedlá rituály a s tisícem básní v paměti, kterými bezděky zaplaví každou citově vypjatější situaci nebo okamžik, jako by trpěla jambickým tikem, trvá na tom, abych jim řekla, kam mě tohle všechno má dovést, a já si v duchu říkám, no, k přežití…

Ale nahlas řeknu, že se nechci bát.

Chci se zbavit strachu, ubránit strachu, a ona zamává tyrkysovým balíčkem karet s básničkami a vybídne mě, abych si jednu vybrala. A já si vyberu:

CESTA

Mary Oliverová

Jednou jsi pochopil,

k čemu užít sil, a začals,

ač z hlasů kolem zbyl

zas jen křik

ze špatných rad –

ač celý dům

se otřásal

a tys cítil tu tíhu

kolem kotníků.

„Sprav mi život!“

řval každý ten hlas.

Ale tys šel dál,

věděls, co udělat,

ač vítr slídil zas

ztuhlými prsty

v samotných základech –

ač jejich melancholie

se zdála děsivá.

Připozdilo se

a noc byla divoká

a cesta plná popadaných

větví a kamení.

Leč pomalounku,

jak ses těm hlasům vzdaloval,

se přes rubáše mraků

rozhořely hvězdy

a zazněl nový hlas

a tys v něm pozvolna

rozpoznal ten svůj,

jenž provázel tě,

jaks šel hloub a hloub

do světa,

odhodlaný udělat

to jediné, cos moh’,

odhodlaný zachránit

jediný život v tvojí moci.

Jsem čistá už víc než třiatřicet let a je vážně na hlavu, jak se k zbláznění těším, až mi podají nějakou tu omamnou látku, až mě dočista zbaví vědomí, až budu k. o., ne mrtvá, ale nepřítomná. Tady je toho na mě moc – vývod, něco v játrech, ztráta dělohy, osoby v maskách se skalpelem nade mnou. Uzliny. Co to ksakru je, taková uzlina? Pak je tu syn, kterého jsem adoptovala po smrti jeho matky. Přátelé s ustaraným výrazem. Vzbudit se ve 4.00, aby mě uspali. Nejdřív klystýr. Moje matka, která za mnou nepřijela. A ani o tom neví, protože ji nechci strašit. Ženy Konga, kterým se o utišujících lécích, tomografech nebo vývodech může leda tak zdát.

To všechno teď zachraňuje můj vlastní život.

PŘEJÍT ŘEKU UJI

Vstáváme do tmy. Toast, Kim a Paula mě vedou městem rakoviny z hotelu do nemocnice. Všichni jsme na sedativech. Podpírají mě a drží za ruce a nikdo z nás nic neříká. Připadám si jako Gary Gilmore cestou na popravu v utažské věznici. Sám na ní trval, a pokud si vzpomínám, ukončily mu život čtyři kulky do hlavy. Co když tohle bude poslední ráno i pro mě a já neuvidím ani rudnout červánky. Moje poslední myšlenky budou patřit falešným pákistánským kobercům v lobby hotelu, na hony vzdáleným kráse. Ve městě Nádor ještě panuje tma, ale přesto už je tu všechno na nohou. V půl páté se tu přesouvá tolik lidí, až máte dojem, že jste se ocitli na letišti. Obézním odsouzencům ze Středozápadu kručí v břiše vyprázdněném klystýry a projímadly včerejšího večera. Zaměstnanci kliniky mají na tak brzkou hodinu až příliš srdečnou náladu. Jenomže tady na terminálu aerolinek Rakovina neexistuje čas. Tady jsou jenom pacienti a ti, kdo se o ně starají, čekající na narkózu a ti, kdo jim ji poskytnou. Zaměstnanci letiště posedlí dobrou náladou a my ostatní, kteří se chystáme kamsi s příslušnými povzbudivými plastovými náramky s identifikací, ale vlastně nevíme, jak a jestli se vůbec ještě vrátíme.

Odkládám šaty a šperky a pokouším se zabalit do nemocničního andělíčka. Jistou útěchu nacházím v bílém bavlněném povlečení. Po posledním klystýru a nekonečných návštěvách toalety se snažím nevyděsit přátele příliš dramatickým loučením ve stylu: „Jestli se už nevrátím, dejte moje knížky…,“ než mě na lehátku odvezou pryč. Šplhám na něj a chápu, proč se na operační sál nechodí. Protože by tam člověka nohy nedonesly. Teď už mě nikdo nedoprovází. Tenhle trip budu muset zvládnout sama. A nebude to jen tak.

Dívám se, jak mi Toast a Kim a Paula mávají. Vztyčím prsty do V a usměju se na ně, jak nejlíp umím, a pak zavřu oči. Stojím uprostřed pole na pláni u nemocnice Panzi, ve Městě radosti, v Bukavu. Je po jednom z těch šílených konžských lijáků. Země je vlhká a zelená a právě začíná vykukovat sluníčko. V dálce se zvedají hory. Vidím dokončené budovy. Vidím ženy sebevědomě přecházet z výuky na výuku. Stávají se z nich vůdčí osobnosti a revolucionářky. Vidím, jak vaří a tančí. Mama C. a pan doktor Mukwege mě jdou přivítat. Je tu Alisa a Jeanne a Alfonsine a Mama Bachu. Dala jsem jim slib. Jedině na tom záleží. Abych ho dodržela. Nemyslím na všechny ty osoby v maskách a pláštích s jehlami a nástroji a přístroji kolem operačního stolu. Nemyslím na to, co ve mně najdou nebo že bych se mohla probudit s rozsudkem smrti nebo že se už taky probudit nemusím. Nemyslím na to, že matka tu není a otec je po smrti. Ani nevnímám, jak se klepu zimou. Jsem v Bukavu. A tady je horko. Svítí na mě sluníčko. Plním svoje sliby.

Musíte v sobě najít odhodlání. Neupírejte si ten spor, neohlížejte se na ženu a děti. A nebuďte závislí na ostatních. Musíte se zkrátka rozhodnout. Přežili jste na rozdíl od ostatních až do této chvíle proto, abyste se tomu postavili čelem. Teď je třeba přejít řeku Uji. Je třeba ji přebrodit, je-li most stržený. Na tom záleží, zda si vydobudete čest, či zda zneuctíte své jméno. Tady poznáte, proč se říká, že je těžké narodit se jako člověk a že je těžké věřit v Lotosovou sútru. Měli byste se vroucně modlit, aby se kolem vás shromáždili bódhisattvové a Šákjamuni, vstoupili do vašeho těla a pomohli vám.

Dílo Ničirena Daišónina, svazek 1

DVĚ OTÁZKY

Otevírám oči na lehátku, na němž mě vezou dlouhou chodbou, a koutkem oka zachytím svou sestru. Stojí vedle paní doktorky Deb. Nejspíš jsem umřela. Se sestrou jsem nemluvila už léta. Obě se na mě usmívají. Tedy, sestra se snaží usmívat. A její snaha mi kdovíproč vhání slzy do očí. Ještě nemám vládu nad vlastní tváří a nedovedu ji stáhnout do pláče ani úsměvu. Slyším, jak se rty, které necítím, ptají: „Mám to v játrech?“ „Ne,“ odpovídá paní doktorka Deb. „Mám vývod?“ „Ano, ale jen dočasně.“ Aha. Nemám to v játrech. Vývod je dočasný. Přijela sestra. Tma.

UTERUS = HYSTERIE

Ze všech otvorů těla trčí hadičky a sáčky a mně chvíli trvá, než si uvědomím, že to tělo jsem já. Hned se pokouším zachránit kouzelným tlačítkem přinášejícím úlevu. To je sen drogově závislých. Stačí jen náznak bolesti, pomyšlení na bolest, na možnou bolest a už tisknu tlačítko. Sestry se mě rochesterským přízvukem ptají: „Jak velkou cítíte bolest, Eve? Obodujte ji od jedničky do desítky.“ Nejdřív prostě řeknu osm. Připadá mi to jako odpovídající číslo a tady se na mě za mačkání tlačítka nebude nikdo zlobit. Dost možná přeháním. Ale jak to mám vědět? Možná opravdu cítím bolest číslo osm. Záleží na tom, co je desítka. Je desítka úpění, křičela bych při ní bolestí, svíjela bych se a měla bych smrt na jazyku? Pak k ní osmička nebude mít daleko. Možná to není přímo osmička, ale všechny ty hadičky a sáčky člověku taky nepřidají, jen ho totálně vyděsí. Možná to bude jen šestka. Opiát mě udržuje nad vodou, a bolest tolik necítím. Možná jsem si tu bolest jen uložila do paměti jako oblečení na zimu spolu se vzpomínkami na operaci, ačkoliv ty z paměti vymazala anestetika. Údajně už se nikdy nevrátí. Byla by to vážně hrůza, kdyby večeři v luxusní restauraci nebo sex zničehonic proťala živá a ničivá reminiscence toho, jak vám rozřezávají břicho jako rybě nebo praseti. Zmínila jsem se o tom, že mi vedli řez přes pupík? Zmínila jsem se o tom, že jsem se pupíku vždycky bála, že jsem se ho bála byť jen dotknout? Vždycky mi z toho běhal mráz po zádech. Kdykoliv jsem si ho myla nebo jsem si ho čistila vatičkami, musela jsem při tom zadržet dech. Prořízli mi pupek, jedinou známku toho, že mě kdysi cosi pojilo s matkou, místo, kde se kdysi mísila její krev s mojí. A zmínila jsem se o tom, jak se jí chvíli nato, co mi prořízli pupík, přitížilo? Jakmile mi vzali dělohu, vaječníky, děložní hrdlo, vejcovody, mízní uzliny, lymfatické cévy, horní část pochvy a tkáň pánevní dutiny, která obklopovala děložní hrdlo a všechna rodidla? Ne, to přijde později.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy V těle světa.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.