ŽIJTE PODLE SVÉHO

Jste skutečný rebel?

Original English title: LIVING ON YOUR OWN TERMS: What Is Real Rebellion? by Osho

Copyright © 2013 OSHO International Foundation. www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

Translation © Jana Žlábková, 2014

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks. (OSHO je registrovaná obchodní značka

Osho International Foundation, www.osho.com/trademarks.)

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému

publiku. Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako kompletní archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

ISBN 978-80-7306-694-9 (ePub)

ISBN 978-80-7306-693-2 (mobi)

Obsah

Úvod

1. kapitola Rozlučte se s minulostí

2. kapitola Pochopení přináší svobodu

3. kapitola Člověk se rodí odvážný

4. kapitola Jděte svou vlastní cestou

5. kapitola Když všechny hlasy utichnou

Doslov

O autorovi

Oshovo mezinárodní meditační středisko

Další informace

Úvod

Rebel je člověk mající mnoho různých vlastností. Především věří jen svým vlastním zkušenostem. Jeho pravda je pro něj pravdou jedinou. Nepřijímá tvrzení proroků, mesiášů, spasitelů, neřídí se posvátnými spisy ani dávnými tradicemi. O pravdě se hodně mluví, vedou se o ní obsáhlé řeči, ale dozvídat se o pravdě neznamená znát pravdu. Je to jen „o“ pravdě, a pokud jen získáváte poznatky o pravdě, neustále chodíte kolem ní. A tím se nikdy nedostanete k samotnému jádru.

Rebel nemá žádný názorový systém, není teista ani ateista, není hinduista ani křesťan, je to člověk, který stále zkoumá a hledá. Ale je třeba pochopit jednu důležitou věc: rebel není egoista. Egoista také nechce patřit k nějaké církvi či ideologii, nepřijímá názorové systémy, ale dělá to z úplně jiného důvodu než rebel. Nechce nikam patřit, protože je příliš namyšlený. Má obrovské ego a myslí si, že jedině on ví všechno nejlépe.

Rebel není egoista, rebel je zcela nevinný. Jeho nevíra není arogantní, jeho přístup je velmi pokorný. Rebel říká: „Dokud neobjevím vlastní pravdu, jsou pro mě všechny převzaté pravdy jen těžkým břemenem, kterým se nechci zatěžovat. Získám tak sice určité poznatky, ale nepoznám vlastní bytí a nebudu mít osobní prožitky.“

Rebel nepatří k žádné církvi či organizaci, protože nechce nikoho napodobovat. Chce zůstat čistý, nechce se ničím znečistit, a tak stále hledá a nemá žádné předsudky a představy. Není předpojatý, a proto je všemu otevřený. Je to přístup pokorného člověka. Rebel si váží své nezávislosti a respektuje volnost a nezávislost druhých. Má v úctě svou božskost a oceňuje božskost celého vesmíru. Celý vesmír je jeho chrámem – proto opustil malé chrámy postavené lidmi. Celý vesmír je jeho posvátným spisem – proto nečte posvátné spisy napsané lidmi. Ale nečiní to z arogance. Jedná tak, protože stále pokorně hledá. Rebel je nevinný jako dítě.

Další rebelovou vlastností je žití v přítomnosti. Rebel nežije v minulosti, která už není, a nežije ani v budoucnosti, jež ještě nenastala. Žije v přítomnosti tak bděle a vnímavě, jak to jen jde. Jinak řečeno, prožívá život pozorně. Bdělá pozornost je jeho náboženstvím. Bdělá pozornost je jeho filozofií. Bdělá pozornost je jeho způsobem života.

Třetí vlastností je nezájem o ovládání druhých. Rebel netouží po moci, protože je to ta nejohavnější věc na světě. Touha po moci zničila lidstvo a neumožňuje člověku být kreativnější, krásnější, zdravější a celistvější. Touha po moci nakonec vždy vedla ke konfliktům, k soupeřivosti, závisti a válkám. Touha po moci je základem všech válek. Když se podíváte na dějiny lidstva, je to v podstatě pouze historie válek, v nichž člověk zabíjí člověka. Důvody se mění, ale zabíjení pokračuje. Příčiny jsou pouhé výmluvy, protože faktem je, že lidi zabíjení prostě baví.

V jedné Ezopově bajce – které patří mezi nejlepší bajky na světě, proto jsou velmi prosté, ale jdou k jádru věci – pije ovečka z horského potoka křišťálově čistou vodu. Náhle přijde velký lev a ovečka ho samozřejmě zaujme. Je čas na snídani, ale lev se snaží najít nějakou záminku. A tak ovci řekne: „Znečišťuješ potok. Copak nevíš, že jsem král džungle?“

Ubohá ovečka opáčí: „Já to vím, Vznešenosti, ale potok neteče tvým směrem. Stojím níž než ty, a i kdyby se tím, že piji, voda náhodou znečistila, stejně proudí dolů, nikoli nahoru k tobě. To ty ji znečišťuješ a já musím pít špinavou vodu. Takže tvoje logika není správná.“

Lev to pochopil a příšerně se rozčílil. Prohlásil: „Nemáš špetku úcty ke staršímu. A dokonce máš takovou drzost, že mi oponuješ!“

Chudinka ovce řekla: „Já se nehádám, prostě jen konstatuji fakta. Sám vidíš, že potok teče mým směrem.“

Lev chvíli mlčel a pak řekl: „Už si vzpomínám. Ty pocházíš z velmi nekulturní a nevzdělané rodiny. Tvůj otec mě včera urazil.“

Ovečka opáčila: „To musel být někdo jiný, protože můj otec je už tři měsíce mrtvý. A ty to dobře víš, protože je v tvém břiše. Nežije. Snědl jsi ho k obědu. Jak by se k tobě mohl chovat neuctivě? Vždyť je mrtvý!“

To už bylo příliš. Lev skočil, popadl ovci a vykřikl: „Nevíš, co jsou dobré mravy, neznáš etiketu, neumíš se chovat!“

Ovečka řekla: „Je to velmi prosté. Je doba snídaně. Tak mě prostě sněz a nehledej si žádné výmluvy.“

Ezop svými bajkami dokázal zázraky. Vypovídají spoustu věcí o člověku.

Rebel žije bděle a pozorně v přítomném okamžiku, netouží po dominanci během života ani po něm. Nemá zálusk na mocenskou pozici. Je průzkumníkem duše – to je jeho čtvrtá vlastnost. Věda využívá pochybnosti, skepticismus a zkoumá. Stejně tak rebel používá vlastní metody při zkoumání svého nitra. Vědě slouží k poznávání objektivní reality, zatímco on s jejich pomocí odhaluje svou subjektivitu. Neodsuzuje pochybnosti, neodsuzuje skepticismus, neodsuzuje neposlušnost, neodsuzuje přístup k realitě založený na nevíře. Vstupuje do svého nitra s vědeckou myslí.

Jeho duchovno není pověrčivé. Je vědecké. Nehledá boha, protože když začnete hledáním boha, musíte přijmout nějakou víru, a jakmile přijmete určitou víru, je vaše hledání od samého začátku znečištěno.

Rebel vstupuje do vnitřního světa s očima dokořán a nevytváří si představy o tom, co hledá. Neustále tříbí svou inteligenci. Prohlubuje vnitřní klid, jeho meditace je stále hlubší, a proto se mu odhaluje vše, co je uvnitř skryto. Je oproštěný od předem daných představ o tom, co hledá.

Rebel je v podstatě agnostik. Toto slovo si zapamatujte, protože vystihuje rebelovy základní vlastnosti. Jsou teisté, kteří věří v boha, pak jsou ateisté, kteří nevěří v boha, a dále jsou agnostici, kteří říkají: „My ještě nevíme. Budeme hledat a uvidíme. Nemůžeme nic říkat, dokud nenahlédneme do všech zákoutí vlastního bytí.“ Agnostik začíná tím, že neví, a proto říkám, že je jako malé dítě – je stejně nevinný.

Dva kluci plánují, že utečou z domova. Jeden řekne: „Ale jestli nás tátové chytí, dostaneme výprask.“

Druhý opáčí: „Tak jim to prostě oplatíme.“

„Ale to přeci nejde,“ prohlásí první. „Bible říká, že máme ctít otce svého i matku svou.“

„Já vím. Tak ty zbiješ mého otce a já zbiju tvého.“

Jak nevinné a jednoduché řešení!

Rebel žije s dětskou nevinností a nevinnost patří mezi nejzázračnější jevy. Otevírá bránu ke všem tajemstvím života.

Pouze rebel je opravdu revoluční a duchovní. Nevytváří žádnou organizaci, nechce mít následovníky, nezakládá církve.

Ale může se stát, že má souputníky. Radují se spolu, tančí a zpívají, pláčou a naříkají. Společně vnímají nezměrnost existence a věčnost života. Komunikují, aniž by omezovali individualitu toho druhého. Jejich spojení naopak individualitu osvěžuje, posiluje a dodává jí důstojnost a plně ji respektuje.

1. kapitola
Rozlučte se s minulostí

Rebel je člověk, který dokázal skoncovat s minulostí. Jeho život je neustálý proces, protože rebel se věčně bouří, protože ví, že každý okamžik se stane minulostí, každý den se změní v minulost. Minulost nespočívá kdesi na hřbitově, procházíte jí pořád, v každém okamžiku. Proto musí rebel zvládnout nové umění: umění opouštět každý okamžik, který pominul, aby mohl svobodně žít v novém okamžiku, jenž přijde.

Co je opravdové rebelství? A čím se liší reakce a činy rebela od jednání běžného člověka?

Je třeba pochopit, jaký je rozdíl mezi revoltou a revolucí.

Revoluce je organizované úsilí změnit společnost násilnými prostředky. Problém spočívá v tom, že společnost není možné měnit násilně, protože násilí je samotným proudem jejího života. Proto všechny revoluce selhaly. Žádná revoluce nemůže být nikdy úspěšná.

Revolta je individuální, nenásilná a mírumilovná a vždy pramení z lásky. Revolta není zaměřená proti něčemu, revolta je pro něco. Revoluce je proti něčemu a přitom je k ničemu. Revoluce se natolik soustředí na odpor vůči něčemu, že zapomíná, proč se všechny ty věci vlastně dějí. Revoluce pramení ze zlosti. Ale zlost nemůže vytvořit lepší společnost. Revolta není zaměřena proti společnosti. Orientuje se na nového člověka, na nové lidstvo.

Revoluce je bojování s minulostí.

Revolta je rozjímání o budoucnosti.

Řekl jsem, že revolta pramení z lásky, klidu, pochopení a soucítění – ze všech vlastností, jež dělají z člověka božskou bytost. Revoluce je založena na vlastnostech, které činí z člověka opět zvíře. Revolta je individuální záležitost, a proto nevyžaduje boj nebo úsilí. Společnost se nebude zabývat jedincem, který je jiný než ostatní. A přitom právě takoví jedinci, kteří meditují, milují a doufají v nový úsvit lidstva, dokážou stvořit příležitost ke vzniku nové společnosti. Jejich samotná přítomnost stačí ke změně druhých. Jejich láska nemůže selhat – láska nikdy neselže. Jejich porozumění, inteligence a soucítění vždy uspějí.

Takové rebelství ale nebylo dosud praktikováno. Provádět revoluci je mnohem snazší, protože proti velké společnosti potřebujete velkou organizaci. Ovšem jakmile ji vytvoříte, vznikne stejný typ společnosti. Je pouhým odrazem toho, proti čemu se stavíte. Stojíte před zrcadlem a odrážíte se v něm. Jste to stále vy, přestože odraz je před vámi. Pokud něčemu oponujete, neznamená to, že podstata je jiná, že metody jsou jiné. Stará společnost je závislá na násilí a revolucionáři jsou také závislí na násilí. Stará společnost je závislá na zotročování lidí a revolucionáři dělají totéž. Stará společnost je závislá na určitých názorech a revolucionáři mají také své názory. A není důležité, zda věří v Písmo svaté, anebo v Kapitál.

Mějte na paměti jednu velmi podstatnou věc: mají-li revolucionáři vyhrát, musejí být tvrdší než představitelé staré společnosti. Musejí být mazanější, chytřejší, vypočítavější a krutější, protože jinak nemohou zvítězit. Takže ve jménu revoluce vyhrává větší násilí, větší krutost a revolucionáři přinášejí lidem jen větší zotročení a podrobení. Z dějin lidstva je naprosto zjevné, že to platí o všech revolucích.

Revolta je duchovní jev.

Já nejsem proti společnosti jako takové, ale každý inteligentní člověk jasně vidí, že tato společnost je mrtvá a není schopna zrodit novou lidskou bytost. Je vyčerpaná a nachází se na samém okraji globální sebevraždy. Potřebuje soucítění, nikoli zlost.

Rebel může udělat jednu jedinou věc… Nezakládá organizace, protože jakmile jste organizovaní, musíte se řídit stejným řádem jako společnost, které chcete oponovat. Musíte mluvit stejnou řečí, musíte přijmout stejné vzorce a struktury, jaké společnost už tak dlouho praktikuje.

Dávné čínské rčení praví: Mít špatného přítele není tak zlé, jako když máte špatného nepřítele. Zní to podivně, ale je to nesmírně smysluplné – když máte nepřítele, musíte dříve či později přijmout jeho taktiky a strategie, abyste s ním mohli bojovat. Jinak to nejde. Chcete-li zvítězit, musíte být o krok napřed pomocí jeho vlastních metod. Proto říkám, že přítele si můžete volit bez většího rozvažování, ale nepřítele si vybírejte na základě zralé úvahy, protože bude výrazně ovlivňovat váš charakter.

Rebel nemá nepřátele. Má jen vizi, že vše staré skončilo, takže nemusí bojovat proti něčemu, co samo umírá. Jakmile s tím začnete bojovat, budete to jen oživovat. Ignorujte to. Je to stará záležitost, jež leží na smrtelném loži a umírá. Nebojujte s ní, protože byste jí jen dodávali energii.

Rebel má jedinou možnost: sám se mění v nového člověka, sám se stává svou vizí. Je to důkaz, že jeho vize není sen. Rebel začíná měnit svou vizi ve skutečnost.

Chci, abyste byli rebelové.

Proto nevěřím v organizace. Nechci, abyste začali vyznávat další náboženství, další ideologii, protože by to bylo pouhé opakování starých vzorců. Můžete být spolu bez daných podmínek, bez pout, jen z čirého přátelství. Nemusí vás ovládat ideologie. Nechte se vést čistou láskou, protože všichni kráčíte stejnou cestou, objevujete sami sebe a snažíte se zjistit, zda je možné realizovat vizi o novém člověku. Pomáhejte si navzájem, podporujte se a povzbuzujte jeden druhého.

Nastanou chvíle, kdy budete potřebovat podporu a povzbuzení, protože změna – naprostá změna – není snadná záležitost. Mysl se chce mockrát navrátit k starým vzorcům, starým návykům, a proto hraje komunita tak významnou roli. Komunita není alternativní společnost. Není to další organizace, je cosi zcela nového. Je to láskyplná vzájemnost souputníků, kteří pracují sami na sobě. Ale když to dělá pět tisíc lidí, vytváří se tím nesmírně podnětná atmosféra, protože víte, že nejste sami. Pokud se o něco takového snaží pět tisíc lidí, je stále naděje. Vidíte lidi, kteří jsou před vámi i za vámi – jsou na všech příčkách žebříku. A je vám jasné, že stejní lidé, jako jste vy, razí cestu kupředu a mění se. Je to pro vás osobní výzva říkající, že nemáte být zbabělci, kteří se navrátí k starým návykům. Nemůžete to udělat, protože pět tisíc lidí vás pozoruje a vkládá do vás velké naděje. Věří vám a vidí, že úsvit je nablízku.

Teď je ještě temná noc, ale chcete-li najít světlo, nemůžete se vracet zpátky. Jestliže chcete spatřit světlo, musíte jít kupředu. Čím temnější je noc, tím blíž je ráno a někteří jedinci už k němu dospěli. Můžete se na něj dívat jejich očima, můžete vidět květy v jejich rozkvětu. Můžete cítit vůni, kterou kolem sebe šíří. Takže je to jen otázka větší trpělivosti a větší odvahy.

Revolta je vždy individuální záležitost. Rebelové mohou žít dohromady a vytvářet atmosféru a buddhovskou zónu, v níž se dá snáze procitnout. Ale nejsou organizovaní, nejsou spoutáni určitými názory a vírou. Jsou svobodní jedinci a zcela dobrovolně se připojili k dalším lidem, kteří hledají úsvit.

Ptáš se: „Čím se liší reakce a činy rebela od jednání běžného člověka?“ Rebel nereaguje, ale jedná. Revolucionář pouze reaguje, ale nejedná. Je v tom naprosto zásadní rozdíl.

Před pár dny jsem dostal dopis od staré paní, která je předsedkyní Americké ateistické asociace. Je zřejmě nejstarší ateistkou na světě, protože jsem se v Indii setkal s jejím následovníkem, který se jmenoval Góra a byl už tehdy hodně starý. Ta paní založila v mnoha zemích asociace pro ateisty. V nějakém televizním pořadu viděla moji promluvu, v níž jsem říkal, že žádný bůh není, a byla nesmírně šťastná. Napsala mi dopis, ve kterém stojí: „Jste zjevně ohromně odvážný člověk. Jsem sice hodně stará, ale ráda bych vás navštívila a popovídala si s vámi.“

Požádal jsem sekretářku, ať jí napíše, že je tu vítána, ale že musí pochopit, že nejsem ateista: „Pokud sem přijede s představou, že jsem ateista, protože jsem prohlásil, že bůh neexistuje, pak bude zklamaná, takže je lepší vyjasnit si tuto věc hned na začátku.“

Z mého pohledu je ateismus pouhou reakcí na teismu. Miliony lidí věří v boha a pár lidí se staví proti tomuto názoru a nevěří v boha. Je to jen reakce. Můžete si to ověřit pomocí velmi jednoduché metody. Kdyby všichni teisté zmizeli a na světě nebyl žádný teismus, mohli by existovat ateisté? Ti přišli až po teistech, na které reagují. Kdyby nebyla žádná náboženství a nikdo by netvrdil, že je bůh, jak by mohl existovat někdo, kdo v něj nevěří? Vypadalo by to dost divně. Až zahyne teismus, automaticky skončí i ateismus. Je to pouhý stín bez vlastní reality. Taková reakce je jako stín.

Když říkám, že žádný bůh není, neznamená to, že nevěřím v boha – k nevíře musí být představa o bohu. Víra i nevíra je vždy určitý postoj vyžadující boha. Potřebuje ho teista i ateista. Já ale říkám, že bůh není a nikdy nebyl. Všichni teisté a ateisté jsou na omylu. Mýlí se ti, kteří věří, i ti, kteří nevěří.

Já si myslím, že ta stará paní nepřijede. Byl bych rád, kdyby se tu objevila, protože za celý život se nejspíš nesetkala s člověkem, který není ani ateista, ani teista. Žádný bůh není, takže nemá smysl stavět se na něčí stranu. Podle mého názoru je to naprostý nesmysl. Jestliže bůh není, pak ta paní promarnila celý život zakládáním ateistických asociací po celém světě. Je to mrhání životem! Bůh není, tak proč se jím zabývat? Ale pro ni se z toho stala náplň celého života. Ovšem pokud něco popíráte, samotná nevíra nemůže nikoho učinit šťastným.

Když tvrdím, že bůh není, je to čin, nikoli reakce. Nemluvím proti někomu. Já tím jen vyjadřuji své vlastní zkušenosti a prožitky. Hledal jsem ve svém nitru a nikde jsem žádného boha nenašel. Místo něj jsem tam nalezl božskost a věčné vědomí. Objevil jsem nesmrtelnost a věčné světlo – ale boha ne.

Myslím, že ta paní se nikdy nepodívala dovnitř. Prostě jen bojuje s teisty. A přitom to jsou hlupáci, a jestliže s nimi bojujete, stane se z vás také hlupák. Reakce vás zavedou jen tam, kde je ten, na něhož reagujete.

Revolucionář pouze reaguje. Je proti společnosti, je proti ekonomické struktuře, je proti politické situaci. Je proti mnoha věcem – celý jeho život je negativní, protože závisí na odporu vůči tomu či onomu. Je proti tisícům věcí. V životě revolucionáře jsou jenom samá „ne“. A právě proto nemůže prožívat požehnaný život plný blaženosti.

Jedno jediné ano je mocnější než tisíce ne. „Ne“ je prázdné slovo. Dokazuje, že máte zlost, že jste násilničtí, agresivní, destruktivní. Neukazuje, že je ve vás alespoň špetka tvořivosti a že chcete něčím přispívat životu a existenci.

Když prostě jen jednáte, pak na nic nereagujete, protože vaše činy vycházejí z niterného klidu, z vaší spontánnosti. Rebel nereaguje, rebel jedná. A tím říká své „ano“.

Rebel tvoří a pracuje na vlastním zrození. Stává se novým člověkem a ohlašuje příchod nové doby. Otevírá se všem možnostem a odhaluje nepoznané dimenze. Není proti nikomu – prostě se jen rozvíjí stejně jako poupě růže. Myslíte, že je možné, aby růže rostla proti kameni? Že by byla proti něčemu? Prostě jen roste a na nic nereaguje. Roste, protože růst je její přirozeností. Roste, aby mohla rozvést a realizovat svůj potenciál. Je to proces realizace.

Akce je procesem realizace. Reakce je projevem nenávisti, zloby, závisti, násilí a destruktivity. A to nejsou vlastnosti, jichž bychom si měli vážit. Takže podle mého názoru je revolucionář oproti rebelovi naprosto bezcenný člověk. Stačí se podívat do dějin… Sokrates není revolucionář, je rebel. Gautama Buddha není revolucionář, je rebel. Herakleitos není revolucionář, je rebel. A tito lidé představují nejvyšší vrcholy, jakých lidstvo dosáhlo.

Revolucionáři jsou na stejné lodi jako ti, proti nimž se bouří. Musí to tak být, aby proti nim mohli bojovat. Rebel proti nikomu nebojuje. Dopřává si svobodu, aby se mohl dál rozvíjet a naplňovat svůj osud. Rebel má svou krásu, zatímco revolucionář je politický, sociální a zločinecký člověk. Rebel je jediný svatý muž ve smyslu posvátnosti.

Jakmile začnete organizovat povstání, změní se velmi rychle jeho podstata a stane se z něj revoluce. Už je to něco úplně jiného. Proto stále opakuji, že sklon ke spolčování je v člověku velmi silně zakořeněný, protože je miliony let starý. A být sám vyžaduje nesmírnou odvahu.

Můžete být sami… a přitom je možné žít s lidmi, kteří se také snaží být sami. Vaše sounáležitost je pouhé přátelství dvou souputníků. Nemá žádné podmínky. Nedělá z vás křesťana, hinduistu nebo buddhistu. Jste stále sami sebou a ostatní jsou také sami sebou. Je to jediná věc, kterou od sannjásinů očekávám: nesmějí ničit důstojnost druhých. Každý člověk má v existenci stejně důležité místo jako vy. Není třeba vnucovat jiným své představy. Kdo jste? Z jakého důvodu byste měli vnucovat ostatním svoje ideje? Můžete se o ně podělit, můžete o nich mluvit, můžete odhalit svoje srdce. A má-li ten druhý pocit, že se s nimi ztotožňuje, přijme je, ale pouze na základě vlastního rozhodnutí, ne proto, že na tom trváte.

Revolucionáři se snaží vnucovat druhým svoje názory. Dělají totéž, co prováděla všechna náboženství. Proto říkám, že komunismus je v podstatě náboženství. Není v tom rozdíl. Není důležité, že komunisté nevěří v boha, protože existují mnohá dávná náboženství bez víry v boha. Buddhisté nevěří v boha, džinisté také nevěří v boha, takže to není problém. Náboženství se snaží vnutit své představy druhým. Chtějí konvertovat lidi, je to misionářská záležitost.

Rebel není nikdy misionář, rebel je vždy přítel. Je ochotný pozvat vás do svého nejniternějšího bytí, a pokud tam spatříte něco, co vám vyhovuje, rád vám pomůže, povzbudí vás a usnadní vám cestu. Je to jen na vás. Jednáte naprosto svobodně – nikdo vás nekonvertuje. Přesně tak by to mělo fungovat v komunitě. Ať vám říkám cokoli, nemusíte mi věřit. Úplně stačí, když jste přístupní, abyste se mohli sami rozhodnout. Rozhodnutí je na vás. A jestli vám můj názor vyhovuje, náhle se cosi rozezní ve vašem srdci a já už pak za nic nenesu odpovědnost. Zvon zazněl ve vašem srdci. A pokud se vám moje názory nelíbí, stejně vás budu milovat, protože se nesnažím nikoho konvertovat.

Každý člověk by měl být jedinečný. Jedinečnost je privilegiem lidí. A všechna náboženství, všechny politické ideologie se ho snaží zničit. Já chci, abyste měli odvahu a přijali sami sebe. Za žádnou cenu nedovolte, aby někdo narušoval vaši jedinečnost. Máte naprostou svobodu, jež je tou nejvyšší hodnotou.

Mohl bys prosím objasnit, jakou roli hraje v revoltě násilí?

Násilí nemůže být projevem rebelského ducha už jen proto, že násilí tvoří celou minulost lidstva – a rebel se chce od minulosti oprostit. Násilí bylo po celá tisíciletí způsobem života. Lidé vždy žili s násilím, ať přímo, či nepřímo. Armády, policie, vězení, soudci, války, takzvaně významná náboženství, to vše je spojeno s násilím. A jeho samotný základ nemá s životem vůbec nic společného.

Podle mého názoru je duchovní vědomí opravdu duchovního člověka projevem hluboké úcty k životu, protože za životem není skrytý žádný bůh a mimo vědomí není žádný ráj. Násilí je ničení života a lidského vědomí, násilí je destruktivní.

Rebel tvoří a jeho jedinou filozofií je kreativita. Lidé žili destruktivně velmi dlouho a k čemu to celé bylo? Právě proto kladu tak velký důraz na pochopení rozdílu mezi rebelem a reakcionářem. A zároveň poukazuji na rozdíl mezi reakcionářem, rebelem a revolucionářem.

Reakcionář je nejnižší kategorie. Nikdy se neodpoutal od minulosti. Je na ni zaměřený a jeho reakce jsou namířeny jen proti ní. Ale vždy je to jeho postoj, jeho kontext, takže v podstatě není důležité, zda minulost přijímá, nebo odmítá.

Revolucionář je na trochu vyšší úrovni, protože nejen reaguje, ale navíc sní o budoucnosti. Má své utopické představy. Nicméně pokud jde o násilí, revolucionáři si po celé věky mysleli, že správných konců se dá dosáhnout nesprávnými prostředky. Pomocí násilí nikdy nestvoříte mírumilovné, klidné a láskyplné lidstvo. Už v kořeni je ukryto násilí, jež otravuje prudkým jedem celou strukturu.

Rebel nevyznává násilí, protože něco takového ani dělat nemůže. Kdyby byl násilnický, nemohl by napomáhat vzniku mírumilovného lidstva bez válek a třídní společnosti. Jakmile zasejete semínka násilí, nemůžete s nadějí doufat, že se to nijak neprojeví na květech. Květy pocházejí ze semínek, která jste zasadili. Proto každá násilná revoluce vytváří další násilnou společnost, další násilnou kulturu. Je velmi smutné, že pořád existují na světě armády a jaderné zbraně. Je nedůstojné, že lidé stále potřebují policisty, soudce a vězení. Lepší lidstvo tvořené vědomějšími lidskými bytostmi se zbaví všech těchto nesmyslů, které nás obklopují a ničí naše bytí.

Rebel nemůže být rozpolcený. Není možné, aby přijímal jen určité věci z minulosti a ostatní odmítal. Musí se oprostit od celé minulosti. Jen tak se dokáže zbavit barbarství lidstva – krutosti, násilí a hluboce zakořeněné neúcty k životu a k existenci.

Můj přístup je projevem obdivu a úcty k životu.

Rebel je ochotný zemřít, ale nikdy nebude zabíjet. Pro člověka je ctí zemřít za dobrou věc, ale zabíjet druhé je animální, bez ohledu na důvody. Když zabíjíte, všechno jste pokazili. Z běžného hlediska je rebel jedinec stojící proti celému světu, takže kdyby zvolil násilí, je to jeho konec. Nepřítel – minulost – má v rukou mnohem násilnější prostředky a je výrazně silnější.

Rebel věří v lásku a v meditativní stav a je si vědom své nesmrtelnosti – ví, že i kdyby ukřižovali jeho tělo, nijak se ho to netkne. Já zde nemluvím o politické vzpouře. Mám na mysli individuální revoltu coby duchovní jev, nikoli politickou záležitost. A opravdu duchovní člověk nemůže přijmout násilí jako prostředek k dosažení určitého cíle.

Moje pojetí rebelství, moje vize rebelství násilí vylučuje. Rebela není možné zničit – lidé už toho zničili i tak dost. Rebel se nedá zabít – vraždění už bylo dost. Je na čase skoncovat s nesmyslným způsobem života. Musíme vyjít z temnoty ven na světlo. I kdyby vás to mělo stát život, je vše v pořádku, protože rebel, jak ho vidím já, je člověk, jenž medituje a dospěl k poznání.

Nedokážu si představit, že by rebel nemeditoval. Je to základní prožitek. Jakmile pochopíte, že jste nesmrtelní, proč byste se obávali, že vás někdo zabije? Kdyby miliony meditujících lidí nastavily svou hruď zbraním staré a ztrouchnivělé minulosti, možná by se změnila srdce těch, kteří mají v rukou ničivé zbraně.

Rebelství ještě nebylo vyzkoušeno v širším měřítku. Jen díky úsilí milionů meditujících lidí, kteří milují klid a mír a chtějí odstranit všechny podoby diskriminace, jež přináší násilí, dokážeme vytvořit prostor a skoncovat s minulostí, protože jen tak je možné zachránit lidstvo a život na této planetě.

Říkal jsi, že úplně stačí, když jsme, a chceme-li být ve spojení s bohem, nemusíme pro to nic dělat. Ale já mám niterný pocit, že musím jednat, abych prokázal svou hodnotu a něčím přispěl. Říkáš, že bůh je v našem nitru, a já si uvědomuji, že tam uvnitř hledám určitý koncept, jaký jsem přijal ve vnějším světě. Je to stejné, jako když hledím v noci do studny. Vidím odrazy a domnívám se, že je to dno, a přitom je to jen hladina. Přestože vím, že se mám uvolnit a dát věcem volný průběh a nic neočekávat, stejně mám svou vlastní představu o tom, co by se mělo stát. Prosím, můžeš k tomu něco říct?

Nejdříve je třeba pochopit jednu zcela zásadní věc: vy už existujete v bohu. Nemusíte o to nijak usilovat, protože tam jste. Stejně jako je ryba v oceánu, vy jste v bohu. Bůh je existence, tedy vše, co existuje.

V dávné hebrejštině označuje slovo bůh všechno, co je. B znamená „to“, ů znamená „co“ a h znamená „je“ – to, co je. A je velmi důležité pochopit, co toto slovo znamená. Nejde o nějakou osobu, jde o přítomnost. A ta je všude. Život je synonymem pro boha, vesmír je synonymem pro boha. Být znamená být v bohu – jinak to ani nejde. Dýchat znamená dýchat v bohu – jinak to prostě nejde. Spát znamená spát v bohu – jinak to není možné. Když se rozhodnete usnout, jste v bohu. Pokud chcete na boha zapomenout, stejně jste v bohu. Můžete se ho snažit odmítat, a přesto jste v bohu. Nebýt v bohu prostě nejde – je to jediná věc, jež není možná.

Proto nemusíte dokazovat svou hodnotu. Neříkám tím, že se nemáte snažit. Nemyslím tím, že byste měli být líní a neteční. Nechci, abyste utíkali před životem. Neříkám, že nemáte něčím přispívat existenci. Ale vaše přispívání by se nemělo stát prostředkem k dosažení boha – to mám na mysli. Přispívejte existenci svou vděčností, že už jste v bohu. Nesnažte se toho dosáhnout, protože vy tam jste. Měli byste překypovat radostí, protože tu jste. Uvědomte si, jaký je v tom rozdíl.

Rozdávejte radost, lásku a nadšení. Snažte se, ať je život co nejkrásnější. Buďte existenci vděčni, že si vás zvolila, že vám umožnila být tady, že vám dala život. Co víc chcete dělat? Když zpíváte píseň, zpívejte naplno. Když malujete obraz, malujte a dejte do toho celé své srdce. Když tančíte, rozplyňte se v tanci natolik, že zmizí tanečník a zbude jen tanec.

Ještě jednou opakuji, že neexistují prostředky, které vám umožní spojit se s bohem – můžeme jen děkovat a projevit upřímnou vděčnost. Modlitba je opravdová, pokud pramení z vděčnosti. Ale když je nástrojem k přesvědčování boha, k jeho svádění a přemlouvání, pak je falešná. I když žádáte o božskost, je vaše modlitba plná touhy. A jakmile je plná touhy, je příliš těžká. Nemá křídla. Může se jen potácet v temnotách na zemi, ale nemůže vzlétnout do výšin na oblohu zalitou sluncem.

Je-li modlitba oproštěna od žádostivé touhy, má křídla a může vyletět do nekonečna. Taková touha je lehoučká, protože vychází z vděčnosti. Člověk po ničem netouží, nic si nepřeje a jen chce projevit vděčnost za vše, čeho se mu doposud dostalo…

Říkáš: „Ale já mám niterný pocit, že musím jednat, abych prokázal svou hodnotu a něčím přispěl…“

Není to tvůj niterný pocit, je to pocit vyvolaný vlivem společnosti. Tyhle věci slýcháte neustále a vytrvale, den za dnem, od raného dětství. Říkají je rodiče, učitelé a profesoři ve škole a na univerzitě, politici a kněží v kostele. Všichni jsou spojeni, je to jedno velké spiknutí, jehož cílem je vyvolávat ve vás pocit, že jste bezcenní a ubozí. Musíte něco dělat, musíte se prosadit a dokázat svou hodnotu, protože jen tak vás bude okolí přijímat.

Je to strategie společnosti, která vás chce vydírat. Je to ohavný způsob zotročování lidí – nejste tvůrci, jste otroci. A společnost si k tomu volí velmi vznešené a krásné metody. Hezká slova zakrývají nehezkou realitu. Onou realitou je fakt, že společnost vás chce zneužívat jako otroka, chce vámi manipulovat, chce vás ovládat. A daří se jí to dvěma způsoby.

Ve vnějším světě je to stát, policie, úřady, stanovené zákony, které ale nemohou být dokonalé, takže si lidé vždycky najdou cestu, jak je obejít. A dále má společnost ještě jednu bezpečnostní pojistku: vyvolává ve vás pocit zodpovědnosti, hypnotizuje vás, neustále vám říká, že máte něčeho dosáhnout, abyste byli hodnotní lidé. A bezmocné dítě musí poslouchat, musí se podvolit. V sázce je celý jeho život, protože samo není schopné přežít. Je závislé na rodičích. Musí vnímat, co po něm chtějí, co se jim líbí, za co ho ocení. A když ho pochválí, cítí se skvěle, protože má pocit vlastní hodnoty. Pokud ho trestají a kárají, cítí se bezcenné a je nešťastné. Tato představa se pomalu, postupně usazuje v hloubi srdce, až se nakonec stane druhou přirozeností. Myslíte si, že nestačí jenom být. Stromům to stačí, zvířatům to stačí, ptákům to stačí – pouze člověk trpí nesmyslnou představou, že nestačí jenom být. Je to rafinovaná taktika ničící svobodu jedince. Narušuje úctu k jedinci a vytváří v něm silný pocit viny. A ten pronikl tak hluboko, že ho mylně považujete za niterný pocit. Ale tak to vůbec není.

Mějte na paměti, že tím neříkám, že nemáte být kreativní. Já jsem zastáncem tvořivosti. Chci, aby mí lidé byli tvůrčí osobnosti – ale musejí to dělat z úplně jiného důvodu, se zcela jiným záměrem, s novou motivací. Chci, abyste byli kreativní, nechci, abyste utíkali do klášterů – chci, abyste žili v novém světě, abyste žili naplno a poznávali celé spektrum života. Využívejte při tvůrčí činnosti nový potenciál. Rozkvétejte tolika způsoby, jak to jen jde, protože pouze tak budete opravdu spokojeni. Neznamená to, že máte něčeho dosahovat. Vaše činnost má být projevem radosti a oslavováním života. Tím se její podstata změní.

Když něco využíváte jako pouhý prostředek, znamená to, že o danou činnost nemáte skutečný zájem. Malujete jen proto, aby vás ostatní ocenili a chválili. Nejde vám o samotné malování, nedáváte do něj své srdce. Sníte a představujete si, jak budou druzí obraz vychvalovat. Malujete, ale vaše činnost není spontánní – malujete proto, aby se obraz líbil ostatním lidem. Malujete ho podle nich. A v tom případě jste velmi špatný malíř. Nemůže se projevit vaše genialita, protože tu téměř nikdo neocení – to si pamatujte. Čím větší máte talent, čím opravdovější je vaše inteligence, tím menší je možnost, že vás druzí ocení. Mnohem pravděpodobnější je, že vás zavrhnou a odmítnou. Proč? Protože génius vnáší do světa nové věci, jež neodpovídají starým kritériím. A ta jsou hluboce zakořeněna v lidské mysli a není snadné je odstranit.

Génius nejen píše svou poezii, maluje, tančí, skládá a hraje na hudební nástroje, ale zároveň vytváří nová kritéria, podle nichž je jeho tvorba posuzována. Vincent van Gogh nebyl ve své době doceněný a přitom patří mezi nejlepší malíře, jaké svět kdy poznal. Žil v chudobě, s podporou svého bratra. Ale ani tomu se jeho obrazy moc nelíbily, protože byly v podstatě neprodejné – jaký má smysl dělat něco, co se nedá prodat? A když lidé viděli van Goghovy obrazy, mysleli si, že je blázen. Maloval úplně jinak než ostatní malíři. Tak jako on to do té doby nikdo nedělal. Měl svou vlastní vizi. Byl génius. Na jeho obrazech stromy sahají ke hvězdám. Hvězdy jsou velmi blízko a stromy rostou ohromně vysoko. Kdo by ocenil takový obraz?

Každý školák řekne: „Je to nesmysl! Hvězdy nejsou tak blízko a ty stromy – kdo kdy viděl, že by stromy sahaly až ke hvězdám?“ Ale Vincent van Gogh říkával: „Když vidím strom, mám pocit, že země se jeho prostřednictvím snaží dosáhnout ke hvězdám. Stromy jsou ruce země napřažené k neznámu, k tomu, co je transcendentní. Miluji zemi, a proto maluji hvězdy tak malé a stromy tak velké. Jsou součástí země, jsem rukou své země. Z mého pohledu jsou hvězdy malé.“

Není to otázka astronomie, fyziky, matematiky. Je to naprosto nové vidění. Stromy jsou projevem ambicí země. Je to milostný vztah země a oblohy. Ale kdo něco takového ocení?

Van Gogh namaloval obraz, na kterém je slunce černé. Kdo kdy viděl černé slunce? Ale on tvrdil, že povrch slunce je ve srovnání s jeho nitrem černý. Je to příměr. Kabír by s tím souhlasil, protože říkával: „Když jsem spatřil vnitřní slunce, pochopil jsem, že vnější slunce je pouhá černá díra. Když pozoruji svůj vnitřní život, vím, že vnější život je jen dalším názvem pro smrt.“

Jakmile člověk pozná vnitřní svět, je náhle ten vnější nezajímavý. Van Gogh mluví jako mystik – on je mystik – ale kdo ho pochopí? Lidem to trvalo mnoho let. Van Gogh žil a zemřel neoceněný a neznámý. Vůbec nikdo jeho obrazy neznal.

A zvláštní, že dnes jsou všechny jeho obrazy tak cenné, že se s nimi jiné malby nedají srovnávat. Dokonce ani Picassovy obrazy nemají takovou cenu – za jeden van Goghův obraz se platí miliony dolarů. A přitom ve své době on sám neprodal jediný obraz. Rozdával je svým přátelům nebo je vyměňoval za šálek čaje. Lidé je předtím zavrhovali a přijímali je jen ze slušnosti, protože podle jejich názoru to byly mazanice – proč by něco takového sbírali?

Vincent van Gogh spáchal sebevraždu, když mu bylo pouhých třicet tři let. Nemohl dál žít, protože nevydělal jediný cent. Bratr mu dával peníze, aby mohl vůbec existovat, aby nějak přežil. Potřeboval peníze na barvy a plátna a štětce. Uzavřeli spolu dohodu a bratr dával van Goghovi každou neděli peníze na celý týden, takže tři dny jedl a pak se čtyři dny postil, aby mohl zakoupit plátna, barvy a další věci potřebné k malování.

Půst van Gogha je podle mého názoru mnohem smysluplnější než všechny půsty, jaké drží vaši takzvaní světci. Byla v něm určitá krása, bylo v něm cosi duchovního. Když se postí takzvaní světci, dělají to proto, aby se dostali do nebe a mohli si užívat nebeské radovánky. Ale půst van Gogha měl úplně jinou podstatu, jíž byla láska k tvoření.

Proč spáchal sebevraždu? I tento čin byl nesmírně smysluplný, protože to nebyla běžná sebevražda. Člověk jako van Gogh nemohl jednat běžným způsobem. Spáchal sebevraždu, protože si řekl: „Už jsem namaloval vše, co jsem chtěl namalovat. Nemá smysl žít dál. Dal jsem vše, co jsem mohl dát, a teď se vrátím k prvotnímu zdroji. Není třeba žít dál v tomto těle. Něčím jsem světu přispěl.“

Roky plynuly a lidé začali jeho obrazy oceňovat. A dnes je považován za jednoho z nejvýznamnějších malířů všech dob.

Úplně stejně jsou na tom všichni géniové – ve své době bývají odsuzováni. Odsuzují je masy, odsuzují je kněží, odsuzují je politici. Ocení je jen pár lidí, kteří jsou citliví, vnímaví a inteligentní. Pouze pár jedinců má schopnost vidět něco nového, neznámého, něco, co tu ještě nebylo. Jenom pár lidí se dokáže oprostit od mysli a skutečně vidět.

Já chci, abyste byli kreativní, ale zbavte se touhy po ocenění, nesnažte se svou tvorbou proslavit. Je-li motivací vaší práce snaha něco získat, ztratíte o ni brzy zájem. Stane se z vás technik a přestanete být umělec. Vaše obrazy budou po technické stránce dokonalé, ale nebude v nich duše, nebudou živé, protože vy v nich nebudete. Neustále budete zaměřeni na vnější svět a budete vyhlížet někoho, kdo vás ocení a pochválí.

Někteří lidé říkají jen věci, jaké chtějí druzí slyšet. Takoví lidé bývají slavní, známí a ostatní si jich váží, ale jsou velmi průměrní. Génius promlouvá z nitra svého srdce a je mu úplně jedno, jestli se to někomu líbí, nebo nelíbí. Je upřímný a otevřený a nepřemýšlí o možných důsledcích.

Buďte tvořiví tímto způsobem a vaše kreativita se stane obětinou bohu. Bůh vám dává spoustu darů, takže je třeba něco dělat, jednat s hlubokou vděčností. Ale pamatujte si, že to nemá být motivace, není to prostředek, ale samotný cíl. Umění pro umění a tvoření pro tvoření a láska pro lásku a modlitba pro modlitbu. Jen tak se člověk stane po čase duchovní bytostí. Duchovní člověk žije v přítomném okamžiku a nestará se o budoucnost, dokonce ho nezajímá ani příští okamžik. Až přijde, tak přijde. Nepřipravuje se na něj. Žije v přítomnosti a z každého okamžiku se rodí nový okamžik. Je-li krásný, je velmi přínosný a stejně požehnaný je i další okamžik, jenž může být ještě úžasnější a blaženější.

Říkáš: „Mám niterný pocit, že musím jednat, abych prokázal svou hodnotu a něčím přispěl…“ Mohl by to být niterný pocit, pokud bys měl tolik energie, že by potřebovala tančit, malovat, zpívat a prostě něco dělat. Ale v tvém případě to není niterný pocit, protože říkáš, že musíš jednat, abys prokázal svou hodnotu. Je to pocit, který ti vnutilo okolí, podobně, jako když vědci připojí elektrody k mozku a pak mohou člověka ovládat. Přesně tak společnost funguje už celé věky – vyvolává ve vás pocit, jemuž se říká svědomí: „Tohle dělej, protože je to správné a ostatní to schvalují a oceňují. A tamto nedělej, protože je to nevhodné a nedůstojné. Pokud to budeš dělat, lidé tě odsoudí.“ A tím uvnitř vzniká rozlišování na správné a nesprávné, na „měli byste“ a „neměli byste“.

Problémem je, že žádné „měli byste“ není nikdy jednoznačné a fixně dané. Správné není vždycky správné a nesprávné není vždycky nesprávné, takže rozhodovat předem je nebezpečné. Já ve vás neprobouzím svědomí, protože právě to vytváří ze správného a nesprávného v podstatě věci, mezi nimiž se musíte rozhodnout. Tohle je růže a tamto je lotos a tohle je kámen a tamto je diamant – a je to rozhodnuto. Navěky věků! Ale správné a nesprávné nejsou věci. Vše se neustále mění. Život je jako řeka. Co je dnes správné, může být zítra nesprávné.

Zenový mistr se zeptal žáka: „Co je bůh?“

Žák se uklonil a mlčel. Mistr mu požehnal a pravil: „Správně. Potěšil jsi mě.“

Příštího dne se mistr zeptal žáka: „Co je bůh?“

Žák už věděl své, tak se uklonil ještě víc a mlčel, a navíc zavřel oči. Mistr ho praštil po hlavě a prohlásil: „Jsi hlupák!“ Žák to nechápal. Celý zmatený řekl: „Co se stalo? Včera jsi byl tak šťastný a přitom jsem teď odpověděl úplně stejně – dokonce ještě lépe!“

Mistr prohlásil: „Právě v tom jsi na omylu. Včera bylo včera a dnes je dnes. Už jen opakuješ předem připravené odpovědi. Nejsi opravdový, nejednáš spontánně, nejsi zodpovědný. Naučil ses určitý fígl. Jak může být dnes stejná odpověď správná? Uplynulo čtyřiadvacet hodin a v Ganze protekla spousta vody!“

Existence je dynamická, není statická. Nejsou to stojaté vody rybníka. Existence je v neustálém pohybu, pořád proudí. Žádná odpověď nemůže být přesně daná – a přesně v tom vás společnost klame, protože vám dává takové odpovědi. Mají jednu výhodu, a proto na nich lidé lpějí. Vyvolávají v člověku určitý pocit jistoty, bezpečí a řádu. Chce si být jistý, že všechno je správně. Ale život se mění a vaše „správně“ je přesně dáno. Proto je celý život utrpením. Vaše odpovědi se neshodují s otázkami. Po celý život se snažíte zasunout hranatou zástrčku do kulaté zásuvky – pořád to zkoušíte a je to velmi frustrující. Důvod je naprosto zjevný – nepochopili jste, že život se neustále mění.

Vědomý člověk se mění zároveň s životem. Opravdu vědomý člověk nechce být zásadový. Zásadovost je známkou průměrné mysli. Neříkám, že máte být záměrně nezásadoví. Prostě jen konstatuji fakt: zásadovost je projevem hlouposti, protože znamená, že člověk žije v minulosti a je slepý k přítomnosti. Když pozorujete přítomnost, musíte se měnit současně s životem.

Proto zjišťujete, že Ježíš si ve svých výrocích mockrát protiřečí a úplně stejné je to i v případě Buddhy. Platí to o všech osvícených lidech, protože nikdy nemají předem připravené odpovědi. A vy po nich toužíte, jste ochotni hned po nich skočit a pevně je popadnout, abyste měli nějakou jistotu.

Trpíte nejistotou – ale nejistota je samotnou podstatou života. Jistota je součástí smrti. Mějte jistoty a budete mrtví. Pokud zůstanete v proudu a přijmete nejistotu a budete otevřeni neustále se měnícím okolnostem, budete stále živější.

Být opravdu živý znamená žít v přítomném okamžiku, do něhož nezasahuje minulost – jen reagujete na přítomnost a vaše odezva vychází z vědomí, nikoli ze svědomí. Svědomí je klam, je to trik společnosti. Svědomí vytvořila společnost. Úlohou mistra je ničit svědomí, aby se mohlo osvobodit vaše vědomí.

Tvůj niterný pocit není niterný. Nechal ses oklamat. Chceš-li dokázat svou hodnotu, nemusíš pro to dělat vůbec nic. Ty jsi cenný člověk. V opačném případě bys tu nebyl. Bůh ti dal život, stvořil tě, takže musíš mít nějakou hodnotu. Kdybys ji neměl, bůh by nebyl příliš dobrý stvořitel. Jak by mohl stvořit bezcenného člověka?

Společnost ve vás vyvolává pocit bezvýznamnosti, protože jen tak vás může zneužívat. Proto chce, abyste se cítili méněcenní. A vy se usilovně snažíte dokázat svoji hodnotu, abyste si mohli vážit sami sebe. Dodáváte si důležitosti tím, že se řídíte vším, co vám diktuje společnost.

Společnost ve vás probouzí strach – máte obavy, že jste bezcenní. Bojíte se kritiky okolí, máte strach, že zůstanete sami, že jste nula, že jste anonymní. A pak jste ochotni podvolit se a přijmout jakýkoli nesmysl.

Simonovi rodiče byli nešťastní, protože jejich syna vyloučili ze školy. Vyzkoušeli všechny ostatní školy ve městě – soukromou, veřejnou, alternativní školu, vojenskou akademii – ale Simon nejevil zájem. Nakonec zkusili katolickou školu. Když Simon přinesl domů první vysvědčení, rodiče žasli, protože měl samé jedničky.

„Jak je to možné?“ vyptávali se.

Simon odpověděl: „No, když jsem viděl všude kolem sebe toho chudáka visícího na kříži, došlo mi, že se nemůžu flákat.“

Lidé musejí mít strach… musejí se co nejvíc bát. Taková je politika společnosti. Peklo bylo stvořeno jen proto, aby vás měla společnost pod kontrolou, a nebe vzniklo jako odměna pro ty, kteří se řídí danými pokyny a příkazy. Všechno jsou to výmysly, není ani peklo, ani nebe. Odměny a tresty jsou velmi nenápadné strategie a fungují dodnes a přitom zničily lidskou důstojnost.

Není to niterný pocit. Zaměňuješ niterný pocit za svědomí, jež je výtvorem společnosti. Niterný pocit nutí člověka jednat. Pak je to opravdový niterný pocit. Cítíte energii a chcete něco dělat. Je to přirozené jednání. Energie se potřebuje projevit. Ale pokud je motivací touha prokazovat svou hodnotu, je to jen projev svědomí mylně považovaný za niterný pocit. Udělej si v tom jasno.

Společnost ve vás vyvolala obrovský zmatek. Jste natolik pomýleni, že potřebujete být na někom závislí. Buď chodíte za knězem – už za dávných časů lidé chodili za knězem. V Indii to dělají dodnes, ale na Západě se zrodil nový typ kněze: psychoterapeut, psychiatr, psycholog. Za těmi se v současné době chodí nejvíc. A přitom kněz je stejný jako vy, možná má ve věcech ještě větší zmatek, ale vy za ním chodíte a žádáte dobrou radu. Samozřejmě nějakou najde a bude ji papouškovat. Psychoterapeut, psychiatr, psycholog, tihle lidé často trpí větší úzkostí a napětím než vy.

Zrovna nedávno mi jeden sannjásin řekl: „Osho, když jsem za tebou minule přišel, řekl jsi mi: ‚Snaž se vidět život z té lepší stránky. Vnímej růže a přehlížej trny. I ty tam jsou, tak je zaznamenej, ale nevěnuj jim přílišnou pozornost.‘ Ovšem můj psychoanalytik mi řekl: ‚Takový přístup je nebezpečný, protože budete potlačovat svoje emoce.‘ Jsem z toho zmatený – co mám dělat?“

Odpověděl jsem: „Počkej pár dní a tvůj psychoanalytik se tu také objeví…“ Ale netušil jsem, že onen sannjásin je sám psychoanalytik. Dozvěděl jsem se to až později. Jeden psychoanalytik chodí k druhému psychoanalytikovi – proč to dělá? A ten druhý chodí nejspíš zase k dalšímu.

Zakladatel psychoanalýzy Sigmund Freud patřil mezi největší patology, jaké si dokážete představit. Byl ohromně pověrčivý. Když čtete jeho životopis, musíte se smát a nechápete, že se takový člověk mohl stát zakladatelem psychoanalýzy. Není mi jasné, jak je možné, že působil natolik důvěryhodně, že lidé věřili, že vše, co říká, je pravda.

Jeden přítel mu řekl, že muži mají období trvající dvacet tři dní, podobně jako ženy mají po menstruaci období trvající v průměru osmadvacet dní. Je to do určité míry tak, i když to není dvacet tři dní. V současné době se provádějí výzkumy zaměřené na tento jev. Když má žena čtyři pět dní menstruaci, bývá smutná, propadá depresím, je pasivní a nervózní – a stejně tak muž prožívá každý měsíc čtyři či pět dní negativní stavy. U muže to samozřejmě není fyzicky vidět, ale z hlediska psychiky je to fakt. Musí to tak být, protože muži nejsou tolik jiní než ženy.

Takže názor Freudova přítele byl v podstatě správný. A Sigmund Freud dostal v této souvislosti nápad – když ležel v posteli a přemýšlel o obdobích trvajících dvacet osm a dvacet tři dní – a v duchu začal počítat: dvacet osm plus dvacet tři je padesát jedna. Nemohl usnout a celou noc byl vzhůru. Ráno byl pevně přesvědčený, že bude žít do jednapadesáti let – byl to velmi silný „niterný pocit“. A všem vykládal, že dvacet osm plus dvacet tři je padesát jedna, takže v jednapadesáti letech určitě zemře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Žijte podle svého.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.