GRETCHEN RUBINOVÁ

ZVYK NENÍ ŽELEZNÁ KOŠILE

Opět věnováno mé rodině

Kdo zvládá sám sebe, zvládne cokoli.

– PUBLILIUS SYRUS –

Copyright © 2015 by Gretchen Rubin

Translation © Jana Žlábková, 2015

Original English title: BETTER THAN BEFORE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2015

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-808-0 (ePub)

ISBN 978-80-7306-807-3 (mobi)

POZNÁMKA AUTORKY

Kniha Zvyk není železná košile se zabývá otázkou: Jak se měníme? Odpověď je prostá – pomocí návyků.

Návyky jsou neviditelní strůjci každodenního života. Čtyřicet pět procent vzorců chování opakujeme téměř denně. Což znamená, že návyky formují naši přítomnou existenci i naši budoucnost. Pokud změníme návyky, změníme svůj život.

Nicméně s tímto tvrzením vyvstává další otázka: Jak je možné změnit návyky? Právě na ni se tato kniha snaží odpovědět.

Přestože se zabývá změnou návyků, neporadí vám, jaké konkrétní návyky si máte vytvářet. Neřekne vám, že máte brzy ráno cvičit nebo že si moučník máte dát jen dvakrát týdně či že si máte uklidit v pracovně. (No, i když zrovna u toho vám můžu říct, jaký návyk byste si měli vypěstovat. Ale je to opravdu jediný případ.)

Neexistuje totiž řešení, jež by vyhovovalo úplně všem. Je snadné představovat si, že kdybychom napodobovali návyky produktivních a kreativních lidí, dosáhneme podobných úspěchů. Nicméně každý by si měl upevňovat takové návyky, které fungují v jeho případě. Někdo začíná zvolna a opatrně, někdo jde do všeho naplno a stanovuje si odvážné cíle. Někdo potřebuje pocit odpovědnosti, a někomu vyhovuje pravý opak. Někdo si občas dopřeje pauzu a svoje návyky nedodržuje striktně, zatímco jiní si nedovedou představit, že by přerušili zaběhlou rutinu. Potom není divu, že utváření návyků je tak obtížné.

Ze všeho nejdůležitější je znát sám sebe a zvolit si strategii, která nám vyhovuje.

Než začnete, určete si pár návyků, které byste si chtěli osvojit, nebo si stanovte změny, jichž chcete dosáhnout. Až budete číst tuto knihu, postupně zvažujte, které kroky byste chtěli zkusit. Případně si dělejte poznámky, abyste věděli, kdy začala proměna.

Dále můžete využívat můj blog, v němž se zmiňuju o různých námětech, jak upevňovat návyky, a zdrojích, které vám pomůžou utvářet váš život tak, aby byl lepší než dřív. Nicméně doufám, že nejpodnětnější pro vás bude kniha, kterou právě držíte v rukou.

Na návyky mám samozřejmě svůj pohled daný vlastními zážitky, takže všechno, o čem píšu, je zabarveno mou osobností a mými zájmy. A teď si nejspíš řeknete: „Pokud si každý člověk utváří návyky po svém, k čemu mi bude dobré, když si přečtu knihu o tom, co dokázal někdo jiný?“

Během doby, kdy jsem se návyky zabývala, jsem si uvědomila něco nesmírně zajímavého: z osobních zážitků jiných lidí jsem se velmi často poučila mnohem víc než z vědeckých studií či filozofických pojednání. Právě proto obsahuje kniha Zvyk není železná košile spoustu příběhů těch, kteří dokázali změnit svoje návyky. Možná právě pro vás není velkým pokušením nutella nebo nemusíte dlouho jezdit do práce či si nechcete vést deník o tom, co je pro vás přínosné, ale každopádně se vždy můžeme poučit z toho, co prožili druzí.

Měnit návyky je prosté, ale není to jednoduché.

Doufám, že vás kniha Zvyk není železná košile inspiruje k tomu, abyste využívali sílu návyků natolik, že budete schopni dělat ve svém životě změny. Ať ji čtete kdekoli, ať se právě nacházíte v jakékoli situaci, vždy jste na správném místě, odkud můžete začít.

ROZHODNĚTE SE NEROZHODOVAT

ÚVOD

Tvrzení, že bychom si měli navyknout přemýšlet o tom, co děláme, je naprosto mylnou otřepanou frází. Civilizace se vyvíjí tím, že stále víc úkonů provádíme, aniž bychom o nich přemýšleli.

– ALFRED NORTH WHITEHEAD, Úvod do matematiky

Co moje paměť sahá, v každé knize, časopise, hře nebo v televizním pořadu jsem vždycky mívala nejraději slova „předtím a potom“. Kdykoli je čtu nebo slyším, doslova mě fascinují. Představa o zásadní změně – jakéhokoli typu – mě nesmírně vzrušuje. Ať už jde o důležitou změnu, například když někdo přestane kouřit, nebo o naprostou maličkost, jako například jiné uspořádání věcí na pracovním stole, pokaždé mě velmi zajímá, jak a proč dotyčný k té změně došel.

„Předtím a potom“ podněcovalo mou představivost a zároveň ve mně probouzelo velkou zvědavost. Někdo občas dokáže udělat zásadní změnu, ale mnohem častěji se to neděje. Proč to někdy jde, a jindy to nejde?

Jako spisovatelka se hodně zajímám o lidskou podstatu, především o otázku šťastného a spokojeného života. Před pár lety jsem si uvědomila, že existuje určitý vzorec: když mi lidé vyprávěli o svém „předtím a potom“ a říkali, že jistá změna vnesla do jejich života štěstí, často zdůrazňovali, že příčinou bylo vytvoření zásadního návyku. A pokud byli nešťastní, že se jim změnu nepodařilo udělat, také většinou mluvili o nějakém návyku.

Pak jsem jednou obědvala se svou dlouholetou kamarádkou, která mi řekla něco, díky čemuž se můj do té doby běžný zájem o návyky změnil v práci na plný úvazek.

Když jsme si pročetly menu, poznamenala: „Moc ráda bych začala pravidelně cvičit, ale nemůžu, protože mě to vůbec nebaví.“ A poté dodala něco, co mě zaujalo na hodně dlouhou dobu: „Je zvláštní, že na střední škole jsem dělala atletiku a nikdy jsem nevynechala jediný trénink, ale teď si nedokážu představit, že bych běhala. Proč?“

„Proč?“ zopakovala jsem po ní a v duchu jsem procházela své záznamy o výzkumu štěstí, abych našla nějaký příhodný vhled nebo vysvětlení, jež by jí pomohlo. Ale nikde nic.

Náš rozhovor se stočil na jiná témata, a jak dny plynuly, naše debata mi nešla z hlavy. Byla to pořád stejná osoba a šlo o stejnou činnost, ale návyk byl jiný. Proč? Proč byla v minulosti schopná trénovat, ale teď už to nedokáže? Jak by mohla zase začít? Ta otázka mi pořád zněla v hlavě a její zvláštní energie naznačovala, že jsem narazila na cosi důležitého.

Nakonec jsem si onen rozhovor spojila se vším, co mě zaujalo, když mi lidé líčili změny typu „předtím a potom“, a najednou mi to došlo: Chci-li pochopit, jak lidé dokážou udělat změnu, musím já pochopit jejich návyky. Těšila jsem se a zároveň jsem cítila i úlevu, která se dostavila pokaždé, když jsem dostala nápad na další knihu. Bylo to naprosto jasné! Návyky.

Kdykoli mě zaujme nějaké téma, přečtu si o něm vše, co se ho nějakým způsobem týká, a tak jsem začala procházet regály s knihami o kognitivní vědě, behaviorální ekonomii, mnišském způsobu života, filozofii, psychologii, vývoji produktů i o různých typech závislostí a také jsem se zaměřila na výzkumy spotřebitelského trhu, na produktivitu, výcvik zvířat, otázku rozhodování, veřejnou politiku, na design interiérů ve školách a na rutinní chování. Kolem mě se kupila spousta zajímavých informací, ale nejdřív jsem je potřebovala přehledně roztřídit.

Strávila jsem spoustu času procházením různých textů o historii, pročítala jsem životopisy, a hlavně jsem se zaměřovala na nejnovější vědecké výzkumy. A zároveň jsem shromažďovala záznamy z každodenního života, protože laboratorní pokusy jsou jednou možností, jak se dá zkoumat lidská povaha, ale není to jediná cesta. Jsem spíš typ pouličního vědce. Trávím hodně času snahou pochopit něco zjevného – což neznamená, že chci vidět něco, co ještě nikdo neviděl, ale že se snažím vidět to, co je na první pohled patrné. Ze stránek knih na mě vyskakovaly věty a zajímaly mě i poznámky lidí z mého okolí, například zmínka mé kamarádky o běžeckém týmu. Měla jsem pocit, že jde o něco velmi podstatného, přestože jsem přesně nevěděla proč. A pak jsem skládala jednotlivé dílky skládanky dohromady tak dlouho, až z nich vznikl jasný obraz.

Čím víc jsem se o návycích dozvídala, tím víc mě zajímaly – ale zároveň jsem cítila, že to pořád není ono. Překvapovalo mě, že zdroje, v nichž jsem hledala radu a pomoc, se příliš nezmiňovaly o tom, co jsem považovala za naprosto zásadní:

• Dá se pochopit, proč je obtížné vytvářet návyky, které nám nevyhovují, ale proč je tak těžké vytvářet návyky, které nám vyhovují?

• Někdy si určitý návyk osvojíme ze dne na den, a stejně rychle jsme schopni se ho zbavit. Proč?

• Proč někoho určité návyky děsí a brání se jim, zatímco jiní je nadšeně přijmou?

• Proč se ti, kterým se pomocí diet podařilo výrazně zhubnout, brzy dostanou na původní váhu a často dokonce ještě přiberou?

• Proč nevěnujeme pozornost důsledkům svých návyků? Například jedna třetina až polovina pacientů ve Spojených státech amerických nebere léky, které jim byly předepsány na chronické choroby.

• Fungují při změně prostých návyků (např. zapnutí bezpečnostního pásu) a složitějších návyků (např. omezení pití alkoholu) tytéž strategie?

• Proč se někdy hodně usilovně – až zoufale – snažíme změnit určitý návyk, a nedaří se nám to? Jedna kamarádka mi řekla: „Mám zdravotní problémy, a když jím některé potraviny, je mi špatně. Ale stejně je nepřestanu jíst.“

• Fungují strategie na vytváření návyků u všech lidí stejně?

• Určité situace zjevně usnadňují vytváření návyků. Ale jaké a proč?

Byla jsem odhodlána najít odpovědi na tyto otázky a prozkoumat všechny aspekty vytváření a odstraňování návyků.

Návyky se staly klíčem k pochopení faktu, jak dokážeme dělat změny. Ale proč nám právě návyky umožní, abychom ve svém životě něco změnili? Částečnou odpověď jsem našla v několika větách, jejichž jednoznačná a uklidňující slova odhalila poznatek, jenž mi připadal nesmírně zajímavý. „Vědci ke značnému překvapení zjistili,“ píší Roy Baumeister a John Tierney v úžasné knize Síla vůle (Willpower), „že lidé se silným sebeovládáním dokážou překonat pokušení mnohem rychleji než ti, kteří nemají příliš silnou vůli..., lidé s hodně pevnou vůlí většinou nevyužívají tuto schopnost, aby unikli z kritických situací, ale spíše k rozvíjení účinných návyků a rutinního chování ve škole a v práci.“ Jinak řečeno, návyky eliminují potřebu sebeovládání.

Sebeovládání je základním aspektem života. Ti, kteří se dokážou lépe ovládat (mají dostatek sebeovládání, disciplíny a pevnou vůli), bývají šťastnější a zdravější. Jsou větší altruisté, mají pevnější vztahy a dosahují úspěchů v práci. Lépe zvládají stresové a konfliktní situace, žijí déle a vědomě se vyhýbají zlozvykům. Sebeovládání nám umožňuje dodržet rozhodnutí, která jsme udělali. A přesto se v jedné studii uvádí, že když se snažíme využívat sebeovládání, abychom nepodlehli pokušení, daří se nám to jen z padesáti procent. Rozsáhlý mezinárodní průzkum potvrdil, že když máme uvést hlavní příčinu svých neúspěchů, zvolíme si z mnoha možností právě nedostatek sebeovládání.

O podstatě sebeovládání se hodně diskutuje. Někteří vědci tvrdí, že člověk má vymezenou dávku sebeovládání, a když tuto sílu používáme, postupně ji vyčerpáváme. Jiní oponují tím, že síla vůle není nijak limitována, takže pokud nějakým způsobem změníme určitou činnost, obnovujeme zdroje síly vůle. Já osobně se probouzím se značnou dávkou sebeovládání, a čím víc ho využívám, tím víc jeho úroveň klesá. Vybavuju si, jak jsem seděla na jedné schůzce a hodinu odolávala pokušení vrhnout se na tác se sušenkami – a nakonec jsem při odchodu dvě potají popadla.

Právě proto hrají návyky tak důležitou roli. Díky návykům si uchováváme schopnost sebeovládání. Jsme zvyklí dávat v práci v kuchyňce použitý hrnek na kávu do myčky, a proto se nemusíme hlídat, jestli to děláme správně: jednáme, aniž bychom o tom přemýšleli. Ovšem vytváření pozitivních návyků samozřejmě vyžaduje určité sebeovládání. Ale jakmile návyk přijmeme, nemusíme vynakládat úsilí na to, co chceme udělat.

Návyky nám navíc z určitého důvodu pomáhají udržovat sebeovládání na potřebné úrovni.

„Návyk“ bývá běžně definovaný jako vědomé i nevědomé chování, jež se projevuje v rámci určitého kontextu a člověk si ho osvojuje častým opakováním.

Nicméně já osobně jsem přesvědčená, že u návyků není rozhodujícím faktorem časté opakování nebo důvěrně známé podněty vyvolávající určitý způsob chování. Tyto faktory jsou určitě důležité, nicméně nakonec jsem dospěla k závěru, že skutečným klíčem k návykům je rozhodování – přesněji řečeno nerozhodování. Návyk ode mě nevyžaduje žádné rozhodování, protože už jsem se dávno rozhodla. Vyčistím si ráno zuby? Vezmu si tenhle prášek? Jednou jsem se rozhodla, takže se dál už nerozhoduji. Nejdřív jednám vědomě a pak podvědomě. Osvobození se od rozhodování je samotným základem, protože když se musím rozhodnout – což většinou znamená, že odolávám nějakému pokušení nebo něco odkládám –, přetěžuju své sebeovládání.

Kladla jsem si otázku: „Proč návyky umožňují lidem dělat změny?“ A teď už znám odpověď. Návyky umožňují dělat změny, protože nás osvobozují od rozhodování a od potřeby využívat sebeovládání.

Jednou jsem si pečlivě zkontrolovala časový posun, abych nevolala příliš brzy do Los Angeles. O svém výzkumu jsem si chtěla popovídat se svou sestrou Elizabeth. Je o pět let mladší než já, ale říkám jí „moje moudrá sestra“, protože má úžasný vhled do všeho, o čem právě hloubám.

Když jsme probraly nejnovější vylomeniny mého synovce Jacka a novinky o televizním pořadu, do něhož Elizabeth přispívá, vyprávěla jsem jí, jak moc mě zaujaly návyky.

Řekla jsem: „Myslím, že jsem zjistila, proč jsou návyky tak důležité.“ Když jsem jí vysvětlovala, k jakému jsem dospěla závěru, představovala jsem si, jak sedí u svého zavaleného pracovního stolu a jako vždycky má na sobě pohodlné boty, džíny a mikinu s kapucí. „Když si osvojíme určitý návyk, nemusíme se už rozhodovat a nepotřebujeme sebeovládání, protože prostě jen děláme to, co chceme dělat – nebo neděláme, co dělat nechceme. Myslíš, že to dává smysl?“

„Zní to naprosto logicky,“ souhlasila Elizabeth. Je zvyklá vyslechnout mě pokaždé, když mě něco nadchne.

„Ovšem je tu další otázka. Jak je možné srovnávat lidi? Někdo návyky miluje, a jiný je nenávidí. Někdo si je osvojuje velmi snadno, a pro někoho je to hodně obtížné. Proč?“

„Měla bys začít u sebe – návyky máš ráda víc než kdokoli jiný, koho znám.“

Když jsem zavěsila, uvědomila jsem si, že Elizabeth mi jako obvykle poskytla klíčový vhled. Než mě na to upozornila, nedocházela mi ona zásadní pravda: návyky přijímám s otevřenou náručí. Moc ráda je zdokonaluju, a čím víc si o nich zjišťuju, tím víc vnímám jejich přínos.

Pokaždé když to jde, náš mozek přetvoří určité chování v návyk, takže nemusíme vynakládat tak velké úsilí a díky tomu jsem schopni zvládat všechno složité, nové a naléhavé. Návyky nám umožňují nesoustředit se tolik na rozhodování, takže nemusíme zvažovat, co je pro nás nejlepší, jak máme vnímat druhé nebo jak se máme přinutit k další činnosti. Život je snadnější a mnoho každodenních nesnází zmizí. Nemusím například přemýšlet o tom, jak si nasadím kontaktní čočky, což je úkon o několika krocích, a můžu se věnovat úvahám o logistickém problému kvůli tomu, že v pracovně kape voda z radiátoru.

Návyky nás zároveň dokážou uklidnit, když nás něco tíží a máme hodně povinností. Výzkumy ukazují, že když využíváme navyklý způsob chování, získáme pocit větší kontroly a netrpíme tak silnou úzkostí. V šatníku mám delší modré sako, které jsem si dva poslední roky brala na sebe pokaždé, když jsem měla přednášku, a dnes je už hodně obnošené – a přesto si ho vezmu, když mám z nějaké prezentace obzvláště nepříjemný pocit. Je zajímavé, že negativní návyky nemusejí být nutně spojené se stresem. Když jsme unaveni nebo pociťujeme úzkost, vracíme se ke svým návykům, a to k dobrým i ke špatným. Podle jedné studie mají studenti, kteří se stravují zdravě, během zkoušky tendenci jíst zdravě, zatímco ti, kteří se stravují nezdravě, jedí nezdravě. Proto je tak důležité snažit se utvářet si návyky vědomě, abychom ve chvílích, kdy jsme vystresovaní, dělali to, co danou situaci zlepší, nikoli zhorší.

Nicméně každý návyk, dokonce i pozitivní, má své klady a zápory. Návyky zrychlují plynutí času, protože je-li každý den stejný, zážitky jsou kratší a mlhavější. Naproti tomu pokud člověk naruší běžnou rutinu, čas se zpomalí a mozek musí zpracovávat nové informace. Proto míváme pocit, že první měsíc v novém zaměstnání je delší než pátý rok ve stejné práci. Návyky nejen urychlují čas, ale zároveň umrtvují. Když jste si zvykli dát si po ránu šálek čaje, bylo to zpočátku velmi příjemné, ale postupně se z toho stala součást dne. Čaj už nechutná tak skvěle, ale pokud si ho nedám, jsem nervózní. Návyky se můžou velmi snadno stát překážkou ohrožující naši existenci.

V každém případě návyky neviditelně utvářejí náš každodenní život. Průzkumy uvádějí, že asi čtyřicet pět procent úkonů opakujeme téměř denně a většinou ve stejném kontextu. Já bych řekla, že v mém případě je to ještě vyšší procento: každý den se budím ve stejnou dobu, ve stejnou chvíli políbím svého manžela Jamieho, obléknu si volné kalhoty a bílé tričko, obuju běžecké boty, každý den pracuju na laptopu na stejném místě, procházím se po stejných ulicích v sousedních čtvrtích New Yorku, ve stejnou dobu vyřizuju e-maily, ve stejnou dobu ukládám třináctiletou dceru Elizu a sedmiletou Eleanor do postele. Když si položím otázku: „Proč je dnes můj život takový, jaký je?“, uvědomuju si, že ho do velké míry utvářely moje návyky. Architekt Christopher Alexander napsal:

Když se nad svým životem upřímně zamyslím, je mi jasné, že ho ovládá velmi málo typů událostí, které prožívám stále znovu a znovu.

Ležím v posteli, osprchuju se, posnídám v kuchyni, sedím v pracovně a píšu, procházím se na zahradě, vařím a obědvám s přáteli, chodím do kina, večeřím s rodinou v restauraci, popíjím s přáteli, řídím auto na dálnici a večer si jdu lehnout. A pak zbývá jenom pár drobností.

Každý člověk se chová podle určitých vzorců, které mají i ostatní. Podle mého názoru jich je asi tak tucet. Zamyslete se nad svým životem a zjistíte, že mám pravdu. Zpočátku je to dost šokující, protože si uvědomíte, že máte k dispozici jen několik vzorců chování.

Což neznamená, že bych nechtěl, aby jich bylo víc. Nicméně když vidím, jak je jich málo, je mi jasné, že výrazně ovlivňují můj život, moji schopnost žít. Jsou-li pro mě ony vzorce přínosné, žiju dobře. Pokud mi nějakým způsobem škodí, nemůžu žít dobře.

Podvědomé chování výrazně ovlivňuje náš zdravotní stav. Nezdravá strava, lenošení, kouření a nadměrné pití alkoholu patří ve Spojených státech amerických mezi hlavní příčiny nemocí a úmrtí – a tyto návyky bývají často mimo naši kontrolu, protože jsou nám do značné míry dány osudem.

Ovšem změna takových návyků nám umožní změnit i osud. Vypozorovala jsem, že vyhledáváme změny spadající do kategorie „Sedm základních návyků“. Většina z nás – včetně mě – chce posilovat návyky, které jim umožní:

1. Jíst a pít zdravěji (vzdát se cukru, jíst víc zeleniny, pít méně alkoholu).

2. Pravidelně cvičit.

3. Šetřit, rozumněji utrácet a vydělávat peníze (pravidelně ukládat, splácet dluhy, posílat peníze na správné účely, hlídat si rozpočet).

4. Odpočívat, relaxovat a užívat si života (nedívat se na televizi, vypnout mobil, trávit čas v přírodě, vnímat ticho, dopřát si delší spánek, trávit méně času v autě).

5. Realizovat svá rozhodnutí a neodkládat (cvičit hru na hudební nástroj, soustředěně pracovat, učit se cizí jazyk, vést si blog).

6. Zjednodušit život, správně ho zorganizovat, udržovat čistotu (stlát postel, mít ve věcech pořádek, dávat klíče na jedno místo, třídit odpad).

7. Věnovat větší pozornost vztahům – s lidmi, s Bohem, se světem (pravidelně volat přátelům, zapojit se do dobročinné činnosti, užívat si sex, trávit víc času s rodinou, chodit na bohoslužby).

Jeden typ návyku může uspokojit různé potřeby. Například ranní procházka v parku funguje jako cvičení (č. 2), jako příležitost k odpočinku a radosti (č. 4), nebo pokud se procházíte s přítelem, utužujete vzájemně vztah (č. 7). A navíc každý vnímá hodnotu určitého návyku jinak. Pro někoho jsou uspořádané složky nezbytným základem kreativity, jiný nachází inspiraci v neočekávaných situacích.

Sedm základních návyků odráží fakt, že často míváme pocit stagnace a únavy, jsme vyčerpaní a snažíme se zvyšovat hladinu adrenalinu a získávat energii pomocí kofeinu a cukru. Pořád se honíme a spěcháme, a přitom cítíme, že nevěnujeme dost času tomu, co je opravdu důležité. Dřív jsem nechodila včas spát, ale zároveň jsem nevysedávala dlouho do noci s přáteli: sledovala jsem noční epizody seriálu Kancl, které jsem znala nazpaměť. Nepřepisovala jsem si pracovní poznámky ani jsem nečetla, a jen tak bezmyšlenkovitě jsem procházela rubriku „Lidé, které možná znáte“ na LinkedIn.

Jak můj průzkum pokračoval, představy o návycích nabývaly mnohem konkrétnější podoby. Usoudila jsem, že návyky umožňují dělat změny, protože nás osvobozují od rozhodování a od potřeby sebeovládání. Tento poznatek mě dovedl k dalšímu klíčovému faktu: Pokud díky návykům můžeme dělat změny, tak jak je vlastně vytváříme? Tato otázka se pro mě stala hlavním tématem.

Nejdříve jsem si ujasnila určité základní definice a otázky. Při svém výzkumu jsem se zabývala širším pojetím termínu „návyk“, abych ukázala, jak ho lidé používají v každodenním životě: „Mezi mé návyky patří chození do posilovny“ nebo „Chci zlepšit své stravovací návyky“. Termín „rutina“ označuje řetězec návyků a „rituál“ je návyk obdařený transcendentálním významem. Nesnažila jsem se řešit závislosti, nutkavé touhy, poruchy či návyky spojené s neurózou a nechtěla jsem ani objasňovat návyky spadající do oblasti neurovědy. (Jen jsem se snažila alespoň trochu pochopit, proč se můj mozek ozve, když vidím bagel se skořicí a rozinkami.) Přestože by někdo mohl namítnout, že je zbytečné označovat návyky za „dobré“ a „špatné“, rozhodla jsem se používat běžný termín „dobrý návyk“ pro všechny návyky, které chci posilovat, a „špatný návyk“ je pro mě ten, kterého se chci zbavit.

Hlavním předmětem mého zájmu byly metody změny návyků. Z obrovské hromady poznámek o různých návycích – obsahujících podrobnosti o průzkumech, které jsem prostudovala, o případech z mého okolí a o radách, které jsem četla – jsem sestavila seznam všech „strategií“ používaných ke změně návyků. Je zvláštní, že ve většině diskuzí převládal jeden základní přístup, jako by fungoval ve všech případech. Nicméně ze zkušeností vím, že tento předpoklad není pravdivý. Kéž by existovala jedna jednoduchá přesně daná odpověď! Ale mně bylo jasné, že různí lidé potřebují různá řešení, a tak jsem se zaměřila na stanovení všech možností.

Nezbytnou podmínkou úspěšného vytváření návyků je sebepoznání. Proto se první část knihy nazvaná „Sebepoznání“ zabývá dvěma strategiemi, díky nimž chápeme lépe sami sebe: jde o Čtyři typy sklonů a o Odlišnosti. Další část nese název „Pilíře návyků“ a zabývá se dobře známými a zcela základními strategiemi: Monitorováním, Základem, Plánováním a Odpovědností. Část „Je načase začít“ pojednává o významu správného načasování začátku vytváření určitého návyku pomocí následujících strategií: První kroky, Nepopsaná deska a Blesk. Další část knihy nazvaná „Touhy, úlevy a výmluvy“ se soustředí na snahu vyhýbat se obtížím a prožívat jenom to příjemné – což hraje významnou roli i v následujících strategiích: Odříkání, Jednoduchost, Obtížnost, Ochrana, Sledování skulin, Rozptýlení, Odměna, Radosti a Párování. (Nejzábavnější strategií je „sledování skulin“.) Poslední část má název „Každý je jedinečný“ a zkoumá strategie pramenící ze snahy pochopit a definovat sebe v kontextu okolního světa. Jde o tyto strategie: Pochopení, Identita a Ti druzí.

Jakmile jsem určila jednotlivé strategie, potřebovala jsem si je ověřit pomocí experimentů. Záhadná dvojice otázek „Jak můžeme změnit sami sebe?“ a „Jak je možné změnit návyky?“ přitahuje pozornost lidstva už po celé věky. Věděla jsem, že mám-li najít odpovědi, musím podpořit své analýzy vlastními zážitky, a tak se ze mě stal pokusný králík. Bylo mi jasné, že to, co funguje, pochopím, jen když si své teorie vyzkouším v praxi.

Ale když jsem kamarádce řekla, že studuju návyky a mám v úmyslu vyzkoušet několik nových návyků, namítla: „S návyky bys měla bojovat, ne je posilovat.“

„Děláš si legraci? Já svoje návyky miluju,“ namítla jsem. „Nevyžadují sílu vůle. Nejsem nešťastná. Všechno jde snadno, například čištění zubů.“

„Já jsem na tom úplně jinak,“ řekla kamarádka. „Návyky u mě vyvolávají pocit, jako bych byla v pasti.“

Vytrvale jsem se zastávala návyků, nicméně tento rozhovor mi připomněl něco velmi důležitého: návyk je dobrý sluha, ale špatný pán. Chtěla jsem získat přínos, který návyk nabízí, a zároveň jsem se nechtěla stát úředníkem, jehož život je zavalený papíry a prací, kterou si sám vytvořil.

Pracovala jsem na svých návycích a říkala jsem si, že bych měla rozvíjet jenom ty, které mi dodávají víc síly a přinášejí pocit větší svobody. Měla bych si položit otázku: „S jakým záměrem posiluju tento návyk?“ Bylo pro mě nesmírně důležité, aby dané návyky vyhovovaly právě mně, protože šťastný život můžu vybudovat pouze na základech své povahy. A kdybych se snažila pomáhat druhým s vytvářením návyků – a musím se přiznat, že mě to napadlo –, pak musí jít o návyky, jaké vyhovují právě jim.

Když jsem se jednou večer chystala do postele, líčila jsem Jamiemu hlavní body výzkumu návyků z onoho dne. Měl za sebou náročný den v práci a vypadal velmi unaveně a ustaraně, ale najednou se začal smát.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„V knize o štěstí ses snažila najít odpověď na otázku: Jak můžu být šťastnější? A otázka z knihy o návycích bude znít: Takže, teď už vážně, jak můžu být šťastnější?“

„Máš pravdu!“ souhlasila jsem. Byla to pravda. „Mnoho lidí mi říká: ‚Já vím, co by mě udělalo šťastnějším, ale nedokážu se k tomu přimět.‘ Návyky jsou řešením.“

Když změníme své návyky, změníme i svůj život. A k určování, jaké návyky chceme vytvářet, můžeme využívat rozhodování. Síla vůle nám pomůže začít a potom – což je na tom nejlepší – můžeme předat vedení neobyčejné síle návyků. Pustíme volant rozhodování, dáme nohu z plynu síly vůle a spolehneme se na návyky, že budou řídit naši jízdu.

V tom spočívá příslib návyků.

Chceme-li mít šťastnější život, musíme zlepšovat prostředí pro svůj rozvoj – posilovat pocit, že se stále něco nového učíme, že prohlubujeme nové vztahy, že mnoho věcí zlepšujeme a pomáháme druhým. Návyky hrají podstatnou roli při vytváření správné atmosféry růstu, protože nám pomáhají vyvíjet se konzistentně a správně.

Dokonalost je nejspíš neuskutečnitelným cílem, ale díky návykům můžeme být lepší. Když si razíme cestu k nějakému dobrému návyku, jednáme lépe než dřív, takže na konci roku nemusíme nešťastně konstatovat, že alespoň tentokrát jsme toho měli hodně udělat jinak.

Je obecně známo – a má to svůj důvod –, že návyky dokážou ovládat naše jednání dokonce proti naší vůli. Pokud si volíme své návyky vědomě, využíváme sílu bdělé pozornosti jako podporu klidu, energie a osobního růstu.

Lepší než dřív! Takoví chceme být všichni.

SEBEPOZNÁNÍ

Chceme-li vytvářet nové návyky opravdu úspěšně, musíme znát sami sebe. Nemůžeme předpokládat, že pokud strategie vytváření návyků funguje u jednoho člověka, bude fungovat i u někoho jiného, protože lidé jsou různí. Část „Sebepoznání“ odhaluje dvě strategie, jež vám pomůžou určit důležité aspekty podstaty návyků. Tyto strategie jsem nazvala: Čtyři typy sklonů a Odlišnosti. Jde o strategie založené na pozorování, které nevyžadují, abychom změnili svoje jednání, ale vedou nás k lepšímu a přesnějšímu sebepoznání.

OSUDOVÉ SKLONY, S NIMIŽ PŘICHÁZÍME NA SVĚT

ČTYŘI TYPY SKLONŮ

Vlastní názory začneme vnímat až ve chvíli, kdy se setkáme s někým, kdo pochází z jiné kultury než my.

– GEORGE ORWELL, Cesta k Wigan Pier

Naprosto přesně si vybavuju, jak začalo moje rozsáhlé zkoumání návyků.

Mnoho let jsem si schovávala seznam, který jsem nazvala „Tajemství dospělosti“ a který obsahuje poznatky, k nimž jsem dospěla věkem a zkušenostmi. Některé jsou závažnější, například „Nemusím se smát všemu, čemu se smějou ostatní“, a jiné jsou dost praštěné, například „Jídlo je chutnější, když ho jím rukama“. Nicméně jedno z nejdůležitějších tajemství dospělosti zní: Ani přesně netuším, jak moc jsem stejná a jak moc jsem jiná než druzí. I když se od ostatních příliš neliším, existují odlišnosti, jež jsou zcela podstatné.

Z toho důvodu nemůže jedna strategie vyhovovat všem lidem. Pokud známe sami sebe, jsme schopni ovládat své chování, což nám velmi pomáhá při práci s jinými lidmi, protože je dokážeme lépe pochopit.

Proto jsem začala sebepoznáním a určovala jsem, jak moje povaha ovlivňuje mé návyky. Ale nebylo to nijak snadné. Jak říká spisovatel John Updike: „Máme toho k dispozici překvapivě málo, co nám ukazuje, jací jsme.“

Při svém výzkumu jsem se snažila vytvořit vhodný rámec objasňující odlišné reakce lidí na návyky, ale ke svému údivu jsem žádné neobjevila. Jsem snad jediná, kdo nechápe, proč někdo přijímá určité návyky snáze než někdo jiný? Nebo proč má někdo z návyků panickou hrůzu? Nebo proč se někdo drží v určité situaci svých návyků, zatímco jiný to nedokáže?

Nebyla jsem schopná vytvořit vhodný vzorec – až pak jednoho odpoledne: Heuréka! Odpověď se nevynořila ze stohu poznámek o průzkumech a výzkumech, které jsem objevila v knihovně, ale pramenila z upřímného zaujetí otázkou, kterou mi tehdy položila moje kamarádka. Stále jsem nad ní hloubala, protože mě zaujal její prostý postřeh: na střední škole nevynechala jediný trénink, ale teď se nedokáže k běhání přimět. Proč?

Najednou mi to došlo a cítila jsem stejné nadšení jako Archimedes, když vlezl do vany. Už jsem věděla, jak na to. Nejdůležitější otázka zní: „Jakým způsobem člověk reaguje na očekávání?“ Když se snažíme vytvořit nový návyk, máme určitá očekávání. A proto je potřeba pochopit, jak reagujeme na očekávání.

Existují dva typy očekávání: vnější očekávání (dodržení pracovního termínu, sledování dopravních značek) a vnitřní očekávání (přestat rýpat do druhých, dodržet novoroční předsevzetí). Vypozorovala jsem, že každý patří do jedné ze čtyř následujících skupin:

Držáci reagují vstřícně na vnější i na vnitřní očekávání.

Zvídavci zkoumají jednotlivá očekávání a vycházejí vstříc jen těm, která považují za oprávněná.

Dobráci reagují vstřícně na vnější očekávání, ale váhají s přijetím vnitřních očekávání (moje kamarádka běžkyně).

Rebelové se brání vnějším i vnitřním očekáváním.

Když jsem se snažila vymyslet názvy jednotlivých skupin, vytanuly mi na mysli mé oblíbené pasáže z eseje Sigmunda Freuda Motiv volby skříněk. Píše v něm, že tři bohyně osudu mají jména, jež doslova znamenají „náhodné, z rozhodnutí osudu“, „nevyhnutelné“ a „osudové sklony nás přivádějí na tento svět“. Osudové sklony nás přivádějí na tento svět.

Rozhodla jsem se pro souhrnný název Čtyři typy sklonů a v tu chvíli jsem měla pocit, jako bych objevila periodickou tabulku prvků – prvků lidské povahy. Nesestavovala jsem systém, odhalovala jsem přírodní zákon. Našla jsem svůj Moudrý klobouk, který mi jako v Harry Potterovi pomohl pochopit.

Naše sklony výrazně ovlivňují náš pohled na svět, a proto tak silně působí na jednotlivé návyky. Jsou to samozřejmě jenom sklony, ale já jsem dospěla k poznání, jež mě do velké míry překvapilo. Zjistila jsem, že lidé většinou spadají do jedné kategorie, a jakmile jsem přesně definovala typy sklonů, všímala jsem si, že lidé s určitými sklony pronášejí opakovaně stejné poznámky. Například zvídavci často říkají, jak nesnášejí čekání ve frontě.

DRŽÁCI

Držáci reagují vstřícně na vnější i na vnitřní očekávání. Když se probudí, řeknou si: „Copak mám dneska v plánu?“ Chtějí vědět, co se od nich očekává, a jsou ochotni vyjít očekáváním vstříc. Neradi dělají chyby a druhé – ani sebe – nechtějí nechat na holičkách.

Ostatní se na ně můžou spolehnout a držáci se spoléhají sami na sebe. Věci mají pod kontrolou a nedělá jim problémy přijímat závazky, držet se daných rozhodnutí a stíhat termíny (často mívají hotovo ještě dřív). Chtějí pochopit pravidla a snaží se objevit řád skrytý za řádem.

Jeden kamarád, jehož manželka patří do této kategorie, se mi svěřil: „Pokud máme nějaký plán, moje žena se jím vždycky řídí. Když jsme byli v Thajsku, chtěli jsme navštívit jeden chrám a opravdu jsme si ho byli prohlédnout – i když manželka večer předtím snědla něco, co jí nesedlo, a po cestě zvracela.“

Držáci jsou velmi zodpovědní a rádi vyhovují očekáváním druhých, ale mají i silný pud sebezáchovy, jenž jim pomáhá držet tyto sklony na uzdě. Jedna kamarádka patřící do této skupiny mi řekla: „Potřebuju hodně času na sebe, abych mohla cvičit, čerpat nové nápady pro svou práci nebo poslouchat hudbu. Pokud mě někdo požádá o něco, co by narušilo můj program, není pro mě problém říct ‚ne‘.“

Nicméně tento typ lidí se může potýkat se situacemi, které nejsou dostatečně jasné nebo nemají stanovená pravidla. Touží vyhovět očekáváním, i když nechápou, jaký to má smysl. Bývají nervózní, když vědí, že porušují daná pravidla, ačkoli je jim jasné, že nejsou tolik potřebná, a snaží se tak dlouho, až se jim dostane uznání za odvedenou práci.

K tomu mám sklony – jsem držák.

Právě tyto sklony způsobují, že se příliš soustředím na dodržování pravidel. Před několika lety jsem zašla do kavárny a vyndala svůj laptop, protože jsem potřebovala chvíli pracovat. A muž, který mě obsluhoval, prohlásil: „Tady se nesmí používat laptop.“ Od té doby když jdu do kavárny, jsem pokaždé nervózní, protože nevím, jestli tam můžu vyndat laptop.

Držáci bývají nesmírně vytrvalí. Je mi jasné, že Jamieho občas unavuje – a někdy je to únavné i pro mě –, když každé ráno přesně v šest hodin zazvoní budík. Jedna moje kamarádka typu držák se mi svěřila, že cvičení v posilovně vynechá nanejvýš šestkrát za celý rok.

„A co na to říká tvoje rodina?“ zeptala jsem se jí.

„No, manžel měl zpočátku námitky. Ale už si zvykl.“

Jsem moc ráda, že patřím mezi držáky, ale zároveň vidím i odvrácenou stranu tohoto typu – toužím po uznání a pochvale, snadno se nechám ovlivnit druhými a někdy se bez rozmyslu řídím zbytečnými pravidly.

Když jsem zjistila, že jsem typ držák, pochopila jsem, proč mě tolik přitahuje zkoumání návyků. Pro nás držáky není problém rozvíjet návyky – není to úplně snadné, ale jde nám to snáze než ostatním – a rychle přijmeme nové návyky, protože nás to baví. Nicméně je pravda, že i držák milující návyky musí posilovat ty dobré, což dokazuje, že vytvářet návyky není nijak jednoduché.

ZVÍDAVCI

Zvídavci zvažují veškerá očekávání a reagují na ně, jen když usoudí, že jsou smysluplná. Řídí se logikou, rozumem a chtějí jednat férově. Když se ráno probudí, řeknou si: „Co je dneska třeba udělat a proč je to nutné?“ Rozhodují se podle toho, považují-li danou činnost za dobrý nápad, a brání se tomu, co podle jejich názoru postrádá smysl. Všechna očekávání v podstatě mění ve vnitřní očekávání. Jeden zvídavec napsal na můj blog: „Odmítám dodržovat nesmyslná nařízení (když nejede auto, klidně přejdu silnici, a v noci, když jsou prázdné ulice, přecházím na červenou), ale pravidla vycházející z morálky, etiky a zdravého rozumu jsou pro mě velmi závazná.“

Moje kamarádka na to odvětila: „Proč neberu vitaminy? Doktorka mi řekla, že bych je měla brát, ale já to většinou nedělám.“

Je typ zvídavec, tak jsem se jí zeptala: „A myslíš, že je potřebuješ?“

„Ani ne,“ odpověděla po chvilce váhání. „Vlastně je nepotřebuju.“

„Ale kdyby to bylo nutné, určitě bys je brala.“

Zvídavci se brání zbytečným nařízením. Jedna čtenářka napsala na můj blog tento příběh: „Ředitel školy, do které chodí můj syn, vydal nařízení, že žáci mají mít košile zastrčené do kalhot. Když jsem se nad tím pozastavila, protože jsem měla pocit, že je to nesmyslné, ředitel prohlásil, že mnohá nařízení existují jen proto, aby se děti naučily dodržovat pravidla. Podle mě je hloupost nutit kohokoli, obzvlášť malé děti, aby se řídil stanovenými pravidly. Měli bychom je odstranit a na světě by se žilo mnohem lépe.“

Zvídavci dlouho zvažují svoje rozhodnutí a potřebují dospět k vlastním závěrům, protože využívají rozum a často jsou ochotni problém dlouho zkoumat. Pokud usoudí, že dané očekávání má rozumný základ, vyjdou mu vstříc. V opačném případě to neudělají.

Další zvídavec mi řekl: „Moje manželka je na mě naštvaná, protože by chtěla, abychom si oba více hlídali svoje výdaje. Ale nemáme žádné dluhy a utrácíme v rámci možností, a proto nemyslím, že se tím musíme podrobně zabývat. Takže to prostě nebudu dělat.“

Zvídavci se brání všemu, co je nepřirozené. Tento typ člověka například často říká: „Snažím se dodržovat svá předsevzetí, pokud si myslím, že jsou potřebná, ale nebudu si dělat novoroční předsevzetí jen proto, že je prvního ledna.“

Zvídavci touží po spoustě informací a po spravedlnosti, nicméně tyto sklony můžou být pro okolí dost unavující. Jedna čtenářka mi napsala: „Moje matka mě dohání k šílenství, protože si myslí, že potřebuju spoustu informací stejně jako ona. Věčně se mě ptá na něco, na co bych se nikdy neptala, a hlavně ani nevím, proč bych měla na takové otázky znát odpovědi.“ Zvídavci často dlouho zvažují, jestli mají splnit určité očekávání, protože ho dosud důkladně neprozkoumali. Jedna žena patřící do této kategorie se mi se smutkem v očích přiznala: „Trpím paralýzou z analýzy. Vždycky potřebuju získat co nejvíc informací.“

Zvídavci se řídí logikou – lépe řečeno tím, co sami považují za logický úsudek. Ve skutečnosti často působí dost zmateně, protože odmítají přijmout názor odborníka a snaží se prosadit své postoje. Ignorují každého, kdo říká: „Proč si myslíš, že víš o rakovině víc než tvůj doktor?“ nebo „Tu zprávu si všichni připravili stejně, tak proč trváš na jiném uspořádání?“

Existují dva typy zvídavců: jedni se přiklánějí k držákům a druzí se přiklánějí k rebelům (něco jako když je někdo ve znamení Panny a má ascendent ve Štíru). Můj manžel Jamie pořád všechno zvažuje, ale není obtížné ho přesvědčit, aby jednal. Já coby držák pochybuju, že bych byla šťastná s někým, kdo není typ držák nebo typ zvídavec/držák. Což je úvaha nutící k zamyšlení.

Jakmile zvídavec jednou dospěje k názoru, že je pro něj daný návyk přínosný, drží se ho – ale musí o tom být opravdu přesvědčený.

DOBRÁCI

Lidé typu dobráci vycházejí vstříc vnějším očekáváním, ale mají problém s vnitřními očekáváními. Jejich motivací je odpovědnost vůči vnějšímu světu, takže když se ráno probudí, řeknou si: „Co dneska musím udělat?“ Velmi dobře zvládají vnější požadavky a termíny a veškeré nároky a odpovědnost, jež na ně klade vnější svět. Takoví lidé jsou skvělí spolupracovníci, rodinní příslušníci a přátelé. Vím to velmi dobře, protože do této kategorie patří má matka a moje sestra.

Dobráci neradi přijímají vnitřní očekávání, a proto obtížně motivují sami sebe – například k práci na diplomce, k vytváření sociálních vazeb, k odvezení auta do servisu. K vnějšímu světu přistupují velmi zodpovědně, což se projevuje při plnění termínů a zadávání plateb, a věčně mají strach, že by mohli někoho zklamat. Jeden dobrák mi na blog napsal: „Když se podívám na kalendář, vidím jen lidi, kteří jsou spojeni s danou schůzkou. Pokud je tam napsáno ‚jít si zaběhat‘, nejspíš to neudělám.“ Žena patřící do této kategorie shrnula svůj postoj následovně: „Sliby, které dám sama sobě, můžu porušit. Ale sliby, které dám druhým, nikdy neporuším.“ Dobráci cítí velkou odpovědnost i za činnosti, jež je baví. Jedna čtenářka mi napsala: „Nikdy si neudělám čas na čtení, a tak jsem se přihlásila do skupiny lidí, kteří čtou a povídají si o knihách.“ Chování takového člověka občas zavání sebeobětováním – „Proč si vždycky udělám čas na priority druhých na úkor vlastních potřeb?“ – nicméně je lepší vnímat ho jako potřebu jednat zodpovědně.

Dobráci skvěle vytvářejí situace, v nichž můžou mít odpovědnost vůči vnějšímu světu. Jedna žena mi to vysvětlila takto: „Chtěla jsem chodit na basketbal, ale nikdy jsem tam nešla. Pak jsem pro sebe a svého bratra koupila lístky na celou sezonu a už se na něj chodím dívat, protože jinak by na mě byl bratr naštvaný.“ Další žena mi řekla: „Jestli budu o víkendu třídit věci v šatníku, zavolám do charity, aby si v pondělí vyzvedli nějaké oblečení.“ Jeden dobrák se mi smutně přiznal: „Přihlásil jsem se na kurz focení, protože vím, že potřebuju něco závazného. Byl jsem tam párkrát, a pak jsem si řekl: ‚Je to skvělé, ale není třeba chodit na kurz.‘ Hádejte, kolik fotek jsem od té doby udělal! Ani jednu.“ A tak se radši přihlásil do dalšího semestru.

Potřeba fungovat jako vzor dobráky často vede k posilování dobrých návyků. Jedna žena mi vyprávěla, že jí zeleninu, jen když ji vidí její děti, a další se mi svěřila: „Předtím jsem se nedokázala přinutit, abych hrála na klavír, ale pak moje děti začaly chodit do hudební školy – a teď hrajeme společně, takže musím cvičit, protože jinak nebudou cvičit ani děti.“ Pro druhé dělají dobráci to, co by pro sebe nikdy neudělali. Některé ženy se mi naprosto shodně přiznaly: „Nebýt dětí, nikdy bych se nerozvedla. Kvůli nim jsem to příšerné manželství musela ukončit.“

Váha vnějších očekávání často dožene tento typ lidí k naprostému vyhoření, protože ostatním nedokážou říct „ne“. Jedna žena mi napsala: „Jsem schopná nechat všeho, jen abych mohla důkladně pročíst zprávy kolegů, ale nedokážu si najít čas na dokončení vlastní zprávy.“

Dobráci si celkem obtížně osvojují nové návyky, protože nové návyky většinou přijímáme hlavně proto, abychom z nich měli my sami prospěch. Pro dobráky je naopak snazší dělat něco pro druhé než pro sebe. Pro takové lidi je klíčem odpovědnost vůči vnějšímu světu.

REBELOVÉ

Rebelové se brání vnějším i vnitřním očekáváním. Jejich jednání je motivováno pocitem svobody a volnosti. Když se ráno probudí, řeknou si: „Co chci dneska dělat?“ Odmítají jakoukoli kontrolu a s oblibou porušují pravidla a baví se, když nesplňují očekávání druhých.

Rebelové směřují vlastní cestou k vlastním cílům, a přestože odmítají dělat, co by „měli“, jsou schopni dosáhnout všeho, co si sami stanovili. Jedna rebelka mi řekla: „Moje diplomka byla o deset stran kratší, než by měla být, ale podařilo se mi přemluvit vedoucího katedry, abych mohla spolupracovat s nekonvenčním poradcem. Nakonec jsem to zvládla velmi dobře – ale po svém.“

Rebelové si velmi cení opravdovosti a odhodlání a do všeho, co dělají, vnášejí vlastního ducha. Jeden rebel prohlásil: „Radši se zabývám tím, co si sám vyberu, než tím, co mi někdo zadá. Problém nastane jen tehdy, pokud bych měl něco dělat pravidelně (například kontrolovat jakost zboží), takže takové věci prostě nedělám.“ Rebelové neposlouchají autority a jejich postoj bývá pro společnost občas velmi cenný. Jedna paní typu zvídavec mi řekla: „Největším přínosem rebelů je schopnost vyjadřovat nesouhlas. Neměli bychom se je to snažit odnaučit, aby se začlenili do společnosti, protože se často ozývají, aby chránili ostatní.“

Nicméně rebelové dokážou svému okolí občas znepříjemnit život, protože je nezajímá, že po nich někdo něco vyžaduje a že jim někdo říká, co mají udělat. Neplatí na ně věty typu „Lidé na tebe spoléhají“, „Říkal jsi, že bys to měl udělat“, „Tví rodiče budou nešťastní“, „Pravidla to nedovolují“, „Takový je termín“ nebo „Chováš se neomaleně“. Když rebelům řeknete, že mají něco udělat, často udělají pravý opak. Jedna rebelka mi napsala: „Jakmile mi někdo řekne, ať něco udělám, objeví se v mé mysli stopka. Když slyším, že mám vyndat nádobí z myčky, mozek prohlásí: ‚Chtěla jsem to udělat, ale teď mi někdo řekl, ať to udělám, takže to nejde. Prostě ne.‘“

Lidé z okolí rebelů musejí být ve střehu, aby nepodnítili jejich oponujícího ducha – což je obzvláště velkou výzvou pro rodiče malých rebelů. Jedna matka se mi svěřila: „Rebelské dítě se dá nejlépe zvládat, když ho požádáte, ať se samo rozhodne, a daný problém předložíte jako otázku, na kterou dokáže odpovědět jenom ono. Dítě se pak rozhodne a jedná, aniž by odporovalo. Rozhodovat se musí o samotě. Publikum rovná se očekávání. Pokud má pocit, že ho nesledujete, nemusí se bouřit proti vašim požadavkům.“ Další rodič prohlásil: „Můj syn je rebel, ale nesnažil se udělat kariéru, i když je velmi chytrý. Když mu bylo osmnáct, dali jsme mu letenku na cestu kolem světa a řekli jsme mu: ‚Je to na tobě!‘ Tři roky cestoval a teď studuje vysokou školu a jde mu to moc dobře.“

Rebelové občas komplikují život sami sobě, protože si nedokážou říct, co mají udělat. Spisovatel John Gardner trefně poznamenal: „Moje nutkání nedělat, co mi lidé říkají..., způsobuje, že musím měnit bydliště a často i celý svůj život, z čehož nebývám příliš nadšený. Kéž bych se mohl usadit.“ Na druhou stranu takoví lidé umějí velmi dobře směrovat svou rebelskou energii konstruktivním způsobem. Rebel, jenž si hlídá rozpočet, řekne: „Nedám se obalamutit prodejci, kteří se mi snaží vnutit zbytečné krámy.“ Nebo chce uspět ve škole a řekne si: „Všichni si myslí, že nezvládnu přijímačky, ale já jim ukážu.“

Rebely často přitahuje práce v netradičních oblastech – například moje rebelská kamarádka pracuje v oblasti disruptivní technologie (a zdůrazňuje, že nejde o běžnou technologii, ale o disruptivní technologii). Rebelové odmítají hierarchii a pravidla a se svým okolím spolupracují, jen když jsou ve vedoucí pozici. Nicméně, což je velmi překvapující, platí i opak, protože někteří rebelové si volí instituce, které mají pevně stanovený řád. Jeden rebel to komentoval slovy: „Pocit volnosti můžete mít, i pokud má nad věcí kontrolu někdo jiný. Například v armádě byste našli víc rebelů, než byste čekali.“ Další rebel poznamenal: „Je možné, že rebelové potřebují určitou hranici, kterou by si mohli přizpůsobit nebo prorazit, případně potřebují seznam toho, co nemají dělat, a ten si na konci dne prohlédnou a řeknou: ‚Hurá, nic z toho jsem neudělal.‘“

Pokaždé když mluvím o čtyřech typech sklonů, požádám posluchače, ať zvednou ruku, pokud mají pocit, že patří do určité kategorie. A překvapilo mě, že ve skupině křesťanských pastorů bylo vysoké procento rebelů. Jeden církevní představitel mi to objasnil: „Duchovní mají pocit, že jsou povoláni od Boha, tudíž jsou jiní než ostatní. Dostává se jim požehnání od kolegů, kongregace a od Boha, díky čemuž mají v životě nad mnoha věcmi nadhled – včetně pravidel.“

Není divu, že se rebelové brání návykům. Setkala jsem se s paní, v níž jsem okamžitě rozpoznala rebelku. Zeptala jsem se jí: „Nemáte pocit, že je hodně náročné rozhodovat se den co den?“

„Ne,“ odpověděla. „Rozhodování mě osvobozuje.“

„Já si sama stanovuju limity, takže jsem svobodná,“ řekla jsem.

Zavrtěla hlavou. „Svoboda nemá limity. Podle mého názoru je život ovládaný návyky neživý.“

Rebelové se brání návykům, ale dokážou přijímat zaběhlé vzorce chování tím, že danou činnost spojují s možností volby. Jedna rebelka se mi svěřila: „Kdybych měla něco dělat každý den, je jisté, že to nebudu dělat. Ale když je to jen občas a já sama se rozhodnu, že to tentokrát udělám, je velmi pravděpodobné, že to půjde raz dva.“

* * *

Z celkového hlediska bývají lidé většinou typ zvídavci nebo dobráci. Jen málokdo je skutečný rebel a hodně mě překvapilo zjištění, že ani do kategorie držáků nepatří příliš mnoho lidí. (A právě proto, že tyto dvě skupiny jsou celkem malé, by se lidé, kteří se v širším měřítku snaží formovat návyky druhých – zaměstnavatelé, výrobci různých zařízení, pojišťovací společnosti, instruktoři –, měli nejvíc zaměřovat na řešení, která pomůžou zvídavcům tím, že jsou logická, a dobrákům tím, že jim umožní mít pocit odpovědnosti.)

Sami sebe často nejlépe poznáváme, když jsme v kontaktu s jinými lidmi, a v době, kdy jsem zahájila výzkum návyků, jsem si myslela, že jsem průměrný člověk – cítila jsem se tak –, takže pro mě bylo značným překvapením, když jsem zjistila, že jsem typ držák, tudíž dost výjimečná a jedinečná osobnost.

Zmínila jsem se o tomto poznatku svému manželovi Jamiemu, který pravil: „Samozřejmě jsi velmi výjimečná. Měl jsem ti to už dávno říct.“

„Opravdu? A tys to věděl?“

„Vždyť jsme spolu osmnáct let.“

Spisovatelka Jean Rhysová napsala: „Člověk se rodí se sklony plout s proudem, nebo proti proudu.“ Vypozorovala jsem, že naše sklony jsou přesně dány, a přestože se dají do jisté míry poupravit, není možné je úplně změnit. U malého dítěte je dost obtížné přesně určit, k čemu má sklony (dosud se mi nepodařilo zařadit své dcery do některé z kategorií), ale u dospělých platí, že se u nich projevují určité sklony utvářející jejich základní způsob vnímání a chování.

Nicméně s jistou dávkou zkušeností se můžeme naučit vyvažovat negativní aspekty. Například já jsem typ držák a dnes už vím, jak můžu zvládat neuvážlivé reakce na očekávání druhých. Položím si otázku: „Proč chci vyjít vstříc tomuto očekávání?“

Vdala jsem se za zvídavce, což mi pomáhá lépe zvažovat svá vlastní rozhodnutí – nebo se často spolehnu na Jamieho, který to udělá za mě. Jednou jsme byli večer v divadle a o přestávce jsem mu řekla: „Ta hra se mi zatím moc nelíbí.“ Jamie odpověděl: „Mně taky ne. Půjdeme domů.“ Napadlo mě: Cože? To můžeme jen tak odejít? A odešli jsme. Zpočátku jsem chtěla instinktivně udělat, co se ode mě očekává, ale když Jamie prohlásil: „Vždyť tu nemusíš zůstávat,“ bylo pro mě mnohem snazší se rozhodnout. „Máš pravdu, nemusím tady zůstávat.“

Myslím, že v tomto ohledu je Jamie postupně víc držák, alespoň doma. Přestože má tendenci reagovat na moje požadavky otázkami – „Proč to mám udělat?“ „Jaký to má smysl?“ „Nemůžu to udělat později?“ –, pochopil, že moje požadavky mají určitý význam, a proto je potřebuju vyslovit. Mnohem lépe se mu daří (alespoň do určité míry) přijímat je bez dlouhých debat.

Pokud víte, k čemu máte sklony, můžete si vytvářet velmi účinně nové návyky. Já osobně pravidelně cvičím, protože cvičení patří mezi to, co mám na seznamu svých činností. Člověk typu zvídavec dokáže vychrlit zdravotní přínosy cvičení, typ dobrák jezdí každý týden s partnerem na kole, a když moje rebelská kamarádka Leslie Fandrichová ve své knize popisovala, jak začala běhat, kladla velký důraz na hodnoty, jichž si rebelové nejvíc cení – na svobodu a touhu: „Běhání je zjevně nejúčinnější způsob, jak se dostanu do formy, aniž bych měla pocit závislosti... Můžu běhat, když mám čas, a nemusím platit členské příspěvky za vstup do posilovny. A navíc se dostanu na čerstvý vzduch a můžu poslouchat hudbu.“

Čtyři typy sklonů poskytnou cenné vedení každému, kdo pomáhá druhým s nějakou změnou: například když šéf chce pomoct zaměstnanci zvýšit výkonnost nebo když se konzultant, kouč, trenér či terapeut snaží pomoct lidem dosáhnout vytýčených cílů. Chceme-li někoho přesvědčit, že má přijmout určitý návyk, je velmi vhodné brát v úvahu, k čemu má převážně sklony. Tak třeba zvídavec může dobrákovi logicky zdůvodnit, proč by měl danou věc udělat, nicméně pro dobráka nejsou logické argumenty nikdy tolik důležité jako pocit odpovědnosti. Držák může vysvětlovat zvídavci, že má jisté závazky – a snížit tím jeho očekávání, protože zvídavec všechny závazky důkladně zkoumá a zvažuje. Jedna moje kamarádka mi vylíčila, jakou zaujala strategii, když doktor předepsal léky jejímu otci, který je typ rebel: „Doktor mu řekl, že ten lék musí opravdu užívat. Já znám svého otce moc dobře a vím, na co slyší, takže když se mě pak zeptal: ‚Co myslíš, měl bych ho brát?‘, odpověděla jsem: ‚Já bych si tím nelámala hlavu.‘ Otec prohlásil: ‚Takže ty chceš, abych zemřel?‘ a začal lék užívat.“

Držáci, zvídavci a rebelové většinou přijímají fakt, že náleží do určité kategorie, přestože jsou si vědomi jejích stinných stránek. Já jsem šťastná, že patřím mezi držáky, i když znám úskalí tohoto typu. Díky své vytrvalosti jsem dokázala podniknout kroky, které mě dovedly k pozici u Nejvyššího soudu a k Sandře Day O’Connorové, a když jsem se rozhodla, že se stanu spisovatelkou, díky mým sklonům se mi podařilo odstartovat závratnou kariéru. (Moje vytrvalost samozřejmě zároveň vyžaduje, abych trávila spoustu času hloubáním nad tím, jestli čárka v poznámce pod čarou má být kurzivou. Tak to prostě je.) Zvídavci bývají občas sami znaveni svým věčným vyptáváním, ale v podstatě si myslí, že každý by měl být typ zvídavec, protože jejich přístup je nejracionálnější. Rebelové někdy říkají, že by se rádi řídili pravidly, ale zároveň nechtějí přestat rebelovat.

Ovšem dobráci svoje sklony většinou nesnášejí. Ničí je to, že jsou schopni vycházet vstříc očekáváním druhých, ale sebe opomíjejí. Bývají z toho nešťastní, a právě tím zatěžují svoje okolí nejvíc ze všech tří typů. Z urputných držáků nebo z neodbytných zvídavců či z nekonvenčních rebelů bývá okolí občas nervózní, ale tihle „dobrodinci“ jsou pro mnohé ve skutečnosti doslova zátěží.

Dobráci se občas dostanou do situace, kdy chtějí hrát roli rebelů a nečekaně, a velmi rázně odmítnou požadavky druhých. Jedna paní z této kategorie mi to vysvětlila následovně: „Někdy se prostě zaseknu, protože se mi nelíbí, že ostatní automaticky předpokládají, že udělám, co po mně chtějí. Ve snaze prosadit sebe sama se pak snažím rebelovat.“ Další dobrák mi řekl: „Usilovně se snažím vycházet vstříc druhým, ale mám-li dodržet něco, co jsem slíbil sám sobě, jsem ztracený... Nicméně čas od času nejsem ochotný vyhovět vůbec nikomu.“ Tenhle typ lidí rebeluje i symbolicky, například účesem, oblečením, autem a podobně.

Tato rozporuplnost objasňuje další vzorec, jehož jsem si všimla: pokud má rebel dlouhodobý vztah, bývá téměř vždy jeho partner typ dobrák. Na rozdíl od držáků a zvídavců, které zneklidňuje fakt, že rebelové mají téměř ke všemu odmítavý postoj, dobrákům nevadí neochota rebelů vycházet vstříc vnějším očekáváním. Jedna rebelka mi objasnila dynamiku takového vztahu slovy: „Můj manžel do velké míry přispívá k tomu, jak funguju ve světě dospělých. Pravidelně posílá peníze za nájem, za což jsem moc ráda, protože pro mě je obtížné dělat určitou věc v určitý den v měsíci. Vynáší odpadky, nechává vyměnit zimní pneumatiky a dohlíží, aby byly včas zaplaceny účty. Já takové věci prostě nesnáším. Ovšem když probíráme něco důležitého, mívám většinou poslední slovo.“

Nicméně každý touží po samostatnosti, bez ohledu na to, k čemu má sklony. Máme-li příliš silný pocit, že námi někdo manipuluje, projeví se „vzdor“, protože se podvědomě bráníme všemu, co ohrožuje naši svobodu a možnost volby. Jestliže nám někdo něco nařizuje, často se začneme bránit – i kdybychom to za jiných podmínek možná sami udělali. Všímám si toho u své dcery Elizy. Když jí řeknu: „Proč si neuděláš domácí úkoly, abys už měla volno?“ prohlásí: „Potřebuju pauzu, musím si odpočinout.“ Pokud řeknu: „Dlouho jsi pracovala, tak proč si nedáš pauzu?“ odvětí: „Chci to dodělat.“ Není obtížné pochopit, proč takový impulz vyvolává problémy, s nimiž se potýkají odborníci na zdravou výživu, rodiče, učitelé, manažeři. Čím víc naléhají, tím větší je neochota z druhé strany.

Po přednášce o čtyřech typech sklonů za mnou přišel jeden muž a zeptal se: „Které sklony přinášejí lidem největší pocit štěstí?“ Zarazila jsem se, protože tahle otázka mě nikdy nenapadla, přestože je naprosto zjevná. A muž svou otázku dál rozvinul: „Které sklony jsou základem úspěšnosti?“

Nevěděla jsem, jak přesně mu mám odpovědět, protože jsem se tehdy zaměřovala na pochopení různých sklonů natolik, že mě vůbec nenapadlo, že bych je mohla vzájemně porovnávat. Nicméně když jsem se nad tím zamyslela, uvědomila jsem si, že odpověď zní: „Záleží vždycky na jedinci.“ To je běžná a občas až nudná pravda. Záleží na tom, jak konkrétní člověk zvládá kladné a záporné stránky toho, k čemu mají sklony. Nejšťastnější a nejúspěšnější bývají ti, kteří zjistili, jak můžou využívat přínosy toho, k čemu mají sklony, a zároveň pochopili, jak mají vyvažovat jejich limity.

Spisovatel a rebel John Gardner v rozhovoru pro The Paris Review pronesl něco, na co nikdy nezapomenu: „Člověk musí zaplatit za každé porušení zákona i za každé jeho dodržení.“ Každý skutek, každý návyk má své následky. Všichni se potýkáme s důsledky toho, k čemu máme sklony, ať patříme mezi držáky, zvídavce, dobráky či rebely. Já vstávám každé ráno přesně v šest hodin a musím za to zaplatit: udělám sice víc práce, ale na druhou stranu musím chodit dřív spát.

Všichni musíme platit, ale můžeme se rozhodnout, za co zaplatíme.

RŮZNÁ ŘEŠENÍ PRO RŮZNÉ LIDI

ODLIŠNOSTI

Jakékoli vytváření kategorií a rozlišování, je-li nepřirozené a příliš zjednodušené, bývá absurdní. Nicméně..., pokud vystihuje alespoň do určité míry základní pravdu, nabízí východisko k pozorování a stává se výchozím bodem pro opravdové zkoumání.

– ISAIAH BERLIN, Ježek a liška

Vytvoření čtyř typů sklonů mi poskytlo zcela zásadní vhled do lidské povahy, nicméně jedno mi to stejně neobjasnilo. Stále se mi nedařilo odhalit konkrétnější strategie zaměřené na činnosti, a právě ty jsem toužila zkoumat, protože jsem ještě nevyčerpala všechny možnosti sebepoznávání.

Když jsem se před pár lety zabývala štěstím, určila jsem si dvanáct „osobních přikázání“, což jsou v podstatě základní principy, jimiž se chci v životě řídit. První přikázání zní: „Buď Gretchen.“ A přesto není snadné poznávat sebe samu. Často se nechávám unést představou o tom, jaká bych chtěla být, nebo si říkám, jaká bych měla být, a pak zapomínám na skutečnost.

Postupně jsem poznávala, jaká vlastně jsem. Nemám ráda hudbu. Nejsem velký příznivec cestování. Nebaví mě hry. Nezajímají mě zvířata. Mám ráda jednoduchá jídla. Proč jsem dřív nevnímala tyto aspekty své povahy? Částečně proto, že jsem o nich příliš nepřemýšlela – copak má každý rád hudbu? – a navíc jsem bezdůvodně očekávala, že jednou se svých limitů zbavím. Říkala jsem si, že určitě budu někdy ráda cestovat a že se naučím vychutnávat si exotická jídla.

A zároveň jsem předpokládala, že jsem v podstatě stejná jako ostatní a že ostatní jsou v podstatě stejní jako já. Je to v zásadě pravda, nicméně odlišnosti jsou velmi důležité. A mají rozhodující vliv na vytváření návyků. Například jsem se vždycky řídila přesvědčením, že mysl je ráno nejbystřejší, a proto bychom se v tu dobu měli věnovat nejnáročnější intelektuální činnosti. Myslela jsem si, že „bych měla“ tento návyk rozvíjet, a pak jsem si uvědomila, že mi vlastně vyhovuje, když začínám den vyřizováním e-mailů, což mi trvá asi hodinu. Než se pustím do práce, musím mít čistý stůl, a domnívám se, že kdybych se tento návyk snažila změnit, stejně se mi to nepodaří.

Uvědomila jsem si, že návyky musím uzpůsobit základním aspektům své povahy, které se prostě nezmění. Nemělo smysl říkat si: „Pokud budu v kontaktu s jinou spisovatelkou, určitě denně napíšu víc stránek a můžeme soutěžit, která z nás dokončí svou knihu dřív,“ protože zkrátka nesnáším soutěživost.

Ve snaze neplýtvat cennou energií na dodržování termínů jsem se snažila vytvářet návyky, které mně osobně vyhovují. Z toho důvodu jsem sestavila seznam otázek, které objasňují aspekty mé povahy potřebné k vytváření návyků.

Říká se, že na světě jsou dva základní typy lidí: ti, které baví typologicky rozlišovat lidí, a ti, které to nebaví. Já zjevně patřím do první kategorie.

JSEM SKŘIVAN, NEBO SOVA?

Výzkumy potvrzují, že ti, co vstávají brzy ráno a chodí brzy spát, neboli „skřivani“, se v mnohém liší od těch, co vstávají pozdě a pozdě chodí i spát, neboli „sov“. Většina lidí patří někam mezi, ale ony extrémy – dva chronotypy dané spánkovým průměrem – skutečně existují. Každý je produktivnější a má víc energie v jinou část dne.

Já jsem skřivan: chodím brzy spát a brzy se budím. Sovy jsou úplným opakem. Dříve jsem byla přesvědčená, že kdyby sovy chodily dřív spát, stali by se z nich skřivani, ale výzkumy ukazují, že tato vlastnost je pevně daná. Velkou roli hrají geny i věk: malé děti mají sklony být spíš skřivani, mladí lidé mívají sklony být spíš sovy (u žen vrcholí kolem devatenácti let a u mužů kolem jednadvaceti) a starší lidé se většinou navracejí ke skřivanům.

Je zajímavé, že z průzkumů vyplývá, že skřivani bývají šťastnější, zdravější a spokojenější než sovy – částečně proto, že svět funguje spíš v jejich prospěch. Sovy usínají později než skřivani, a protože do práce, do školy nebo postarat se o děti musejí ráno, bývají méně vyspalé, což jim značně komplikuje život.

Skřivani, sovy a ti někde mezi by při vytváření návyků měli brát tento aspekt v úvahu. Sova by se neměla usilovně snažit vstávat brzy a studovat a skřivan by neměl chtít psát po večeři dvě hodiny náročný text.

Občas není snadné určit, který jsme typ. Jedna kamarádka mi řekla: „Byla jsem na kurzu meditace a museli jsme vstávat ve čtyři ráno. Doslova mě to nadchlo a můj život je teď mnohem lepší. Chodím spát mezi devátou a půl desátou a budím se kolem čtvrté. Je to moc fajn.“

JSEM MARATONEC, SPRINTER, NEBO VÁHAVEC?

Zejména v případě návyků na pracovišti je velmi důležité vnímat, jaké tempo nám nejvíc vyhovuje při práci. Já jsem maratonec. Ráda pracuju pomalu a vytrvale a nesnáším termíny – ve skutečnosti bývám většinou hotová ještě dřív. Na právnické fakultě jsem do absolutoria musela napsat dvě rozsáhlé práce – zvládla jsem je ještě v prvním ročníku. (Poznámka: Možná bylo mé zanícení pro psaní dlouhých textů znamením, že chci být spisovatelkou, nikoli právničkou, ale to už je jiná věc.) Vytrvalá a dlouhodobá práce na projektech podněcuje moji kreativitu.

Naproti tomu sprinteři při práci raději vynaloží velké úsilí v kratší době a záměrně čekají, až je termín donutí tříbit uvažování. Jedna sprinterka mi řekla: „Svoji řeč si nikdy nepřipravuju dřív, než se všichni usadí a já kráčím na pódium. Můj tým z toho sice šílí, ale mě všechno důležité napadá až tehdy.“ Další sprinter mi nabídl svůj pohled: „Vyhovuje mi naplno se ponořit do určitého projektu, ale jen na kratší dobu. Práce je pak plynulá a já se lépe soustředím. Kdybych si práci rozložil, bude mi to trvat mnohem déle.“

Sprinteři a maratonci bývají – na rozdíl od váhavců – se stylem své práce většinou spokojeni. Váhavci možná v něčem připomínají sprintery, nicméně jde o dva úplně jiné typy. Sprinteři se rozhodnou pracovat na poslední chvíli, protože blížící se termín tříbí jejich myšlení, zatímco váhavci takový tlak nesnášejí a doufají, že se přinutí pracovat tak, aby stihli termín. Oproti sprinterům často trpí tím, že nedělají, co by měli dělat, což jim brání bavit se a smysluplně trávit čas. Většinou se věnují mnoha věcem najednou, přestože velmi dobře vědí, co by měli dělat. (Jedno z tajemství dospělosti zní: Práce je jedním z nejnebezpečnějších úskalí odhalujících váhavost a odkládání povinností na později.)

Sprinteři říkají, že maratonci jsou „těžkopádní“, a maratonci tvrdí, že sprinteři jsou „nezodpovědní“, ale ani jedno není pravda. Nicméně váhavci jsou šťastnější, pokud své pracovní návyky dokázali změnit tak, aby pracovali vytrvale a pravidelně.

JSEM MILOVNÍK, NEBO ODPŮRCE NAKUPOVÁNÍ?

Odpůrci nakupování chodí neradi do obchodů, zatímco milovníci nakupování to přímo zbožňují. Já jsem zarytý odpůrce nakupování, a proto nákupy odkládám nebo nenakupuju příliš často. Například nesnáším nakupování zimních bund a plavek a nakupovat se vypravím až ve chvíli, kdy je skutečně potřebuju. Nebaví mě kupovat věci se specifickým využitím – obaly na šaty, krémy na ruce, kondicionér na vlasy, holínky či papírové kapesníky. Často se rozhodnu, že už bych je měla koupit, ale pak si řeknu, že je koupím jindy nebo že je vlastně ani tolik nepotřebuju. My, odpůrci nakupování, nesnášíme obchody, a proto se často bráníme nakupovat věci či využívat služby, jež by nám pomáhaly udržovat dobré návyky.

Naproti tomu milovníci nakupování si vždycky najdou důvod, proč musejí zajít do obchodu. Hromadí spoustu věcí, vytvářejí zásoby a kupují přístroje do pracovny nebo do kuchyně a potřeby na cesty a přitom si říkají, že se jim jednou budou určitě hodit. Když se snaží vytvářet nějaký návyk, často nakupují věci nebo vyhledávají služby, které jim ho podle jejich názoru pomůžou dál rozvíjet.

Odpůrci nakupování si říkají: „Nepotřebuju boty na běhání. Ty staré tenisky mi úplně stačí.“ Milovníci nakupování prohlásí: „Potřebuju boty na běhání a k nim ještě jedny náhradní a reflexní vestu a krokoměr a knihu s radami, jak se vyhnout úrazům.“ Pokud víme, ke kterému typu inklinujeme, dokážeme lépe určit, co máme a co nemáme nakupovat a jak můžeme posilovat své zdravé návyky. Odpůrci nakupování by měli mít na paměti, že utrácení peněz na podporu dobrého návyku je přínosné, a milovníci nakupování by si měli uvědomit, že k vytváření dobrého návyku nestačí jen různé pomůcky a služby.

JSEM ZASTÁNCE JEDNODUCHOSTI, NEBO HOJNOSTI?

Zbožňuju knihy pro děti, a proto jsem založila čtenářský kroužek pro tři děti. Ano, pro tři. (Když jsem měla první skupinku, upřímně jsem věřila, že jsem jediný dospělý v New Yorku, který má rád knížky pro děti a mládež.) Když jsem se sešla se svými kamarádkami, jedna z nich prohlásila: „Potřebuju mít pocit prázdnoty.“ A druhá na to reagovala: „Já zas potřebuju mít pocit plnosti.“ Byla to nesmírně zajímavá výměna názorů. Tehdy jsem přesně nechápala, jak to obě myslí, ale ony věty mě dovedly k úvahám o dvou typech lidí: jedni milují jednoduchost a druzí milují hojnost.

Milovníky jednoduchosti přitahuje představa střízlivosti, prázdnoty, prázdných povrchů a poliček, přehledně uspořádaného šatníku a menšího počtu voleb. Já osobně patřím do tohoto tábora, protože se radši věcí zbavuju, než abych je hromadila. Bývám nervózní, když je někde velký hluk a moc lidí a děje se toho víc najednou.

Milovníky hojnosti láká představa nadbytku, získávání věcí, plnosti a nacpané spíže. Chtějí mít víc, než je třeba. Překypují životem a baví je věci shromažďovat a mít hodně možností.

Milovníci jednoduchosti vyhledávají jiné prostředí, než které vyhovuje milovníkům hojnosti. Milovník jednoduchosti bude například spokojenější v kanceláři, kde je klid a minimální výzdoba. Milovník hojnosti potřebuje kancelář, v níž se pořád něco děje a je plná vizuálních podnětů. Jednou jsem navštívila technickou firmu, právě když pořádala soutěž s tématem „Vyzdobte své kancelářské kóje“, a úplně všude byla spousta věcí, a některé dokonce visely ze stropu. Byl to určitě skvělý nápad a zaměstnanci se bavili, ale já si tehdy v duchu řekla: „Tady bych nikdy nemohla pracovat.“

Když milovník jednoduchosti mění své návyky, snaží se vše zjednodušovat a eliminovat – například šetří tak, že odhlásí kabelovou televizi nebo přestane nakupovat přes internet. Milovník hojnosti touží po rozmanitosti a různorodosti – například získává peníze tím, že začne pracovat na volné noze nebo se učí správně investovat.

JSEM DOKONČOVACÍ, NEBO ZAHAJOVACÍ TYP?

Některým lidem víc vyhovuje, když dokončují, než když začínají – což platí doslovně i v přeneseném slova smyslu. Dokončovací typ miluje pocit dovedení projektu až do konce a je rozhodnutý využít poslední kapičku šamponu. Zahajovací typ cítí vzrušení, když se odstartuje nový projekt, a moc ho baví otevírat novou tubu zubní pasty.

Já jsem dokončovací typ, Jamie je zahajovací typ. Nedávno jsem otevřela kuchyňskou skříňku a uvnitř byly čtyři sáčky müsli – všechny otevřené. Když jsem je ukázala Jamiemu a rezolutně prohlásila, že další pytlík otevře, až dojí ten předchozí, začal se smát a pár týdnů se pak dobře bavil tím, že přede mnou jako by otevíral další sáčky. Coby dokončovací typ mám příjemný pocit, když vyndám poslední vejce z ledničky, nebo cítím podivné uspokojení, když se něco rozbije a doslouží. Chvíli jsem nechápala, proč jsem šťastná, když se roztrhal potah na sedačce nebo když jsem proděravěla staré ponožky, a pak jsem si uvědomila, že příčinou je to, že mi vyhovuje, když něco končí.

Na právnické fakultě jsem měla profesora, který byl naopak zahajovací typ a často mi říkával: „Pořád píšu nové články nebo připravuju nové kurzy. Mám tolik poznámek, že už nestíhám procházet hotové věci. A v lednici mívám vždycky několik otevřených sklenic s hořčicí.“

Pokud víme, jestli jsme zahajovací, nebo dokončovací typ, můžeme si vytvářet návyky, které nám nejvíc vyhovují. Například když jsem si chtěla zvyknout na pravidelné psaní, založila jsem si vlastní blog a přispívám do něj šestkrát týdně. A tím to pro mě končí. Jeden můj známý je zahajovací typ – koupil si tři sta URL adres, spravuje dvanáct webových stránek a pořád si říká, že by měl vytvořit ještě další. Vyhovuje to jeho touze rozjíždět něco nového. Já ráda cvičím v posilovně, kde dvacet minut zvedám činky, a pak končím, protože nic jiného se tam dělat nedá. Zahajovací typ má radši posilovny, kde může přecházet k různým strojům a cvičit.

Dokončovací typ se zaměřuje na schopnost něco dodělat, a proto bývá při vytváření nových návyků hodně obezřetný. Zahajovací typ si s velkým optimismem říká, že je schopný přijímat další a další návyky.

MÁM RADŠI ZNÁMÉ, NEBO NEZNÁMÉ VĚCI?

Někteří lidé mají rádi to, co důvěrně znají, zatímco jiní milují vše nové. Já patřím jednoznačně do prvního tábora. Ráda znovu čtu své oblíbené knihy a pořád dokola se dívám na stejné filmy. Víceméně každý den jím stejné jídlo. Těší mě vracet se na místa, která jsem už někdy navštívila. Ale jsou lidé, které baví objevovat nové věci.

První typ přijímá návyky mnohem snáze, pokud je s nimi důvěrně obeznámený. Když jsem nastoupila na právnickou fakultu, bála jsem se chodit studovat do knihovny, a tak jsem si ji nejdřív několik dní jen procházela, abych měla příjemný pocit, až si tam budu muset sednout a studovat. Když jsem začala psát blog, prožívala jsem zpočátku hrozné chvíle, protože jsem neznala přesný postup. Ale donutila jsem se pracovat na blogu každý den, takže se z neznámého stalo známé a dnes už to dělám naprosto automaticky.

Milovníci nového přijímají návyky mnohem snáze, pokud nevypadají až tak moc... jako návyky. Jeden chlapík se mi přiznal: „Otravuje mě, že musím chodit do práce, kde pořád vidím stejné tváře, a tak alespoň jednou týdně pracuju jinde, abych měl nějakou změnu.“

Tenhle typ lidí dokáže lépe zvládat sérii krátkodobých aktivit se zaměřením na upevnění určitého vzorce chování – vyhovují jim například měsíční termíny –, protože si neradi vytvářejí trvalý automatický návyk. Jedna čtenářka mi řekla: „Ráda plánuju běžné záležitosti a vytvářím návyky s představou, že vše bude fungovat, ale pak se dostaví další myšlenka, jako bych cítila vnitřní odpor a nechtěla jsem dělat totéž pořád stejně. Nové věci jsou pro mě úžasnými stimuly.“

JSEM AMBICIÓZNÍ, NEBO NEAMBICIÓZNÍ?

Vědci Tory Higgins a Heidi Grant Halvorsonová ve své podnětné knize Ohnisko (Focus) uvádějí, že lidé z hlediska svých cílů buď touží po vyšší pozici, nebo se jí podvědomě brání.

První typ se zaměřuje na úspěchy, na další postup a na zisky a touží po lásce, pochvalách a radosti. Plni nadšení a optimismu jdou za svým cílem. Naproti tomu druhý typ se soustředí na plnění povinností, snaží se vyhnout ztrátám a minimalizovat nebezpečí, bolest či kritiku. Jsou ve střehu, aby mohli zabránit případným problémům a obtížím.

Dobré návyky jsou zrcadlovým odrazem špatných návyků. Člověk by například chtěl „nejíst nezdravě“ nebo „lépe se stravovat“ nebo „déle spát“ nebo „nebýt večer tak dlouho vzhůru“.

Ambiciózní lidé recyklují odpad, protože chtějí chránit životní prostředí, zatímco neambiciózní lidé to dělají proto, aby nedostali pokutu. U různých lidí platí různé argumenty a je velmi užitečné vymezit návyk tak, aby danému jedinci vyhovoval.

MÁM RADŠI MALÉ, NEBO VELKÉ KROKY?

Mnoho z nás lépe přijímá návyky, když začneme pomalu a kráčíme dětskými krůčky vpřed. Řada menších úspěchů nám dodává sebejistotu a odvahu pokračovat. Významný psycholog B. J. Fogg mluví o „drobných návycích“. Člověk například udělá jeden dřep denně nebo přečte jednu stránku a malými krůčky jde po cestě vedoucí k udržení návyku. Pomalé hromadění drobných úspěchů je velmi povzbudivé – a zvladatelné. Díky skromným změnám je možné nový návyk snáze přijmout a také se vyvarovat pocitu vyhaslosti, jenž se může dostavit, když se snažíme co nejrychleji udělat několik velkých změn najednou.

Díky malým krokům si zároveň zvykneme začleňovat nové návyky do vzorce dne. Návyk na návyk je mnohem cennější než samotný návyk. Například když si zvyknete denně kontrolovat výdaje, je to lepší, než když je po určité době složitě zjišťujeme. Udržování návyku se tím upevňuje a uchovává. Já píšu každý den, třeba jen jednu větu, abych tento návyk pořád posilovala. Když jsem se na střední škole snažila začít běhat, nejdřív jsem zvládla doběhnout ke třetímu domu a běžela jsem zpátky. Pak jsem přidala další dům a po určité době jsem dokázala uběhnout několik kilometrů. Pomocí malých zvládnutelných kroků jsem si na běhání zvykla natolik, že se z něj stal návyk.

Nicméně je pravda, že některým lidem víc vyhovuje mnohem ambicióznější jednání. Občas bývá snazší udělat velkou změnu než malou, přestože to odporuje intuici. Pokud se návyk mění hodně pomalu, člověk může ztratit zájem, podlehnout stresu nebo si řekne, že ona změna není až tak důležitá.

Zásadní změna vytváří energii a odhodlání, jež nám pomáhá rozvíjet návyky. Steve Jobs to vystihl: „Nesmírně si vážím postupného zlepšování a také jsem o něj v životě usiloval, ale zároveň mě vždy přitahovaly mnohem převratnější změny. Ani nevím proč.“ Moje spolubydlící na koleji se řídila podobnou zásadou: „Udělej všechno hned.“

Jedna čtenářka citovala větu z knihy Firmy, které přetrvají (Built to Last), jejímiž autory jsou James Collins a Jerry Porras: „Stanovte si velké, složité a smělé cíle. Já se tomu bránil mnoho let v domnění, že budu-li mířit moc vysoko, určitě neuspěju. Ale neuvědomoval jsem si, že směřování vzhůru je úžasná motivace.“

Jednoduchá nečekaná otázka občas dokáže objasnit určitý skrytý aspekt života. Například otázka typu „Máte tendenci svalovat vinu na druhé, nebo spíš obviňujete sebe?“ mi poskytne nový pohled na sebe samu. Ve snaze odhalit odlišnosti lidských povah jsem sestavila přehled krátkých otázek, které mi pomáhají poznávat sebe, abych byla schopná návyky lépe přizpůsobit své povaze.

Jakým způsobem trávím svůj čas

• Kdy mám během dne nejvíc energie? Kdy jsem nejunavenější?

• Přebíhám rychle od jedné činnosti k druhé, nebo mi víc vyhovuje pozvolný přechod?

• Které mé aktivity jsou časově náročné, ale zároveň obzvláště přínosné nebo podnětné?

• Chtěl/a bych trávit víc času s přáteli, nebo se věnovat sobě?

• Mám ve svém diáři naplánováno něco, na co se hodně těším?

• Co můžu dělat několik hodin, aniž by mě to nudilo?

• Jakým činnostem jsem se s oblibou denně nebo alespoň jednou týdně věnoval/a, když mi bylo deset let?

Jaké jsou mé hodnoty

• Co mě nejvíc uspokojuje: úspora času, peněz, nebo energie?

• Jsem nervózní, když se chovám jinak než ostatní, nebo mě to stimuluje?

• Vynakládám hodně času na něco, co je důležité pro někoho jiného, ale pro mě ne?

• Kdybych měl/a pět set dolarů na zábavu, jak bych je utratil/a?

• Poslouchám odborníky, nebo se snažím sám/sama přijít věci na kloub?

• Když utratím peníze za určitou činnost, jsem pak víc, nebo méně odhodlaný/á se jí věnovat?

• Chtěla bych, aby mé děti vedly takový život, jaký mám já?

Mé současné návyky

• Podléhám špatným návykům spíš ve skupině, nebo když jsem sám/sama?

• Kdybych mohl/a jen tak, jako zázrakem, změnit jeden svůj návyk, který by to byl?

• Kdyby lidé v mém okolí mohli změnit jeden můj návyk, který by si asi vybrali?

• Které z mých návyků by měly přijmout mé děti? A které raději ne?

Až ve chvíli, kdy jsem si položila otázku: „Mám ve svém diáři naplánováno něco, na co se hodně těším?“ jsem si uvědomila, že můj čtenářský kroužek hrál zásadní roli při udržování návyků spojených se zábavou. V jedné skupině jsme četli knihy pro mládež a ve třech dalších jsme četli knížky pro malé a trochu větší děti. A už jen samotný fakt, že jsem byla jejich součástí, mi pomáhal posilovat některé cenné návyky. Podnítilo to mou touhu po čtení (Sedm základních návyků, č. 4: odpočívat, relaxovat a užívat si života), vyhledávám nové knihy a nečtu jen své oblíbené, k čemuž mívám občas sklony (Sedm základních návyků, č. 5: realizovat svá rozhodnutí a nic neodkládat), a navíc se setkávám s novými lidmi a plánuju si pravidelná setkání s přáteli (Sedm základních návyků, č. 7: věnovat větší pozornost vztahům).

Čtenáři se mě často ptají: „Jaké návyky jsou nejlepší?“ Jako by existovala jedna cesta, po níž by měli jít úplně všichni. Hodně se diskutuje o tom, které návyky podněcují kreativitu a produktivitu, nicméně podle mě to nejlépe objasňuje kniha Každodenní rituály (Daily Rituals), v níž Mason Currey rozsáhle zkoumá pracovní návyky 161 spisovatelů, hudebních skladatelů, umělců, vědců a filozofů. Tito výjimeční lidé měli a mají různé návyky, ale všichni si uvědomili, které návyky jsou vhodné právě pro ně, a proto by je měli dodržovat.

Někdo je zvyklý vstávat brzy ráno (jako Haruki Murakami) nebo pracovat pozdě do noci (jako Tom Stoppard), někdo žije celkem předvídatelně (jako Charles Darwin) nebo bouřlivě hýří (jako Toulouse-Lautrec). Někdo všechno věčně odkládá (jako William James), někdo pracuje zcela pravidelně (jako Anthony Trollope). Někdo potřebuje k práci ticho (jako Gustav Mahler) někdo miluje ruch a shon (jako Jane Austinová). Někdo popíjí alkohol (jako Friedrich Schiller) nebo pije hodně kávy (jako Kierkegaard). Někdo pracuje mnoho hodin denně (jako H. L. Mencken) a někdo se práci věnuje pouhých třicet minut (jako Gertrude Steinová).

Žádný zázračný recept neexistuje – ani pro nás, ani pro lidi z našeho okolí. Nikdy nebudeme kreativnější a produktivnější díky tomu, že budeme napodobovat návyky druhých, což platí i o návycích géniů, a proto je tak důležité poznávat sami sebe a zjišťovat, které návyky jsou pro nás nejpřínosnější.

PILÍŘE NÁVYKŮ

Strategií, jež nám pomáhají měnit návyky, existuje celá řada, nicméně čtyři z nich vyčnívají vysoko nad ostatní: Monitorování, Základ, Plánování a Odpovědnost. Jsou natolik běžné a známé, že je většinou bereme jako samozřejmost – ale jsou nesmírně cenné. Chceme-li využívat tyto nepostradatelné pilíře návyků co nejlépe, musíme brát v úvahu vše, co jsme se o sobě dozvěděli během procesu sebepoznání. Například strategie plánování funguje u většiny lidí – ale ne u rebelů. Strategie odpovědnosti také funguje u většiny lidí – a pro dobráky je naprosto nezbytná. Všechny strategie jsou vzájemně propojeny.

ZVLÁDÁME, CO VNÍMÁME

MONITOROVÁNÍ

Celý náš život, pokud ho pojímáme jako daný celek, se vyznačuje spoustou různých návyků – praktických, emocionálních, intelektuálních –, jež jsou systematicky uspořádány v náš prospěch či neprospěch a vedou nás neodvratně vstříc osudu.

– WILLIAM JAMES, Hovory k učitelům a žákům

Monitorování je prvním ze čtyř pilířů návyků, protože má doslova zázračnou moc. Nevyžaduje žádné změny, nicméně často k nim vede. Jak se říká, „co máme pod dohledem, to zvládáme“, a díky bedlivému monitorování vlastní činnosti se můžeme zlepšit například ve stravování, pití, cvičení, práci, sledování televize nebo používání internetu či utrácení peněz – v podstatě ve všem. Když sledujeme své jednání, rozvíjíme schopnost pozorovat a vnímat sami sebe, čímž zároveň posilujeme sebeovládání. Je to něco jako tachometr, který řidičům říká, jak rychle jedou, a případně je upozorňuje, že by měli zpomalit.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvyk není železná košile.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.