Obsah

Přece předsevzetí

Znamení

Druhé ledny

Alpy za babku

Funkční období

Odsouzená

Václav

Rodinný víkend

Jarní kolekce

Baví nebaví

Hody hody New York.

Fanda

Podle zásluh

Výstraha

Poprvé

Za vším hledej kabelku

Sedící dorota

Přechod do reality

Šlendrián

Mateřská láska

Náhodný výběr

Chicago

Láska prochází snem

Terorista

Úděl

Světáci

Bezprostředně

Úchylky

Holobrad učí bradáče

Svoboda

Zapadávání

Ponor

Mezi faktory

Soudy

Je to ve hvězdách

Nevěra

Retro

Až po ohláškách

Čas spokojenosti

Fajfky

Sliby a slipy

Vlastní řady

Noční pohotovost

Safari taky

Osuška

Muž, kterému vytrhli osmičku

Příště

Tvarosloví

Pozor…

Cíl je cesta

Kult dítěte

Auto na bubble tea

Čekání na stříbrné svatby

Contrada della Selva

Vlečka

Oplátky se nepečou

Reportáž psaná na zahrádce

Pokušení

Invaze neinvazivních metod

Nastupovat

Investice

Ve víně je sranda

Kurorty

Inspirační teorie

První dojem

Předvánocí

Exkavátor oboustranný

Napravení

Budoucí čas

Obsah:

vyd. Jonathan Livingston, s.r.o., 2016

© Vendula Pačesová

Cover © Kryštof Doležal

ISBN epub 978-80-7551-023-5

ISBN mobi 978-80-7551-024-2

ISBN pdf 978-80-7551-025-9

˘

Drž mě za ruku, když jsem smutná.

Drž mě za ruku, když šílím.

Drž mě za ruku, když stůňu.

Drž mě za ruku, když se raduju.

Drž mě za ruku, jak to jen půjde.

Pro F.

Přece předsevzetí

„Big prdel!“, vykřikla spontánně Indonésanka při thajské masáži. Při mé masáži! Zrovna jsem se začala prolínat s lehátkem a v mysli měla blažený pocit, že se netrápím žádným předsevzetím. A bylo po všem. Hlavou začalo poletovat stahovací prádlo.

Nechtělo se mi letos začínat, ale byla jsem cvičit. Ne moc, ale byla. Na těch strojích a v úboru jsem ještě tlustší než v civilu. Jak se mi má chtít? Dvacet minut na chodicím páse, pět kilometrů z kopce na rotopedu, dřepů udělat kolik, mi je let, a s veslicí pohnout tolikrát, kolika bych se chtěla dožít. Natahala jsem si sedmdesát a najednou se mi nechtělo přestat. Ruce mám vytrénované z nákupů, tak jsem vytočila dvě sta. Nesmrtelná teta! Dolní končetiny mi ušetřila dcera. Řekla, ať dělám dřepy podle jejího věku a ona oddřepuje ten můj. Konečně jsem našla místo, kde se čas vleče. Škoda, že se tam cvičí.

Nechtělo se mi letos začínat, ale píšu. Ne moc, ale píšu. Zlepším se, zhubnu a nebudu se mračit. Jo, a dám lojovou kouli sýkorám.

Znamení

Potřebovala jsem dostat nové zrcadlo do starého rámu. V sídlištní provozovně přijali mou zakázku s tím, že toho mají moc. Koncem ledna si prý mohu přijít. Přišla jsem posledního. Místo sklenářství bylo barevné čínské bistro. Kůň. Jmenuje se Kůň. Odpovědný vedoucí: Nguen. Kde je můj rám a Sklenářství Černý, mi nikdo říct nechtěl. Nebo neuměl. Přece neodejdu s prázdnou? Vzhlížím bezradně k nafoceným talířům.

„Prosim, pani.“„Je to vepřové nebo kuřecí? “„Osum pokladů, pani. “Chce mi snad začátek čínského roku něco napovědět? Jsem blíženec. Jsem taky kůň, za svobodna jsem se jmenovala Černá a na horoskopy nevěřím. Umím si představit, jak některé vznikají. Vzpomínám na rozhodování spolužačky Věry v hodině evropské literatury. Měla k dispozici papír plný frází, z kterého každý měsíc spřádala „osudy“.

„Dejte pozor na nachlazení. Ve vztahu vás mohou potkat drobné neshody. A nevyhnutelně si kupte nové boty. “ Pár štěstítvorných vět. Potěšit, povzbudit a malinko postrašit. Odhaleno. Rozluštěno. Splněno. Vyděláno.

Náhody od smažených nudlí mě donutily zjistit si, že mi nastává rok plný energie a správný čas na nové začátky. Mně se ale nechce začínat ani šálu plést, je odpoledne, jsem v posteli a přemýšlím, že pověsím psaní na hřebík místo toho zrcadla.

Druhé ledny

„Začátky všech věcí jsou malé.“ Aurelius.

Platí to o začátku roku? Minimálně játra a břicho mám větší. Taky mám obrovskou hromadu špinavého prádla, protože na konci starého roku se mi zastavila pračka. Po osmi letech se úplně sjely uhlíky. Bohužel. Jediné, co by mě teď naplňovalo, je naplnit pračku. Prát a nechat prát.

Letos zase toužím zhubnout. V jedenáct dopoledne spřádám plány. V posteli a se zbytky cukroví. Štve mě, že se džíny nevytahují o tři konfekční velikosti. Štve mě, že moje trička nemají charakter stahovacích kalhotek. Štve mě, že zapínání všech košil připomíná sněhuláka z pěti koulí. U krku mi sedí, ale je to jen otázka času a majonézy. Vypadá to, že jediná možnost je tělocvik. Preventivně si musím koupit kloubní mazání a usmívat se na recepční v rehabilitačním středisku.

Bůh ví, co měl ten Aurelius na mysli. Třeba to říkával paní Aureliusové.

Alpy za babku

Inzerát v Mladé frontě. Psal se prosinec, rok osmdesát devět. Měli jsme hlad po všem, co nabízel západ. Přihlásili jsme se na zájezd a čekali, co se bude v lednu dít.

Na srazu, kolem starého autobusu Karosa, se pomotávalo dvacet lyžařů. Řidič z něj škrábal poslední zbytky loga CKM a vedoucí zájezdu nosil do útrob autobusu konzervy, polévky a další instantní potraviny. Zájezd byl totiž s polopenzí.

V autobuse chybělo zadních šest řad sedadel. To byl prostor pro spaní. Když se první noc zavelelo, že se jde spát, nastal zmatek a strkanice. Desátý den už každý věděl, kam on i jeho batoh patří. Seznámení proběhlo společenskou hrou na plížáka. Leželi jsme ve spacácích, figura vedle figury. Poslední se převalila na svého souseda, navzájem se představili, připili na tykání a přesunuli se na dalšího souseda. Až se všechna těla vrátila na své místo, byl konec hry.

Ráno jsme označkovali okolí autobusu, vodou z kanystru provedli hygienu a oblékli se do lyžařského. No, lyžařského… Nikdy jsem tak nevybočovala, jako tenkrát v rakouských Alpách. Na parkovišti řidič připravil snídani na propanbutanovém dvouvařiči a do kapsy každému strčil tatranku ke svačině. Vytvořili jsme si skupinky po šesti, koupili čtyři permanentky, abychom dvě hodiny lyžovali a hodinu odpočívali. Z českých hor jsme byli zvyklí víc stát než lyžovat, a ještě jsme ušetřili šilinky.

Po večeři (pokud se chalupářský guláš nevylil po autobuse) jsme přejeli do jiného střediska. Malebné lázeňské městečko Bad Gastein. Zaparkovali uprostřed náměstí a zahráli si opět na plížáka. Tentokrát do sprchy místní ubytovny. Po koupeli řidič přitopil. Kouř a hluk přivolal místní policii. Ještě nás – revolucionáře tolerovali. Snad nám i fandili. Dostali jsme přátelskou radu, ať tu naftovou bestii zkrotíme, a popřáli nám dobrou noc.

Byla jsem ze všech těch kopců, lanovek a vůbec celého Rakouska tak vyvalená, že jsem vůbec nevnímala převlékání se, sušení a spoustu dalších úskalí života v autobuse. Dodatečně se obdivuji. Svoboda byla tehdy opojná, i když nedůstojná. Taky jsem byla zamilovaná. Šla bych s ním na kraj světa! Poletím s tebou na Maledivy!

Funkční období

Svého cíle jsem si vědomá už od startu. Být matkou. Být manželkou. To asi není cílevědomé… Doma se všichni tváří, že už mě nepotřebují. Jelikož nenajdou ani myčku nádobí, svou důležitost nevzdávám. Při rozměrech mého oblíbeného spotřebiče se bojím, že jednou přehlédnou i mě. Končím s hubnutím. Stejně mi to nejde. Navíc mám neustálou potřebu obhajovat se před hubenými a chuť vytahovat se na tlusté. Hubnutí mě deformuje. Kdy už mě bude hubnutí hubnout? Proč zamilovanost do jídla také neskončí po dvou letech?

Nejvíc nepotřebná připadám dceři. Je jí osmnáct a je dospělá. Jen když touží obejmout a sdílet, bývám znovu mámou. To se neodmítá. Dobře snášena jsem také při vaření, při odvozu na místa určení a při nákupech. Ale tam jen někdy. Musí být naladěná na moji frekvenci. Většinou vysílám OVM (otázky Venduly matky). Konečně jsem zjistila, proč chce chodit po mé pravé straně. V levém uchu má sluchátko. Nastálo. Jen přidává a ubírá hlasitost.

Nikdy mi nevadilo rozdělení na ženské a mužské role. Jen jsem si nemyslela, že budu tak poctivě praktikovat. Jsem ortodoxní. Naštěstí i můj muž je tohoto vyznání. Odjel s kluky na víkend lyžovat. Zapomněl si bundu. Čí je tohle vina? Když mi nezmrzne a dcera si občas ztlumí muziku, dám to!

Odsouzená

Začátky jsou těžké. Můj začátek roku nebyl výjimkou. Byla jsem marod. Teploty mě dostaly do bezčasí a ložnice. Horečku jsem naposledy setřásala, když jsem byla čerstvá matka. Letos je tomu osmnáct let. Už jsem zapomněla na divoké sny, na neschopnost těla vzít do ruky hrnek s čajem. Na váhový sešup bez práce. Byla jsem postelovým vězněm svých blízkých.

„Uvařím ti čaj. Kde máme čaj? Vážně? Myslel jsem, že je ve druhém šuplíku. Jaký chceš? Černý? To je který? Jak vypadá? Kolik se dává pytlíků? Do jakého hrnku? Nemá varná konev nějakou rysku? Ono se to zapíná nahoru? Hm, u té staré to bylo určitě obráceně. Sladíš? Vážně nechceš aspoň kostku? Už to mám vyndat? Chceš do toho citron? Ne? Ale měla bys.“ Děkuji za manželovu péči, ale dám novou kabelku za soběstačnost!

Po dvou týdnech jsem čekala zlom. Poznámky v kalendáři lákaly do akce, jenže marodivý duch mě pořád ovládal. Nechtělo se mi lyžovat, kouřit, chodit mezi lidi, číst. Byla jsem jako ozdoba vánočního stromku na Tři krále. Úplně zbytečná.

Václav

Dnes bude ovar. Chci strouhat křen, abych mohla plakat a nemusela nikomu vysvětlovat proč.

Vzdávám se svátku svatého Valentýna! Nechci slyšet ani připomínku. Strhávám zbloudilá srdíčka z lustru. Před čtyřmi lety byl zamilovaný jinde, před třemi rebeloval, že americký svátek slavit nehodlá, vloni zapomněl a letos jde s kluky na pivo. Právě přišla stručná zpráva.

Dvacet let manželství mi dává jistotu, že nejsme zamilovaní. (Na letošní výročí taky zapomněl.) Dávno ví, kdo byl svatý Valentýn. Ví, od kdy se tento evropský svátek datuje, ví, jak legenda vznikla. Přesto každý rok odmítá. Nechtěla jsem dostávat růžové medvídky, jen mi to přišlo jako příležitost. Příležitost vyjádřit jednou za rok pocity, které se alespoň vzdáleně podobají pocitům zamilovaných.

Mezinárodní den žen zkazili komunisti. Souhlasím s jeho argumenty. Nepřipomínám. Ale kytky mám ráda. Dokonce i karafiáty. Jsem mezinárodní žena!

Na den matek čekám pozornost spíš od dcery. Jenže ta se po dostudování mateřské školy pochlapila. Už nenosí přání nakreslená voskovkou ani růže umotané z ubrousků. Nenosí nic. Nikdy.

Nehodím se do žádného svátku.

Rodinný víkend

Manžel je na golfovém výletě v Barceloně. Nejsem z toho nadšená, protože mi – jako zapálený lyžař – tvrdil, že v lyžařské sezóně nehodlá jezdit na přiblblé výlety do měst. Přibalila jsem mu do kufru dvoukilové dřevěné srdce, aby věděl, kolik váží láska, a v sobotu jsem v obchodním centru zařídila, aby poznal, kolik stojí.

Večer jsem šla s chlapy na jedno. Dala jsem si čtyři fernety.

Dcera je pro změnu na horách. Často mi bývá smutno po mojí holčičce. Jak bych ji chtěla obejmout… Jenže je daleko. Často ve svém pokoji. Se svým facebookem. Prohlížím staré fotky. Často. Pověsila jsem do koupelny obrovské tablo z jejích nejmilejších obličejů. Pomáhá to. Dokud se fotky nezhmotní. Chodí preventivně zamračená. Všechna její veselost uvízla na síti.

Jarní kolekce

Jaro je tady! Stromy pučí, zelená se tráva a ptáci zpívají. Příroda se nám probouzí…

Takhle nějak začínají všechny články s ilustračním fotem pampelišky. Po tom, co jsem viděla svoji fotku v plavkách z letošní velikonoční dovolené, bude mít moje charakteristika jara trochu tmavší odstíny. Co je větší klišé?

Okamžitě po návratu jsem přestala jíst. Jeden den. O večeru nemluvím. Druhý den jsem šla cvičit. Trochu jsem se zapotila a měla velký hlad. Třetí den projíždím internet, jestli mi neutekla nějaká zázračná metoda hubnutí, a hned potom vyrážím na túru po obchodech. Dřív jsem kupovala oblečení s tím, že do toho zhubnu. Teď pořizuju větší a za pár měsíců mi to perfektně sedí. Už ani zrcadla v kabinkách mě nešálí. Ostré světlo odhalilo shluk zarudlých pupínků na tváři. Copak nestačí, že jsem tlustá? Nakupování je zlo. Proč mě neškrtí kabelka? Obavy, že neodhadnu, co se hodí nosit ve zralém věku, jsou také pryč. Mladistvá móda se nedělá v mých velikostech. Jen do mě se širokou, batikovanou tunikou!

Nešťastné bloumání po svršcích mělo přeci jen šťastný konec. Poprvé ve svém životě mám triko Hugo Boss. Budu ho muset nosit naruby, aby byla vidět značka. Možná tak bude zajímavější. Měli moji velikost! Radost se mnou sdílela i iksesková prodavačka a za nákup mi dala klíčenku. Zbylo mi na macešky. Přes špinavá okna nevidím a manžel je na golfu. Jaro je tady!

Baví nebaví

Vždy kolem Vánoc píšu o Vánocích. O Velikonocích nikdy. Možná proto, že mě ty svátky nebaví. Já vím, že vstal Ježíšek z hrobu a že je to víc, než když se narodil, ale mě nebaví lidové zvyky. Nebo konkrétněji – nesnáším pomlazování svého zadku spletenými klacky.

Není to, co to bývalo. Dalo by se říct o všech oblastech mého života, ale jen v tomto případě křičím: sláva! Jako vesnické děvče jsem byla bita celé koledovací dopoledne. Jen jsem se hnula, udeřil přiopilý „ogar“. Co si pamatuji, se mí koledníci tváří pořád stejně. Spokojeně. Legalizace výprasku je baví. Ve městě i na vsi. Mého muže jsem už několikrát pomluvila, že zapomíná na svátky, výročí a jinak důležité dny. Na mrskání ne.

Vybavuje se mi naše holčičí diskuze o partnerech, jak nám nerozumí, jak usínají, odcházejí, chrápou a všelijak se projevují. „Ale nebijí nás“, končíme pokaždé veselým, tak trochu vítězným přípitkem. O Velikonočním pondělí lze pozorovat, jak by chtěli. Nikdy nejsou tak nadšení, když dostanou vejce natvrdo! Obarvím jich pár, zaseju osení, koupím petrklíč a budu čekat na tradice. A na Vánoce.

Hody hody New York.

Celou cestu na letiště škytám, ale to je ten nejpříjemnější projev kocoviny. Jet lag a hangover – dva anglické výrazy, které nezapomenu. Na New York! God Bless America! Na šťastný let! Na návrat! A ještě pár dalších přípitků… Nemělo cenu jít spát. Usnuli jsme.

Za půl hodiny z nás dcera stahuje peřinu a křičí, že za chvíli musíme jet. Dlouho jsem promýšlela, co si vezmu na sebe, a teď beru, co najdu. Manžel si vzal patery džíny, štos triček na spaní a jinak nic.

Přes imigrační kontrolu v Amsterodamu nás převedla dcera. Doufala, že dlouhým letem vyvětráme víno, whisky i rum. Máma s tátou to splnili. Očistu vzali důsledně a rovnou z letiště vlezli do postele v padesátém šestém patře. Bydleli tak nízko, že se nemuseli zdržovat zbytečnými pohledy z okna. Na všechny strany byla jen blýskavá okna protějších mrakodrapů.

Ráno, svěží, s mapou a foťákem, připraveni na startovní čáře. New York je plnič snů, přemožitel únavy, bizarní divadlo, mistr v dívání se vzhůru, přítel, který nikoho nechce znát… a pro mého muže učitel jízdy hromadnou dopravou. „Ty pojedeš metrem!“ řekla kategoricky recepční, když se snažil objednat taxi do Bronxu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapadávání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.