DŮM

Intermezzo

Dům patřil starším. Byl to jejich domov. Vychovatelé zde byli proto, aby v něm udržovali pořádek, učitelé, aby se starší nenudili, a ředitel, aby se učitelé nerozutekli. Starší si ve svých ložnicích mohli klidně rozdělávat ohně a pěstovat si ve vanách halucinogenní houby a nikdo jim to nemohl zakázat.

Používali výrazy jako „paprsek mých kol“, „chronická kostní křivice“, „aktivně přítomné části těla“ a „šilhat na bohoslužbu“. Byli zarostlí a pestrobarevní. Nastavovali ostré lokty a měřili si okolí mrazivými pohledy. Jejich negativní energie rozechvívala skla v okenních rámech, ovšem kočky si v ní libovaly a pokrývaly se jiskřivou aurou. Uzavírali spolu sňatky a osvojovali si jeden druhého. Neexistovala naděje proniknout do jejich světa. Vymysleli si ho sami. Svůj svět, svou válku a své role.

Kvůli čemu ta válka začala, to už si nikdo nepamatoval. Ale všichni byli buďto lidmi Maura, anebo lidmi Lebky, dělili se na černé a rudé, jako šachové figurky. Před každou jejich rvačkou Dům trnul a se zatajeným dechem vyčkával. Mladší byli před rvačkami zavíráni do jejich ložnic, proto pro ně byla jejich střetnutí palčivým a provokujícím tajemstvím za dveřmi, zamčenými na dva západy. Něčím úžasným, k čemu ještě sami musejí teprve dorůst. Zoufale drásali zámky a špicovali uši v napětí, jak tyto bitvy dopadnou. Ale končilo to pokaždé stejně – starší zapomínali odemknout dveře a mladší tak zůstávali zajatci svých ložnic až do rána, do příchodu vychovatelů. Jakmile se dostali ven, hned utíkali slídit na bojiště a hledat stopy, jenomže žádné tam už nikdy nebyly. Detaily se dozvídali až později, ze zaslechnutých útržků cizích rozhovorů. A potom se velká hra starších načas stávala součástí jejich malých her na dvoře, kde se pořád dokola omílala, dokud všechny neomrzela.

Koník se po špičkách krade kolem dveří patnácté ložnice jako nepřátelský zvěd. Z pokoje se ozývají hlasy. Náhle všechny jako na povel umlkají a v nastalém tichu je slyšet pouze tlumený chrapot. Koník nakukuje pootevřenými dveřmi.

Fialový Maur sedí docela blizoučko, zády ke dveřím. Koník si jako očarovaný prohlíží jeho šíji. Kdyby měl někdo na sobě miliardu tetování, která by se promíchala a překrývala, vypadal by jeho krk zrovna takhle zvláštně. Růžové uši na něm působí, jako by byly přilepené. Maur chroptí, vybublává ze sebe pichlavá slova, hlava se mu zachvívá a malé a růžové uši podobné krysím se pohybují samy od sebe. Koník se dívá na Maura, na opěradlo jeho vozíčku, jehož součástí je držadlo na deštník, skoba a spousta dalších nepochopitelných věcí, které na jiných vozíčcích chybí. Zaposlouchává se do chrapotu, ale vůbec ničemu nerozumí. Maurovi odpovídá brýlatý vozíčkář v pyžamu, ústa má přitom uctivě zakrytá dlaní. Najednou si všimne Koníka – oči má rázem kulaté a rty se mu zformují do podoby slůvka: „Kšá!“

Maurova kudrnatá hlava se začíná otáčet. Koník odskakuje ode dveří a jako vítr uhání chodbou. Je jediný z mladších chodících, kdo má zakázaný vstup do Maurových pokojů. 15, 14, 13. Ostatní tam chodit smějí, jenom on ne. V Maurových pokojích se člověk může stát nosičem toho či onoho, ohřívačem vody, čističem bot nebo umývačem nádobí. Může být také kráječem salámu na obložené chleby, které Fialový hltá v obrovských množstvích, jeden za druhým. Taková je cena za kontakty se staršími žáky. Pro ty, kteří své úkoly zvládají špatně, má Maur ve svém vozíčku schovaný řemen. Tento řemen se mladším zjevuje v jejich nočních můrách. Maurův řemen, samotný Maur a jeho hlas – vrzavý hlas Fialkové stvůry. Po návratu z jeho pokojů kluci Fialového svorně proklínají a navzájem si ukazují šrámy, které jim jeho řemen zanechal na dlaních.

Koník jim tajně závidí. Závidí jim jejich zranění, vyprávění a stížnosti, zkrátka všechno, co je spojuje v nenávisti vůči Maurovi. Jsou to jejich dobrodružství a jejich zážitky. On sám zůstává stranou.

Koník zpomaluje. Dál je území Lebky. Tři pokoje, díky kterým je na tom stejně jako ostatní kluci, protože dovnitř nesmějí ani oni, ani on. Jsou to pokoje, kolem nichž se i oni kradou po špičkách. Nikdy nebyli uvnitř, ale přesto o nich vědí úplně všechno. Vědí, že v jednom z nich nejsou postele, jenom matrace, které se každé ráno skládají jedna na druhou, až vzniknou dvě vysokánské matracové hory. Na vrcholcích těchto hor pak mastí dámu vozíčkáři. Podlahy jsou tam lepkavé a na parapetech stojí vyrovnané řady prázdných lahví. Sedí se zde na tenkých rohožkách z červené slámy. Tento pokoj obývá Lebka. Dravec s věčně přimhouřenýma očima, z jehož přezdívky ostatní mrazí – válečník, vůdce a živá legenda Domu. Idol všech mladších, hrdina jejich her, nedostižný vzor.

Vedle je ještě jedenáctá ložnice. Ta, co v ní stojí opravdická bambusová chýše. Hlavní ozdobou tu je Chromcova vodní dýmka; taky tu žije papoušek Zlatíčko, starý kakadu, jenž umí nadávat ve třech různých jazycích. Kluci mají přesně vysledováno, v kterých hodinách musí člověk procházet kolem otevřených dveří, aby spatřil hrbatého Chromce, jak sedí nad průzračným džbánem s bublající vodou.

Třetí pokoj je ten s nápisy na dveřích. Je v něm Stařec s krabicí s amulety a rybičkami v akvárkách. Stařec, který nemá rád ostré světlo. Pokoj je tajemnější než ostatní dva, protože jeho dveře jsou vždy zavřené. Když ho Koník míjí, představuje si pokoj i Starce v něm; je to pro něj jednoduché – už uvnitř byl a všechno viděl na vlastní oči. Bradou si zmáčkne amulet pod trikem a lituje, že nikomu nemůže vyprávět, co se mu tam přihodilo. Starcův dar ho přibližuje ke starším. Sílu, která se vyrovná Lebkově, nosí skrytě, schovanou přede všemi. Věří se mu v ni den ode dne obtížněji. Kráčí dál a odnáší si své tajemství, svou pýchu i utajované pochybnosti.

V Domě jsou ještě dvě smečky mladších chodících. Mají své pokoje, kolem kterých se Koník snaží nechodit. Smečka Pěvců se nachází ve stavu „studené války“ s Bordelovicemi. Ke skutečným rvačkám mezi nimi dochází jen zřídka, ale jedni i druzí pečlivě dbají na to, aby se nepřátelé nezdržovali na jejich straně chodby.

Obyvatele Prokletého pokoje takové maličkosti neznepokojují. Jejich místnost je považována za nejhorší proto, že má jako jediná z celého patra okna otočená ven, do ulice. Žijí v ní vyvrhelové. Vyhnanci z ostatních smeček. Jsou celkem čtyři. Koník občas mívá pocit, že Sportovec usiluje o to, aby takhle dopadl i on. Aby přešel do kategorie „prokletých“. Proto se k jejich pokoji nikdy nepřibližuje. Protože pokud se stane jedním z nich, neudělá už z něho Lebku ani ten nejlepší amulet na světě.

Dům připadá Koníkovi jako obrovský úl. V každé buňce je ložnice a v každé ložnici samostatný svět. Pak tu jsou ještě prázdné buňky tříd a heren, jídelen a šaten, ale ty nezáří do nocí jantarově medovými okny a to znamená, že je nelze považovat za skutečné.

Někdy se na dvoře zdržuje schválně až do pozdních hodin, aby si v nastalé tmě přepočítal živé buňky oken a zamyslel se nad každou z nich. Vždycky mu to v duši zanechává prazvláštní pachuť. Protože z celé té obrovské budovy úlu, jejíž okna září do noci, pro něho existují pouhé čtyři buňky. Čtyři malé světečky, do kterých má přístup. Losův pokoj. Starcův pokoj. A dva pokoje Bordelovic. Při tomto pomyšlení ho vždycky přepadne smutek. Až příliš dobře si uvědomuje, že Bordelovice nejsou jeho domov a že jeho domovem ani být nemůžou. Nechce se mu tam vracet ze tmy, nechce se mu tam odpočívat po vyučování a nikdo tam na něho nebude čekat, když se opozdí. Bordelovice jsou svět sám pro sebe. Pro mnohé skutečně představují domov. Oddělují si své postele a snaží se, aby nesly co nejvíc známek jejich přítomnosti, jako když si psi značkují své teritorium zápachem moči. Přišpendlují si na čelní pelesti obrázky, ze starých beden si vyrábějí police a rozkládají na ně své věci. Postel je pro každého něco jako osobní pevnost nesoucí všechny známky svého majitele. Jeho vlastní postel je holá a nijaká a on se necítí v bezpečí bez ohledu na to, zda na ní sedí anebo leží.

Za každým oknem je jeden pokoj a v něm žijí lidé. A ten pokoj je pro ně domovem. Pro všechny – jen pro mě ne. Můj pokoj pro mě není domovem, protože je v něm příliš mnoho cizích lidí. Lidí, kteří mě nemají rádi. Kterým je úplně jedno, jestli se k nim vrátím nebo ne. Ale Dům je přece tak velký. To se v něm vážně nenajde místo pro člověka, který se nerad pere? Nebo pro dva takové?

Z té myšlenky měl radost, jako by si právě uvědomil něco hrozně důležitého. Našel východisko. Vše, co potřebuje, je vlastní pokoj, ve kterém nebudou Sportovec, Suchar s Fňukalem, Siamci i všichni ostatní. To se ví, že kromě něho a Slepce tam bude bydlet ještě někdo. A mělo by jich být hodně. Vždyť všechny obytné místnosti jsou už dávno rozdělené. Každičké zákoutí, kde člověk může pobýt o samotě, je obsazené staršími. Což znamená, že to zkrátka musí být ložnice. A v každé ložnici žije přinejmenším deset lidí. Kdyby tak nebyli jenom dva, kdyby jich bylo víc… no alespoň čtyři! To by pak mohli zabrat ložnici, kde teď přespávají Králík, Háček a Bublina. Jenom tam nocují. Stačí si s nimi vyměnit místa a už dovnitř nikoho nepouštět. To by byla paráda!

Koník vzdychá. Jsou to všechno jenom bláhové sny. I kdyby se se Slepcem přestěhovali do poloprázdné ložnice, stejně pořád zůstane součástí Bordelovic. A bude-li se k nim někdo chtít přidat (například Hrbáč), Sportovec to nepřipustí. Místo, kde přespávají tři kluci z jeho smečky, je součástí Bordelovic stejně, jako smečce náleží ti tři spáči. Vlastně nejspíš nedovolí stěhování ani jemu a Slepci… Co si jen počít?

Třicet čtyři dní po své první návštěvě Koník znovu stojí přede dveřmi desáté ložnice. Přes triko má oblečený zelený svetr, na nohou místo letních tenisek normální boty, místo kabátku sametovou bundu se zipem. Rty se mu pohybují. Čte si nápisy. Snaží se tím uklidnit. Koník přistupuje až těsně ke dveřím a tiše na ně klepe špičkou boty. Stejně jako kdysi Slepec nečeká na odpověď, dělá krok zpět a patou bouchá do kliky. Dveře se otevírají a on vstupuje do pokoje. Místnost je šerá a prokouřená, připadá si v ní jako v dusném stanu.

Tajuplný třpytivý svět starších žáků nevoní hezky. Pokoj se od minula vůbec nezměnil. Čas se zde zastavil – zamotal se do neviditelných pavučin i do matných odlesků láhví, schovaných pod postelemi, usadil se na dnech nočníků i na křídlech hmyzu, přišpendleného ke zdem. Motýli, na světle tak krásní, jsou v přítmí všichni stejně černí a připomínají okřídlené šváby. Chlapec tají dech ve snaze zkrotit strach. Akvárium zeleně září, vzduchem pluje kouř. Pruhovaná matrace leží na stejném místě.

Stařec, zachumlaný do deky, k němu otáčí hubenou tvář. Má nasazené tmavé brýle, a tak jeho obličej vypadá ještě bělejší.

„Co tu děláš?“ ptá se. „Kdo ti to dovolil?“

„Přišel jsem se zeptat na Velikou sílu. Můžu?“

Stařec vraští čelo, jak se snaží rozvzpomenout. Když se mu to daří, objevuje se mu na rtech úsměv: „Posaď se. Ptej se. Ale buď stručný.“

Koník přistupuje ke Starcově matraci a sedá si k ní na bobek. Od jejich posledního setkání o měsíc zestárl, a to je ve věku, kdy děti rychle rostou, znát. Tvář má smutnou a vážnou, nos mu pokrývá zlatavý poprašek pih – otisků uplynulého léta.

Stařec kouří a trousí popel do záhybů deky. Matrace se skvrnami od vína. Popelníky s krajkovím pomerančové kůry. Oschlý obložený chleba na talíři. To všechno Koníka uklidňuje. Působí to na něj podivně domáckým dojmem. Odkašlává si.

„Tahle Veliká síla…“ říká nesměle. „Už ji necítím. Nevím proč. Není možné, že by se amulet rozbil? Já ho ale neotevíral, čestné slovo. Když jsem ho začínal nosit, něco v něm bylo. Ale teď už ne. Proto jsem přišel.“

Černá skla brýlí se v přítmí výsměšně lesknou.

„Doufal jsi, že dokážeš pohnout zeměkoulí? Tak potom jsi prostě jen naivní hlupáček.“

Chlapec na něho hledí úkosem, kouše se do rtu. „Nechtěl jsem pohnout zeměkoulí. Nejsem naivní. Prostě jsem tenkrát něco cítil a myslel jsem, že právě to je Veliká síla. A teď je to pryč.“

V očích ho pálí slzy. Zadržuje dech, aby je ovládl. Stařec, v němž se bezděky probouzí zájem, si sundává brýle: „Co jsi cítil? To já přece nemohu vědět. Pověz mi to a promluvíme si.“

„Bylo to jako… ruce. Ne tak, jako by se prostě zničehonic objevily, ale jinak. Jako kdyby klidně vůbec nemusely být. Jako kdyby to nebylo nic nezbytného.“ Koník potřásá hlavou a vsedě se houpe na patách. „Nedokážu to vysvětlit. Jako kdybych byl celý. Myslel jsem si, že právě tohle je ta Veliká síla.“

„Takže ty jsi byl úplný? Když jsi odsud vycházel?“

„Ano.“ Koník zvedá hlavu a s nadějí hledí do albínových višňových očí.

„A kdy to pominulo? Když ses vrátil do ložnice ke svým?“

„Ne. Bylo to tak v noci a ráno a pak ještě dlouho. Ale potom to zmizelo. Myslel jsem, že se to zase vrátí, ale nevrátilo.“

Starcovo bezbarvé obočí se chvěje: „A když jsi musel dělat něco, co sám nedokážeš? I tehdy ses cítil celý? Rozuměl jsem ti správně?“

Koník přikyvuje. Líce mu planou.

„Byl jsem jako pták,“ šeptá. „Jako pták, který dokáže létat. Chodí si po zemi, protože se mu to líbí, ale když se mu zachce… jakmile se mu zachce,“ opravuje se, „tak vzlétne.“

Stařec se k němu přes rohožku, talíře a popelníky naklání. Jeho tvář už není bílá jako sníh: „Cítil jsi, že dokážeš udělat všechno, co se ti zachce, kdy se ti zachce a jakmile se ti zachce?“

„Ano.“

„Chlapče, ty jsi unikát!“

„To ne já, to amulet!“ Koník téměř křičí.

„Ach ano, opravdu,“ opravuje se Stařec. „Málem bych na něj zapomněl. Zjevně se ukázal být mocnější, než jsem si myslel. Vůbec by mi nevadilo pro sebe vyrobit další takový. Škoda, že to nejde.“

„Proč?“ Koník se Starcem zcela soucítí.

„Takové věci se povedou jen jednou.“ Stařec rozmačkává nedopalek v popelníku. „Říkáš tedy, že přestal fungovat?“

Koník se netrpělivě vrtí na místě a olizuje si vyschlé rty.

„Proto jsem tady. Teda, nejdřív jsem zkoušel čekat. Doufal jsem, že se to třeba vrátí. Čekal jsem dlouho, ale pak jsem se rozhodl jít za tebou. Ty mi přece pomůžeš, viď že jo, Starče? Jedině ty ho dokážeš opravit.“

Stařec si náhle uvědomuje, že se nechal chytit do pasti. Nespokojeně křiví tvář a dívá se na hodinky.

„Rád bych ti pomohl,“ říká, „ale obávám se, že na to není čas. Naši budou za chvíli zpátky. A před svědky se takové věci neprobírají. Odložme to na příště. Třeba se síla mezitím sama od sebe vrátí.“

„Dneska dávají dva díly,“ připomíná Koník. Podezírá Starce, že se ho chce jednoduše zbavit, a jeho hlas proto zní slabě a mdle. „Je to dvoudílný film,“ opakuje tiše.

„Vážně? To jsem nevěděl.“

Koník vstává.

„Nedokážeš mi pomoct.“ Trhavě pohne rameny s pohledem upřeným na podlahu. „Myslel bych si, že to všechno byly jen žvásty, kdybych si nepamatoval, jaké to bylo na začátku. I ten lavor s vodou spadnul,“ dodává zoufale. „Když jsme se vrátili, ještě utírali podlahu. Copak se stává, aby se sešlo tolik věcí najednou? Náhodou? Nestává, nebo snad jo?“

„Nestává. Náhodou se nic nestává. Posaď se.“

Koník spěšně usedá, nohy skrčené pod sebou. Chmurný výraz Starcovy tváře mu dodává naději. Starší žáci jsou mocní a tajuplní. Jednoho dne bude jako oni.

„Ubližují ti ostatní? Vzpomínám si, že mi o tom Slepec říkal.“

„Teď už ne tolik jako dřív,“ odpovídá Koník pohotově. „Omrzelo je to. Akorát občas ještě malinko… otravujou.“

„Dobrá.“ Stařec sklápí řasy a přemítá. „Pověz mi znovu, jak jsi v sobě cítil Velikou sílu. Musí přece existovat nějaký způsob, jak ji oživit. Třeba ho objevíme. Musím si tě poslechnout ještě jednou.“

Koník sebou třese, aby si hodil rukávy bundy za záda, načež vsedě zaujímá co nejpohodlnější polohu a pokouší se všechno znovu vysvětlit. Stařec vypadá, že spí, ale ve skutečnosti je vzhůru. Stěna, k níž je otočená lampa, je v její záři zlatavě béžová. Rybky v akváriu rejdí sem a tam a kyprými pysky co chvíli narážejí do skla.

„Dobrá,“ říká Stařec, když Koník umlká. „Už rozumím. Někdy se to stává. Myslel jsem, že ti dávám sílu, ale ve skutečnosti jsem ti dal něco jiného. Ještě lepšího. Ty jsi to jiné ztratil. I to se stává.“

Koníkovy rty se začínají chvět. Stařec předstírá, že to nevidí. Nad prsty se mu v průzračných spirálách vine cigaretový kouř.

„Je to proto,“ říká mírně, „že jsi na amulet příliš malý. Varoval jsem tě přece, že je nevyrábím pro děti. Ale všechno se dá ještě napravit. I kdyby to nevyšlo teď, určitě se to povede, až vyrosteš. Je to koneckonců amulet pro dospělého.“

Koník se ani nesnaží skrýt své rozčarování. „A teď? Tak dlouho čekat nemůžu!“

Když vidí Starcův podrážděný výraz, okamžitě se začíná ospravedlňovat: „Ne proto, že bych se nemohl dočkat! Vážně! Ale oni všichni vědí, že jsem k ničemu, a taky si to mezi sebou říkají. A když to neříkají, tak si to aspoň myslí. Všichni jsou silnější než já, protože mají ruce. Všichni,“ opakuje s hrůzou. „A jestli takový budu, dokud nevyrostu, tak už s tím nic nepůjde udělat. Oni si přece budou pořád pamatovat, že jsem byl slabší. A jak se pak stanu Lebkou?“

Stařec si odkašlává a dlaní rozhání kouř.

„Zajímavá otázka. A nepřipadá ti, že by ses mohl stát někým jiným? Dva Lebkové jsou na jeden Dům trochu moc.“

„Tak třeba ne Lebkou,“ souhlasí Koník pokorně. „Tak třeba někým jiným. Ale ať je ten někdo úplně stejný jako Lebka.“

Stařec odvrací pohled, aby neviděl prázdné rukávy bundy a planoucí oči.

„Ano,“ říká. „Určitě.“ Jeho tvář se plní zlostí, což Koníka děsí, ale vzápětí se ukazuje, že zloba není adresována jemu.

„Tak,“ říká Stařec. „Pověz mi, kdo je nejsilnější člověk v Domě?“

„Lebka,“ odpovídá Koník bez rozmyšlení.

„A nejmoudřejší?“

„No… vlastně se to říká o tobě.“

„Tak tedy poslouchej, co ti poví nejmoudřejší člověk v téhle Šedé bedně. Existuje jen jediný způsob, jak amuletu vrátit sílu. Je velmi obtížný. Nic obtížnějšího neexistuje. Budeš muset dělat to, co ti řeknu. A ne jeden den nebo dva, ale spoustu, velkou spoustu dní v kuse. A jestli něco třeba jen jedinkrát nesplníš beze zbytku, i kdyby to byla ta nejnicotnější drobnost…“

Koník divoce vrtí hlavou.

„Pokud něco vynecháš, zapomeneš, anebo budeš líný to udělat,“ Stařec dělá zlověstnou pauzu, „ztratí amulet svou sílu navždy. Klidně ho pak můžeš vyhodit na smetiště.“

Koník sedí jako zkoprnělý.

„Takže si to rozmysli,“ uzavírá to Stařec. „Máš na to čas.“

„Ano,“ šeptá Koník. „Souhlasím. Udělám všechno. Nic nevynechám, na nic nezapomenu.“

„Ani ses mě nezeptal, co budeš muset dělat.“

„Nestihl jsem to,“ vysvětluje Koník. „A co budu muset dělat?“

„Spoustu věcí,“ říká Stařec záhadně. „Někdy to dokonce může být nudné a nezáživné. Tak například,“ vyhaslá cigareta opisuje ve vzduchu oblouk, „ti můžu nařídit myslet na magická slova. Každé ráno po probuzení a každou noc před usnutím. Nebo je hodně tiše opakovat. Mohou být úplně prostinká. Ale musíš je myslet naprosto vážně. Vžívat se do nich. Anebo ti například povím tohle,“ Stařec se usmívá vlastním myšlenkám. „Povím ti, abys celý jeden den mlčel. A ty budeš muset mlčet.“

„Ale co vyučování?“ ujasňuje si to Koník. „Nemůžu přece mlčet při vyučování.“

„O víkendech se nevyučuje.“

„A kdyby vychovatelé…“

„Tak to vidíš.“ Stařec rozhazuje rukama. „Už začínáš smlouvat. Hledat si skulinku. Takhle to nejde. Buďto souhlasíš, anebo ne.“

Koník mrká.

„Udělej to, jak chceš. Můžeš se třeba schovat na půdě. Ale v ten den musíš všechno dělat mlčky. A to je ještě jednoduchý úkol. Dál to budeš mít těžší. Třeba se několik dní v kuse nelitovat. Nebo se nehněvat. To je doopravdy obtížné. Ani Lebka to neumí.“

Poznámka o Lebkovi zvedá posmutnělému Koníkovi náladu.

„A to budou všechny úkoly jenom takové? Takové…“ hledá správný výraz, „pro mozek?“

„Duch je důležitější než tělo,“ prohlašuje Stařec. „Ale pokud tě zajímá fyzická stránka, nemusíš mít obavy. To všechno také přijde. Čeká tě dřina.“

„A budu se muset i prát?“ ptá se Koník.

„Časem. Až zadlouho. To není to nejpodstatnější. Pro začátek si políbíš obě paty,“ říká Stařec.

Koník se usmívá: „Jak jako?“

„Je to jednoduché.“ Stařec ze sebe shazuje deku, setřepává z ní drobky a pak se do ní znovu zachumlává. „Řeknu ti: toho a toho dne se tady přede mě postavíš a políbíš si nejprve jednu patu a pak i tu druhou. Samozřejmě vestoje. Vsedě to zvládne každý. A ty to buďto uděláš, anebo bude tvůj úkol považován za nesplněný.“

„A kdy mi tohle řekneš?“

„Ne dnes. A ne zítra. Nejprve budou jiné úkoly.“

Stařec vidí Koníkův zamlžený pohled a je mu jasné, že pokusy o líbání pat začnou hned v nejbližší době. Schovává svůj úsměv do sklenice s limonádou a dlouho pije. Když odkládá prázdnou sklenici, je jeho tvář znovu naprosto vážná.

„To by stačilo,“ říká. „Nemusím ti přece o všem vyprávět dopředu. Už je pozdě. Běž a ještě se nad tím pořádně zamysli. Já bych na tvém místě odmítl.“

Koník se neochotně zvedá.

„Už jsem se rozhodl. Nerozmyslím si to, Starče. Budu mlčet, a vůbec udělám, cokoli po mně budeš chtít. Dej mi nějaký úkol hned teď.“

Stařec se dívá na hodinky.

„Pro dnešek je to vše,“ říká. „Úkol bude zítra. Musím si vybavit magická slova a taky spoustu dalších věcí. A ty mezitím přemýšlej. Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Koník přikyvuje a couvá ke dveřím; na chodbě pak nějaký čas bezradně stojí, jako by nevěděl, kam má jít. Ostré světlo ho poté, co strávil delší čas v přítmí pokoje, oslňuje. Po několikaminutovém přemýšlení se otáčí a pomalounku se šine chodbou. Boty malátně šoupají o parkety. Kráčí a odnáší si s sebou nevýslovné tajemství a prazvláštní vidiny. Magická slova, týdny bez lítosti či bez hněvu, malého Lebku i velkého Lebku, Bruce Leeho, líbajícího si vlastní paty, Slepce, jak říká: „Proč pořád mlčíš?“ A další hlasy: „Je poslední dobou nějaký divný.“ A celé to nečekané břemeno ho naplňuje pýchou.

„Ani Lebka to neumí,“ mumlá si pod nos. „Je to pro něj moc těžké.“

Hrbáč sedí na bobku vedle psí boudy, hladí domovního psa a drbe ho za ušima. Přistupuje k němu Koník. Hrbáč se zvedá a pak jdou společně k pletivu. Tam, kde je za keři ukrytý tajný průchod ven.

Hrbáčovo triko je samá šmouha a flek. Má nasazené sluneční brýle s prasklým sklem, které předtím musely patřit někomu ze starších. Pořád mu sjíždějí z nosu a odhalují dva srostlé půlměsíce obočí. Dvůr se v nich odráží jako v kulatých zrcadlech. Vojenskou čepici má posetou odznáčky a malými vyznamenáními. Brýle i čepici si sundává pomalounku, jako plavec, který se chystá vstoupit do vody. Na druhé straně pletiva – ve světě venku – reaguje pět odraných toulavých psů na jeho gesto naprosto totožně – kňučí a ocasy netrpělivě zametají zem.

„Ticho!“ nařizuje Hrbáč. „Sednout!“

Průchod ven je dílem starších. Na podzim keře kolem pletiva řídnou, a tak je vidět zdaleka. Musí se proto maskovat haldami suchého listí. Psi ale stejně vědí, kde se nachází, a když se Hrbáč přibližuje k jim známému místu, jejich neklid sílí.

„Smím?“ ptá se Hrbáč a strká ruku do kapsy Koníkovy bundy. Chápavě se jeden na druhého usmívají.

Hrbáč vytahuje smotek se spoustou mastných skvrn, schovává si ho pod triko, klesá do podřepu a zalézá do křoví. Řítí se na něj šelestivý proud maskovacího listí. Díra v pletivu se odhaluje a psi se vrhají kupředu, aby očichali černou zarostlou hlavu, která se objevila na jejich straně; u toho kňučí a navzájem se odstrkují.

„Jsou dočista zdivočelí,“ říká Hrbáč zádumčivě, zatímco je pozoruje. „Nikdo je nepotřebuje. Jsou sami.“

„Nováček!“ sdělují si mezi sebou utíkající kluci.

To slovo se šíří dál a dál, stěny ho polykají a divoce vibrují. Ty lákavé vibrace a svědění v nohou nutí každého člena smečky, ať už předtím dělal cokoli – dloubal se v nose a prohlížel si vlastní boty, nadhazoval míč nebo lákal kočku v naději, že jí k ocasu přiváže prázdnou flašku – aby všeho nechal, připojil se ke všeobecnému úprku, snažil se dohonit ty vepředu a opakoval po nich volání: „Nováček!“ A aby potom u dveří šesté ložnice začal lokty rozstrkovat ty, kteří sem dorazili před ním, aby se podíval, aby vdechl onu domáckou vůni, kterou s sebou všichni nováčci přinášejí. Tuhle vůni umějí vycítit jedině děti Domu. Je to prchavá vůně mateřského tepla, ranního kakaa, školních svačin a možná dokonce psa nebo jízdního kola. Vůně vlastního domova. A čím hlouběji ve své minulosti obyvatel Bordelovic tuto vůni má, tím lépe ji dokáže vycítit.

A tak utíkají, spěchají, chvátají, aby hned po doběhnutí strnuli a nasáli vzduch – a spatřili všehovšudy neduživého, nerovně ostříhaného klučinu o berlích, který se žalostně usmívá, až mu jsou vidět rovnátka, klučinu s podivnou botou, v níž se nemůže ukrývat normální noha. Koník běží spolu s ostatními a dívá se s nimi. S očima lačně otevřenýma dokořán se snaží odstrčit ty, co stojí před ním. Vůně ho nezajímají, ještě se je nenaučil rozpoznávat. Nováček je pro něj jen a jen klučina, který vypadá divně a páchne venkem. Nováček pro něho znamená konec války, konec ponižování, propustku do smečky, klidný život. Ale když kolem něho šeptem zní „Nováček“, chvěje se, jako by se mluvilo o něm.

Smečka obestupuje nováčka.

„Copak, nováčku?“ smějí se.

Jeden ze Siamců mu vyhrnuje nohavici a zkušeně zkoumá jeho nohu. Nováček se vylekaně pohupuje na berlích.

„Ta půjde pryč,“ prohlašuje Siamec.

„Jasná věc,“ přitakávají diváci.

„Mamánek,“ dodává s potěšením Vysavač, „bude jednonohý!“ A hvízdavě nasává sladkou domáckou vůni.

Koník mimoděk očekává známé repliky „Losův miláček“ a „Slepcův ocásek“. Nic takového nezazní, i když mu připadá, že už to někdo musí každou chvíli vyslovit. A kluci skutečně mají co dělat, aby se ovládli. Jsou zvyklí vykřikovat urážky v určitém pořadí, a nyní jsou celí rozpačití z toho, jak jim jejich zásoba nadávek zchudla.

Koník ustupuje do zadních řad. Není ve své kůži. Namísto radosti už cítí spíš stesk. Couvá pořád dál a dál, až se ocitá mimo kruh a venku z pokoje, odkud už jsou vidět jenom záda, ale stejně se pořád nedokáže zbavit představy skleslého chlapce o berlích, který zaujal jeho místo a přijal hroznou přezdívku. Koník stojí za všemi ostatními. Mnohem dál, než by stačilo, aby tím dal najevo, že se na tom všem nijak nepodílí. Když seznamovací rituál končí a kluci se rozcházejí, on se nehýbe z místa. Čeká, dokud z dohledu nezmizí poslední ze smečky, pak ještě chvilinku vyčkává, a teprve potom vchází do opuštěné ložnice.

V LESE

Slepec tonul až po pás v nepoddajné trávě. Jeho tenisky na každém kroku čvachtaly – někde se mu do nich povedlo nabrat vodu – a chodidla se lepila k vlhké gumě. Napadlo ho, že by si je mohl úplně sundat a jít dál bosky, ale nakonec to neudělal. Tráva byla pichlavá a kromě občasných trnů ukrývala také odporné slimáky – kdo na ně šlápne, už ze sebe ten hnus nikdy nesmyje. Bylo tam něco, co připomínalo mokrou vatu, a také něco, co vypadalo jako trsy zamotaných vlasů – to všechno tuhle omamnou trávu obývalo, plazilo se to v ní a požíralo ji, opájelo se jejím pachem, rodilo se a umíralo, aby se po smrti změnilo v bláto, a to všechno, když se nad tím člověk zamyslel, byla tráva, jenom tráva a nic víc.

Slepec z vysokého výhonku, který ho švihl do ruky, sundal křehkou šnečí ulitu. Hlemýždi byli nalepení až k samotným vrškům travin a klepali o sebe jako duté ořechy. Strčil si ulitu do kapsy. Věděl, že až se vrátí, bude jeho kapsa prázdná – tak to bylo vždycky – ale stejně si s sebou pokaždé něco bral, jenom tak, ze zvyku.

Zaklonil hlavu. Měsíc mu vybělil tvář. Les byl docela blizoučko. Slepec přidal do kroku, třebaže věděl, že spěch není na místě – Les neměl rád netrpělivé a mohl před nimi ucouvnout. Už se mu nejednou stalo, že ho hledal, ale nenacházel, že ho cítil v těsné blízkosti, ale nedokázal do něho vstoupit. Les byl vrtošivý a plachý, vedlo k němu množství cest, ale všechny byly dlouhé. Jednou se do Lesa dostal ze zaneřáděné proluky, kde se povalovaly hromady děravých pneumatik, kupy starého železa a rozbitého nádobí, kde se země ztrácela pod vrstvou nedopalků a střepů, kde si pořezal dlaň o špičatý roh čehosi železného a ztratil svůj oblíbený provázkový náramek. Tenkrát se ho Les zmocnil přímo tam, popadl ho svými chundelatými prackami z větvoví a zatáhl jej do svých hlubin, do dusného mlází svého provlhlého nitra.

Les byl překrásný. Byl tajuplný a huňatý, ukrýval hluboké nory a jejich podivné obyvatele, neznal slunce a nepouštěl k sobě vítr, obývali ho psohlavci a hvízdalové a rostly v něm obrovské houby s černými klobouky a upíří květy. Někde tam – Slepec si nikdy nedokázal vybavit, kde přesně – bylo jezero a také řeka, která do něho ústila. Možná, že těch řek bylo dokonce víc. Cesta do Lesa začínala na chodbě, u dveří ložnic, za nimiž odfukovalo, chrápalo nebo si šuškalo jejich osazenstvo, začínala vrzajícími, rozbitými parketami a rozhořčenými krysami, které se pod jeho nohama rozprchávaly.

Nyní byl Slepec připraven do něho vstoupit. Omamné pole skončilo. Zrovna otálel a vdechoval aroma mokrého listí, když vtom uslyšel kroky. Les okamžitě zmizel. I se svými zápachy. Někdo daleko vepředu šelestil trávou. Kroky se přiblížily, podle zvuku začalo být patrné, že příchozí kulhá. Páchl acetonem a žvýkačkou s mátovou příchutí. Slepec se usmál a vykročil mu v ústrety.

„Hej, kdo je to?“ zašeptal Mrchožrout a prudce ucouvl.

Ozvalo se škrtnutí sirky.

„Aha, tak to jsi ty…“

„Vyplašil jsi mi Les, Kulhavče.“ Slepec žertoval, avšak jeho hlas nesl stopy zármutku.

„Ó, tak to se moc omlouvám.“ Mrchožrout vypadal doopravdy zkroušeně. „V patách se mi něco vleče. Těžká váha. Neuhneme tomu radši z cesty?“

„Uhněme.“

Ustoupili ke zdi. Mrchožrout se o ni opatrně opřel, aby se neušpinil, zato Slepec k ní klidně přilnul celým tělem. V hloubi Křižovatky bouchly dveře. Na chodbu proniklo měsíční světlo. Zvuk kroků a oddechování. Po cestičce šlo něco těžkého. S úpěním a funěním se to dralo vpřed a shazovalo na sebe smetí z korun stromů. Slepcovi a Mrchožroutovi udeřila do tváří horká pára z jeho nozder, a tak se ještě pevněji přitiskli ke stěně. Zvíře se zastavilo, neklidně nasálo vzduch, zachvělo se a pak za hlasitého praskotu lámaných větví odpádilo pryč. Na zemi po něm zůstal černý pruh rozryté hlíny. Slepec se otočil k Mrchožroutovi.

„To byl tvůj Slon.“

„Co to povídáš, Slepče! Slon je poseroutka! Copak by v noci někam vyrazil sám? Vždyť ten se bojí chodit sám dokonce i ve dne!“

„Stejně to byl on. Jestli chceš, můžeš to prověřit.“

„Nechci. Když to říkáš ty, tak to byl určitě on. Ale stejně je to divný. A nelíbí se mi to. Nepůjdeme si zapálit?“

Mrchožrout otevřel dveře jedné z prázdných tříd. Vstoupili, přivřeli za sebou a sedli si na podlahu. Pohodlně se uvelebili a zapálili si. Potom si lehli a opřeli se o lokty. Zavoněla omamná tráva. Čas letěl. Šedý dům zatajil dech, jeho stěny oněměly.

„Vzpomínáš, Slepče, jak jsi jednou vyprávěl o kole? O velkém a starém kole, na které se nalepilo tolik bordelu, že už ani nejde poznat, že je to kolo, ale ono se stejně pořád otáčí. Pomalu, ale otáčí. Někoho rozdrtí, někoho vynese nahoru. Vzpomínáš? A ještě jsi tenkrát povídal, že se jeho pohyb dá podle skřípotu předpovědět dlouho předtím, než se otočí. Uslyšet skřípot a předpovědět…“

„Vzpomínám. Byl to legrační rozhovor.“

„To možná byl. Ale slyšíš ten skřípot?“

„Ne. Jestli se kolo otáčí, tak zjevně ne mým směrem.“

Mrchožrout zakašlal. Nebo se možná zasmál: „Já to věděl. Je to divnej chlapík. Vždyť co mu vlastně scházelo?“

„Už o něm mluvíš v minulém čase?“

„Jo. Nepatří ke starousedlíkům. V tom to je. My třeba něco víme, i když nevíme, co přesně. Kdežto on ne.“

„Podle mě ses zamotal do vlastních slov.“

„Já se zamotal do všeho. Svět je vůbec divně zařízenej. Před chvilkou jsi třeba povídal, že to byl Slon, kdo si to kolem nás prosupěl jak porouchaný nosorožec – no a co s tím mám jako dělat? Vždyť já se takových věcí bojím. Neškodný Slon se neznámo proč toulá po nocích a funí… Co s tím? Štve mě to, chápeš? Musím ho jít zkontrolovat.“

„Jasně. Běž.“

Vrzly dveře. Slepec vyprovodil Mrchožrouta otočením hlavy, jako by viděl, načež zavřel oči a pohroužil se do hřejivé dřímoty. A Les se okamžitě vrátil. Nalehl na něj, začal mu dýchat do uší, zahrabal ho do mechu a suchého listí, ukryl jej a ukolébal tlumenými písněmi hvízdalů. Slepec byl jeho oblíbencem. Les se na něj dokonce usmíval. Slepec to věděl. Úsměvy dokázal vycítit na dálku. Spalující, lepkavé a ostrozubé, hebké a huňaté. Trýznily ho svou letmostí, svou nedosažitelností pro prsty a uši. Úsměv není možné chytit, sevřít ho v dlaních, zkoumat milimetr po milimetru, vrýt si ho do paměti… Unikají, nedají se polapit, lze je jedině vycítit. Jednou, když byl ještě malý, ho Los požádal, aby se usmál. Tenkrát vůbec nepochopil, co se po něm vlastně chce.

„Úsměv, můj malý, úsměv,“ řekl Los. „To nejlepší, co v sobě lidé mají. Dokud se nenaučíš usmívat, nejsi tak docela člověk.“

„Ukaž,“ požádal ho Slepec. Los se sklonil a nastavil tvář jeho prstům. Když Slepec nahmatal vlhké zuby, prudce ucukl. „Hrůza,“ řekl. „Prosím, nenuť mě tohle dělat!“

Los si jen povzdechl.

Od té doby uplynula spousta času a Slepec se přece jen naučil usmívat; věděl však, že ho úsměv nezdobí tak, jako zdobí jiné. Objevoval roztažené rty na trojrozměrných obrázcích svých dětských knížek a nacházel je v obličejích hraček, ale to všechno se nevyrovnalo tomu, co se dalo pochytit z hlasu. Pochopil to, až když delší dobu naslouchal usmívajícím se hlasům – úsměv je světlo. Ne u všech, ale u mnohých ano. A nyní věděl, co cítila Alenka, když se před ní ve vzduchu vznášel úsměv kočky Šklíby, zubatý a záludný. Přesně tak se na něj shora usmíval i Les. Jeho úsměv byl jízlivý a neměl konce.

Slepec se zvedl a klopýtaje o kořeny vykročil kupředu. Noha se mu propadla do nory. Hvízdal vyděšeně zmlkl. Slepec se sklonil, chvíli hmatal v trávě a pak ho našel – ještě úplně maličkého, jemně sametového, se štěněčí vůní. Přitiskl si ho k obličeji. Slyšel hvízdalův tlumený dech a pod polštářky prstů cítil tlukot jeho srdce. O deset kroků dál zazněl rozrušený hvizd. Mládě v jeho rukou odpovědělo srdceryvným zapištěním. Slepec se zasmál a položil ho na zem. Malý hvízdal se s pískotem rozběhl k matce a zakrátko se jejich svorné hvízdání ztratilo v dáli. Slepec si očichal dlaň, aby si zapamatoval pach mláděte – dospělí hvízdalové páchnou jinak – a pokračoval v cestě.

Necítil pod sebou nohy. Úplně se mu odcizily a ohýbaly se na všechny strany, jako by byly z gumy. Rozčilovalo ho to. Brzy už ho unavilo neustále je vydloubávat z jam a vytahovat je z bahna a kaluží, a tak se posadil. Nohy se zase ohýbaly špatným směrem. Dokonce to vypadalo, že už jich má víc než jen dvě. Možná se v něco postupně měnil, ale ještě se nestačil proměnit beze zbytku. K jeho uším dolehl smích psohlavců. Byli daleko, hihňali se a v běhu se o sebe otírali boky. Slepec se rychle zvedl a začal se belhat pryč. Pomáhal si přitom všemi šesti tlapkami. Byly tenké, se spoustou kloubů. Lepilo se na ně listí, ale i tak byl teď pohyb o hodně snazší. Vmáčkl se do nejbližší jámy a strnul v očekávání. Psohlavci se přehnali okolo. Jejich odporný chechot utichl. Slepec opatrně vystrčil hlavu. Nahoře cosi houklo a do vlasů se mu snesla sprška smetí. Otřepal se a přepočítal si nohy. Znovu byly jen dvě. Parná noc… Slepec si přetáhl přes hlavu svetr a zahodil ho. Pak si sundal zmáčené tenisky, přivázal je k sobě tkaničkami a mrštil je do jámy.

Kráčel a za chůze se prsty zlehounka dotýkal hrbolatých kmenů, celý ve střehu, štíhlý, nehlučný, splývající se stromy; kráčel jako součást Lesa, jako jeho výhonek, jako proměněný vlkodlak, a Les kráčel spolu s ním, přičemž pohupoval vzdálenými větvemi, zachvíval se a trousil krůpěje rosy na zprohýbané parkety.

Slepec se zastavil na kraji Lesa, postříbřen září obrovitého měsíce. Posadil se a ucítil, jak ho zaplavuje světlo, jak se mu ježí srst, zelektrizovaná bělostnou magií. Sklopil uši, zamhouřil oči a začal výt.

Táhlý a tesklivý zvuk plul nad Lesem. Byl truchlivý, ale měl v sobě Slepcovo štěstí, blízkost měsíce a životem kypící noc. Netrvalo to dlouho – pak Slepec odběhl hlouběji mezi stromy, kde očichával omšelé kmeny, skákal po vlhkém listí a kutálel se po zemi. Zvesela plašil drobnou havěť, na kožichu mu ulpívalo smetí a v bahně kolem kaluží po sobě nechával vlčí stopy… Pronásledoval hloupou myš a zahnal ji do cizí nory. Strčil hlavu do dutiny stromu a byl přivítán podrážděným syčením. Rozryl něčí podzemní chodbu, spořádal jejího obyvatele – tlustého a chutného – vyplivl kožku a pak běžel dál. Měsíc se schoval za stromy, ale on ho cítil, jako by stál za dveřmi, jako by se ukrýval v křovinách – byl nablízku a stromy mu nijak nepřekážely. Přeskočil potok, aniž si namočil tlapy, chvíli slídil u břehu a potom našel kaluž, již vzápětí vypil i se všemi pulci.

Žába, která nějakým zázrakem přežila jeho vpád, za ním poslala zvučnou žabí nadávku a odskákala, aby si našla jiný úkryt. Natáhl se na mokrém písku, položil si hlavu se špičatýma ušima na tlapy a zaposlouchal se do lesních šramotů i do kručení ve vlastním břiše. Po chvilce vyskočil a běžel po stezce dál a dál, neboť nerad dlouho zůstával u vody.

Brzy znovu uslyšel psohlavce, ale tentokrát už se před nimi neschovával a místo toho hlasitě zavyl. Byla to výzva – psohlavci ji však nepřijali a raději pospíchali pryč, přičemž si navzájem tiše nadávali. Nějakou dobu běžel po jejich stopách. Kdyby chtěl, dostihl by je, ale tohle byla jen hra, ne opravdový hon, a jemu se víc líbilo pronásledovat než lovit. Nečekaně prudce změnil směr, jako by si vzpomněl na něco důležitého, a dál už utíkal bez rozptylování, rychle a tiše, s čumákem skloněným ke stezce. Ocas napěchovaný trny dával světu jasně na srozuměnou, že je zaneprázdněn.

Les skončil. Zmizel stejně náhle, jako se předtím objevil. Slepce to nerozladilo, nepustil se do jeho opětovného hledání. Zastavil se. Přesně na hranici světla, dopadajícího na parkety. Z dveřního otvoru doléhaly zastřené hlasy. Učitelský záchod byl územím karbaníků, kteří se zde scházeli každý sobotní a nedělní večer. Z jeho smečky patřil ke karbaníkům pouze Lord.

Slepec stál nehybně. V jeho široce otevřených očích se odráželo světlo svící. Takto stál dlouho. Pak si zapálil a vyrazil dál. Bez skrývání přešel otevřené prostranství, minul vchod na záchod i měsíční palouk Křižovatky, dveře sborovny a jídelny. Na schodišti to páchlo nedopalky. Slepec na jeden z nich šlápl – byl ještě teplý – a dál už kráčel pomaleji.

Sešel po schodech. Byla tam další dlouhá a prázdná chodba a na jejím konci ještě jedno schodiště, končící dveřmi sklepa. Zatočila se mu hlava a nohy mu podjely; aby nespadl, musel se rychle chytit zdi. Pak s pomocí kousku drátu odemkl zámek a vstoupil.

Sklep byl dusný a zaprášený. Slepec s tváří obrácenou ke dveřím usedl na betonovou podlahu, dal si bradu na kolena a strnul. Džíny měl zmáčené potem z podpaždí. Nedopalek se mu přilepil ke rtům. Zvonění v uších. Tři rolničky a jeden cvrček. Převalil se ke stěně, klekl si u ní a přejel prsty po nerovném povrchu cihel. Za jednou z nich se skrývala dutina. Kdysi musel kvůli tomu, aby ji našel, pokaždé odkrokovat vzdálenost od rohu místnosti. Teď dokázal potřebné místo objevit hned. Opatrně ze zdi vytáhl cihlu. V odkrytém otvoru ležel balíček ze starých novin. Slepec si setřepal z prstů cihlový poprašek a ponořil obě ruce do tajné skrýše. Staré noviny zašustily. Vytáhl balíček ven, položil ho na podlahu a rozbalil ho.

Uvnitř ležely dva nože. Slepec se jich rád dotýkal. Někdy u toho dokonce plakal. Kdysi zde ležela ještě malá opičí lebka na řetízku, ale tu dal Sfingovi, a tak zbyly jenom nože.

První z nich dostal jako dárek. Tak dávno, že už si ani nepamatoval, kdy se to stalo; věděl jen, že ho odjakživa schovával – zprvu aby mu ho nikdo nesebral, později prostě proto, aby zbytečně nepřitahoval zvědavé pohledy. Byl to moc krásný nůž. S čepelí tenkou jako šídlo a nabroušenou z obou stran. Čepel se ukrývala ve střence a vyskakovala z ní s tlumeným cvaknutím. Krátká a smrtonosná jako hadí zub. Nikdo Slepci neříkal, že je nůž krásný – věděl to i bez toho. Nikdy neuvažoval o podivínství starších žáků ze svého dětství a divné mu nepřišlo ani to, že jeden z nich daroval dítěti takovou hračku.

Druhým nožem byl zabit Los. Nebyl ani krásný, ani se zvlášť pohodlně nedržel. Obyčejný kuchyňský nůž se stopami rzi. Slepec ho nenáviděl, ale nikdy se nedokázal přimět k tomu, aby se ho zbavil. Chvěl se pokaždé, když se ho dotýkal, ale zároveň se jej zmocňoval podivný pocit jakési nemožnosti toho, co se stalo, který v něm tupil bolest. Ubohý kus železa, jenž mu ležel v dlani, přece nemohl zabít Losa. Myš nesežere horu, komáří bodnutí nezabije lva a proužek železa nemohl zničit jeho boha. Uchovával si tedy tento nůž, navštěvoval ho a dotýkal se ho prostě proto, aby se znovu a znovu naplňoval nevírou. Aby si představoval, že Los nezemřel, ale že prostě zmizel, rozplynul se, zřekl se Domu, který ho zradil.

Bylo načase jít. Slepec si schoval svůj nůž do kapsy, zatímco druhý znovu zabalil do novin a vrátil ho zpátky do skrýše. Cihla zajela na původní místo. „Ještě svetr,“ pomyslel si Slepec. „Musím ho vyzvednout.“ Vyšel ze sklepa, a když za ním dveře zaklaply, začal stoupat po schodech. Cestou do prvního patra už běžel. Docházel mu čas. Noc byla téměř u konce. Les ji požírá rychle. Chodba, dveře, ticho… Co chvíli ho naruší první zvuky rána a on přestane být neviditelný. Tahle představa byla hodně nepříjemná, a tak Slepec pospíchal.

KUŘÁK

Na návštěvě v Kleci

Celý den po Noci pohádek jsem byl jako mátoha a teprve navečer jsem začal ožívat. Postupně. Nejprve jsem v sobě našel sílu dojet na záchod, kde jsem se setkal s příšernou bytostí se zarudlými, opuchlými víčky, o níž jsem zjistil, že jsem to já sám. Bylo s ní třeba něco udělat, a já se rozhodl, že ji umyju.

Makedonský mi pomohl se svlékáním. Sám bych to nezvládl. Ruce se mi klepaly jako pijanovi s třicetiletou praxí. Až se mi nechtělo věřit, že bych mohl takhle dopadnout po jedné jediné pařbě. Když jsem se rozloučil s pyžamem, které tak načichlo pachem lihu a jehličí, že bych ho mohl klidně až do konce života používat coby prostředek proti komárům, nějakou dobu jsem seděl pod sprchou a pak jsem se vrátil do ložnice.

Bylo zhruba šest. Ještě pořád jsem se nenaučil poznávat přesný čas bez hodin. Nějak jsem se vyškrábal na postel, vytáhl si zpod polštáře notes a začal do něj malovat všechno, co se jen namanulo. Řadu batohů a tašek na čele postele, Tabákího hlavu, trčící z kokonu přehozu, do něhož se zabalil, zívajícího Lorda…

Batohy se mi povedly nejlépe. Tabákího skoro nebylo vidět a Lord se odvrátil, jakmile si všiml, že ho maluju. Vyšrafoval jsem tedy batohy, přidal jim na objemu a visatosti, vespod jsem je začernil a už jsem je začal pokrývat vzorem, když vtom se ke mně Tabákí připlazil blíž, divže nezalehl můj notes, a zakryl mi všechno, co se zakrýt dalo.

„Proč nemaluješ dál?“ podivil se, když jsem sklidil notes.

„Vadí mi tvoje hlava,“ odpověděl jsem upřímně. „A taky nemám rád, když mě někdo drcá do loktu.“

Tabákí se rozhodl, že se urazí. Odkulil se a sedl si zády ke mně. Už jsem ovšem věděl, že se neumí zlobit moc dlouho, a tak jsem tomu nevěnoval pozornost. Ale přešla mě chuť malovat. Zato jsem dostal hlad.

„Nebylo by něco k snědku?“ zeptal jsem se.

Lord pokynul směrem k nočnímu stolku: „Obložené chleby. Pár jich zbylo. Doplazíš se pro ně?“

Přehoz, který pokrýval postel, nikdy neležel rovně. Věčně se vzdouval a krabatil obtížně překonatelnými záhyby. Plazit se po něm bylo hotové utrpení. Ale zkusil jsem to.

Tabákí prohlásil, že vypadám jako sultánova nevěrná manželka, kterou zamotali do koberce, aby ji pak hodili do vody a utopili.

Lord mi pomohl se rozmotat. Pak se jediným dlouhým, neuvěřitelným výpadem dostal k nočnímu stolku, uchopil balíček s chleby a obdobným způsobem se bleskově vrátil zpátky, aby mi ho podal. Po posledním, třetím výpadu se ocitl tam, kde původně seděl – ve svém koutě. Pro chodícího by to byly zhruba dva kroky. Přitom Lord nic neshodil, nic nepřevrhl a už vůbec se do ničeho nezamotal. Vlastně se ani nebylo čemu divit – vždyť včera Lord zhruba totéž prováděl potmě, a to se ještě přitom na posteli válela spousta lidí. Ale vzhledem k tomu, že tentokrát se ani neráčil odloučit od svého časopisu, a dokonce pokračoval v jeho čtení, čili jednu ruku měl celou dobu zaneprázdněnou, přece jen jsem se podivil. Při pohledu na něj jsem nejenže měl komplexy, ale byl jsem zralý se rozbrečet.

Jako kdyby nestačilo, že je až neslušně krásný a dělá neuvěřitelné věci, ale on si toho navíc ani nevšímá! Kdyby byl namyšlený a na znamení své převahy nad ostatními ohrnoval nos, snášel bych ho mnohem lépe, no fakt!

Lord si hryzal záděru a listoval si v časopise. Ve tváři měl přitom výraz zhnusení, prozrazující, že to, co čte, jsou naprosté nesmysly. Vznášel se někde, kde se mu nijak zvlášť nelíbilo, ale na to, aby se vrátil do otravné reality, neměl sílu. Ani kvůli tomu, aby se podíval, kam se plazí, ani aby se ujistil, že vzal ze stolku právě to, co se chystal vzít.

„Lorde,“ řekl jsem. „Mně se občas zdá, že to jenom hraješ.“

Roztržitě se na mě podíval: „Jak to myslíš?“

„No, že ve skutečnosti nejsi žádný vozíčkář.“

Škubl rameny a znovu se ponořil do časopisu. „Člověku se občas zdají věci…“ Nepronesl to nahlas, ale někdy není vůbec potřeba říkat něco nahlas, aby vám ostatní porozuměli.

„Možná jsi vážně potomek draků,“ řekl jsem. „Možná vážně lítáš, jen my to nevidíme…“

„Chceš to vysvětlit?“ zeptal se náhle kdosi.

Ohlédl jsem se.

Byl to Černý. Ležel na své posteli se sešitem pod bradou, konec tužky měl mezi zuby. Vypadal jako velký ovčácký pes, zahryznutý do tenké kůstky.

Během doby strávené ve čtvrté jsem si stačil zvyknout na to, že dva ze zdejších obyvatel celou dobu mlčí. Makedonský a Černý. Pravda, ti dva mlčeli různě. Makedonský mlčel jako hluchoněmý, zatímco Černý významně. „Bude lepší, nechám-li svá ústa zavřená…“ Něco na ten způsob. Tolik jsem si na jejich mlčení zvykl, že když Černý promluvil, úplně jsem ztratil hlavu. Dokonce jsem upustil obložený chleba. Ten pochopitelně dopadl na namazanou stranu. Máslem dolů, vejcem taky.

„Co?“ vysoukal jsem ze sebe.

„Povídám, že ti to můžu vysvětlit,“ zopakoval Černý. „Jestli chceš.“

Řekl jsem, že chci. A zkusil si vzpomenout, na co jsem se vlastně ptal.

Černý se posadil a sundal si brýle.

Na Černého postel si nesedal nikdo kromě samotného Černého. A ani si tam nikdo nelehal, nepadal do ní, nedával na ni nohy a neházel na ni špinavé ponožky. Vůbec nikdo tam nic nepokládal. Tahle vždy pečlivě ustlaná postel působila ve čtvrté ložnici naprosto cizorodě. Stejně jako sám Černý. Jako kdyby se mohl kdykoli sebrat a na své posteli jako na voru odplout ke vzdáleným břehům. Do krajů obývaných Černými.

„Je to jednoduché. Vidíš tuhle postel?“

Černý ukázal na Hrbáčovu palandu nad svou hlavou. Ta by spodní patro na jeho cestě ke vzdáleným břehům určitě nedoprovázela.

Řekl jsem, že ji samozřejmě vidím.

„Co myslíš, že by se stalo, kdyby tě někdo zavěsil na její čelo? Tak, aby ses držel jenom rukama, jako na hrazdě?“

„Spadl bych,“ řekl jsem.

„A předtím, než bys spadl?“

Bylo těžké pochopit, jakou odpověď očekává. Poctivě jsem si tedy představil sled událostí.

„Budu viset. Pak spadnu. Chvilku vydržím viset, no a pak…“

„A kdyby tě tam někdo věšel den co den?“

Konečně jsem začal chápat.

„Chceš říct, že budu den ode dne viset o trošku dýl?“

„Jsi pašák. Bystrej kluk.“

Černý si znovu lehl, zakousl se do tužky a zabořil nos do sešitu.

„Ale vždyť přece stačí spadnout jednou a už nebude koho věšet. Nejsem přece kočka.“

„No, tohle si svého času myslel i Lord.“

Lord odhodil časopis a upřel pohled na Černého. Hodně nevlídný pohled.

„Nestačilo by to už?“ zeptal se.

S hrůzou jsem si uvědomil, že situace, kterou vylíčil Černý, musí být, jak se to občas objevuje v titulcích těch nejodpornějších filmů, založena na skutečných událostech.

„Ale to není možné,“ řekl jsem. „To je sadismus!“

„No, i tohle si Lord svého času myslel. A jak vidíš, doteď na to dost nerad vzpomíná.“

„Ptám se, jestli už konečně budeš zticha?“

Lord vypadal tak, že bych na Černého místě zmlkl co možná nejrychleji. Jenomže Černý byl Černý.

„Vychladni,“ poradil Lordovi. „Přijdeš o svoji krásu.“

A pak se odehrálo něco takového, že jsem rázem uvěřil pomalu polovině příběhů, které se tady minulou noc vykládaly.

Neznámá síla vrhla Lorda na kraj postele. A odtud nejspíš na podlahu, ale tím jsem si už nebyl jistý. Černý se stačil posadit. Dokonce si stačil sundat brýle. Zvedal se však již s Lordem, který mu visel na krku. Potom se ho od sebe snažil odtrhnout, zatímco Lord svého protivníka škrtil, a celé to vypadalo skutečně obludně.

Ryčící postava, tvořená dvěma lidmi, se nemotorně potácela v uličce a vrážela do nábytku. Když shodila noční stolek, zřítila se do velké postele, kde přimáčkla Šakala. Šakal zaječel.

Potom se převalili mým směrem. Vmáčkl jsem se mezi příčky čela postele a zíral jako očarovaný. Dva zkroucené obličeje… těžké oddechování… sliny… to všechno strašně blízko. Příliš blízko. Tabákí byl k neutišení. Teď se ještě jednou převalí, říkal jsem si rezignovaně, a pak sbohem, Kuřáku. Zpřelámou mi všechny kosti v těle.

Nepřevalili se. Černému se povedlo setřást ze sebe Lorda a vyskočit na nohy. Jeho boty mi chvilku dupaly těsně před nosem; pak seskočil na podlahu a já si mohl konečně vydechnout.

Nebylo mi jasné, kdo vlastně z boje vyšel jako vítěz. Lord, jenž se svíjel u čela postele, vypadal mizerně. Černý, který si cípem trika otíral krev z tváře a krku, na tom nebyl o nic líp. Soudě podle posledního výpadu zvítězil on. Ovšem soudě podle toho, jak rychle se Černý stáhl z postele, ani on sám si tím nebyl dvakrát jistý.

Nejlépe ze všech vypadal nerozmačkaný Tabákí. Seděl na dvou polštářích a nadával tak květnatě, že jsem byl ohledně jeho zdraví naprosto klidný.

„Takové jako ty by měli střílet jak vzteklý psy,“ řekl Černý Lordovi, když Tabákí nakratičko zmlkl.

„Parchante!“ odpověděl Lord. „Prasečí hubo!“

Černý si vyplivl do dlaně vyražený zub. Podíval se na něj, hodil ho na podlahu a pak vykročil ke dveřím.

Na podlaze před překoceným nočním stolkem se válelo neskutečné množství lahviček s léky, které se vykutálely z jeho šuplíků. Černý na odchodu po jedné z nich uklouzl a málem spadl. Lordovi to trochu zvedlo náladu. Ale vážně jen trošičku.

Když se vrátili Sfinga, Makedonský a Hrbáč, také měli co dělat, aby v záplavě lahviček udrželi rovnováhu. Nakonec mezi nimi Hrbáč prokličkoval, odnesl Tlusťocha k jeho krabici, usadil ho do ní a prohlásil, že jsme se tu nejspíš museli obstojně bavit.

„Obstojně?“ rozhořčil se Tabákí. „Dalo by se říct, že jste přišli o něco úžasnýho! Tohle byla epická báseň! Souboj Achilla s Hektorem! Divže mi nevypadly oči z důlků!“

Sfinga si prohlédl zpustošenou postel – všude samý střep – a Lorda, načež prohlásil, že sice vidí bojiště a mrtvolu Hektora, ale že nikde nevidí Achilla.

„A ani ho jen tak neuvidíš,“ ohlásil mu Tabákí. „Je někde tam, ani nevím kde, a tiše krvácí.“

„Rozumím.“ Sfinga si povzdechl. „Budu to mít na paměti.“ Posadil Nanettu na parapet. „Ještě štěstí, že jsme vám tu nenechali toho ptáka…“

Následující hodinu jsem strávil plazením pod postelí, kde jsem sbíral nespočetné lahvičky a baňky. Tabákí předstíral, že mi pomáhá. Jeho nadšení ohledně rvačky mi neskutečně lezlo na nervy. Podle mě se Lord s Černým chovali spíš jako zvířata, ne jako hrdinové z dávných dob, a působilo to naprosto odporně.

„Ujišťuju tě, zlatíčko, že se hrdinové z dávných dob nechovali o nic líp,“ namítl Šakal. „A možná dokonce hůř,“ dodal zádumčivě, a u toho se zjevně snažil vybavit si nějaké pasáže z Homéra. Co nejrychleji jsem se od něho odplazil, aby mi nezačal citovat vybrané úryvky z Iliady. Již jsem tušil, jaké konkrétní úryvky by mohly být jeho nejoblíbenější.

Po skončení úklidu Slepec prohmatal Lorda a oznámil, že má zlomené žebro.

Pohřebiště nikdo ani slůvkem nezmínil. Lord si nechal stáhnout hrudník elastickým obvazem a s polštářem v objetí se naštvaně posadil na postel. Mezitím nás ujišťoval, že mu žebro nedovolí si lehnout a že pro obvaz zase nemůže dýchat, a tak je odsouzen k bezesným nocím a věčnému nedostatku kyslíku.

Tabákí mu slíbil, že ho nenechá v nouzi. A taky nenechal. Zpíval mu. Hrál mu na foukací harmoniku. Kurýroval ho s pomocí odporných výtažků, ve kterých plavaly feferonky. Zároveň se pro jistotu kurýroval sám. Lord se tedy rozhodně nemohl cítit osaměle. Tabákího zanícené utěšování by žádnou živou duši nenechalo spát.

Potom Černému stoupla teplota. Tabákí zneklidněl. Označil to za zjevnou známku toho, že se Černému do krve dostala infekce, a prohlásil, že jeho dny jsou tedy pravděpodobně sečteny.

I Černému se následně dostalo útěchy v podobě výtažku a písní.

Ve tři v noci už všichni pěli sborově.

Navzdory tomuto příšernému zpěvu se mi přece jen povedlo nakrátko usnout. Po probuzení jsem na posteli objevil nahého Hrbáče, vybaveného smetákem. Třímal ho jako bodák, namířený na neviditelného protivníka, a vypadal jako naprostý cvok. Kdybychom byli v pokoji sami, nejspíš bych se k smrti vyděsil. Vedle mě však byl Šakal a v uličce mezi postelemi Larry s Makedonským, kteří z nějakého důvodu odsouvali ode zdi noční stolek a tlumeně u toho nadávali. Ti dva nevypadali o nic líp než Hrbáč. Oba na sobě měli jen trenýrky a vysoké boty, nazuté naboso. Obzvlášť vypečené byly Larryho kozačky se zahnutými špičkami.

Za dokořán otevřenými okny se černala noc. Dveře do předsíně byly rovněž otevřené, a dokonce podepřené hromádkou knih. Pokojem se proháněl průvan.

„Tady je!“ zašeptal Larry. „Teď už neuteče! Připrav si smeták, Hrbáči!“

Hrbáč přestal pobíhat po posteli, postavil se do pozoru a opáčil – stejně hlasitým šeptem – že by jí to podle jeho názoru mohlo ublížit.

„Fajnovko!“ zafuněl Larry.

Noční stolek byl konečně odsunut. Larry jako akrobat skočil kamsi mezi něj a stěnu, a přitom se zřejmě musel pořádně praštit. Hrbáč upustil smeták. Makedonský se vymrštil na postel.

To mě definitivně přesvědčilo, že těm třem přeskočilo. Tabákí ze mě sundal smeták, a když ho podával Hrbáčovi, milostivě mi sdělil: „Chytáme krysu. Nepraštilo tě to moc?“

Nepraštilo, ale dívat se, jak likvidují krysu, se mi zrovna dvakrát nechtělo. Už od dětství je nesnáším. Krysy a taky ještě pavouky. Lidi v mém okolí tahle moje fobie z nějakého důvodu tuze baví.

„Zasraní zbabělci,“ řekl Larry, když vylezl zpoza stolku. „Pomocníčci…“

Hrbáč s Makedonským zamrkali. Hrbáč znovu zahučel cosi o tom, že se bál, aby jí neublížil.

Začal jsem se pomalu oblékat.

„Kampak?“ podivil se Tabákí.

„Trochu se projedu.“

„Kam se jako projedeš? Na chodbách je tma!“

Na tohle jsem dočista zapomněl, ale řekl jsem, že si vezmu baterku.

„To nesmíš. Zrovna se tam aktivizovali maniaci a individua, trpící rozpolcením osobnosti. Baterka může přilákat jejich pozornost.“

Rozhlédl jsem se. „A kde je Lord?“

„Ten je právě někde tam,“ přikývl Šakal. „Ale je mezi svými, kdežto ty tam nemáš co pohledávat.“

Rozhodl jsem se, že se nebudu ptát, co myslel tím „mezi svými“.

„A Sfinga?“

„Sfinga pase Tlusťocha. Na záchodě. Aby se děcko nestresovalo.“

Hrbáč a Larry začali po chvilkové poradě házet pod postel prázdné láhve. Zpocený a nezdravě vypadající Černý se ze své postele zeptal, jestli ho aspoň nechají v klidu umřít.

„Lezou sem ze dvora,“ čiřikal Tabákí. „Jak se přiblíží zima, hned lezou do Domu. No a kočky přicházejí později. Zůstávají venku, dokud to jde. A tak tu krysy mají nějaký čas pré.“

Nešťastná krysa už nedokázala dál snášet láhvový útok, a tak vyběhla doprostřed místnosti, zastavila se před otevřenými dveřmi a zapanáčkovala. Zjevně už musela být dočista bez sebe, protože se ani nepokusila prchnout ven.

Larry přes ni hodil hadr na podlahu. Hrbáč se s řevem vrhl na vzniklý hrbolek, popadl ho a vyhodil na chodbu. Potom kopancem zabouchl dveře, přičemž rozsypal knihy, které je podepíraly.

„Paráda!“ zakřičel Larry a vrhl se k němu, aby ho objal.

„No tak vidíš,“ řekl Tabákí spokojeně, „jak to celé rychle skončilo.“

V duchu jsem se zaradoval, že to nebudu já, kdo bude muset sbírat z podlahy prázdné láhve. A taky že to krysa přežila.

„Co myslíte, nestalo se jí nic, jak jsem ji zahodil?“ zeptal se Hrbáč.

„Co by se jí mělo stát, vždyť letěla v hadru!“ ozval se Larry, jehož zdravotní stav krysy zřejmě ani trochu neznepokojoval.

Tabákí Hrbáče ujistil, že krysa byla absolutně šťastná, a to jak během letu, tak i po přistání. Černý se znovu zeptal, zda ho ostatní už konečně nechají poklidně skonat.

A vtom vstoupil Slepec s hadrem od krysy v rukou.

„Už vám dočista hráblo?“ zeptal se.

„Trefil tě?“ zajímal se Tabákí a přitom samým nadšením trnul.

„Trefil.“

„A byl jsi překvapenej?“

„Oba jsme byli překvapení.“

Slepec odhodil hadr a plácl sebou na postel. Byl bosý a rozcuchaný, svetr měl kolem krku uvázaný na uzel, na nohách nalepené piliny a prsty špinavé od sazí. A ještě tak nějak zvláštně páchl. Vlhkem, a snad dokonce ještě trávou. A kolem rtů se mu černal pruh špíny. Pomyslel jsem si, že se právě vrátil z velmi zvláštního místa. Muselo se podobat místu, kde se dají získat skořápky z baziliščích vajec. A ještě jsem zkusil odhadnout, do které z Tabákího kategorií se Slepec asi řadí – zda mezi maniaky, anebo individua s rozpolcením osobnosti. Ale pořád jsem si nebyl jistý, obojí bylo stejně dobře možné.

Pak se vrátil Sfinga s Tlusťochem, který mu visel na zádech. Posadil se vedle Slepce a upřel na něho pohled.

„Otři si tlamu,“ řekl. „To jsi jedl hlínu?“

„Hlínu ne,“ opáčil Slepec nevzrušeně a otřel si ústa rukávem.

Pomyslel jsem si, že to přece jen asi bude maniak.

Tlusťoch sjel ze Sfingy, přibatolil se ke mně a začal mne tahat za knoflíky od pyžama ve snaze je utrhnout. Makedonský se pustil do vaření čaje.

„Svítá,“ řekl Hrbáč. „Co se trochu prospat?“

Ale nakonec z toho nic nebylo. Půl hodiny po Slepci se vrátil Lord. Jitřní elf, omotaný elastickým obvazem. S cizím baretem na hlavě, jakousi cetkou na krku a ještě opilejší než před několika hodinami. Vyskládal si z kapes zmuchlané bankovky a pohádal se se mnou, protože moje noha se nějakým způsobem ocitla pod jeho polštářem. Napovídal toho spoustu urážlivého o mých nohou, demonstrativně si vyměnil povlak na polštář a zase zmizel.

Když odjel, konečně mi došlo, jaká nová ozdoba se mu houpala na krku. Byl to zub Černého na stříbrném řetízku.

A další noc jsem strávil na samotce. V malé místnůstce se stěnami kompletně pokrytými silnou vrstvou molitanu. Molitan byl shora potažený květovanou látkou, pěkně veselou a žluťoučkou. Dále se zde ještě nacházela záchodová mísa, napůl zapuštěná do zdi a maskovaná za odpadkový koš s odklopným víkem. I ji pokrýval molitan a květovaná látka. Na stropě matně zářila malá lampa. A víc už nic. Ideální místnost pro rozjímání a spánek. Vůbec by mi nevadilo si tu během prvního půlroku svého pobytu v Domě alespoň jednou týdně posedět. Tenkrát jsem ale ještě nevěděl, že to je tak příjemné. Obyvatelé Domu si tohle lázeňské místo dávno přivlastnili, a tak se sem dalo dostat jen dvěma způsoby. Buďto za trest, za nějaký prohřešek, anebo si tento ozdravný pobyt vyškemrat v Pohřebišti. O druhé možnosti jsem nevěděl. A už vůbec jsem netušil, že lze návštěvu Klece někomu darovat, jako to udělal Tabákí.

Polovina obyvatel Domu podstupovala zdravotní prohlídku jednou týdně a polovina jednou měsíčně. Když jsem žil s Bažanty, existovala ještě kategorie A, čili ti, kteří museli na prohlídku den co den. Mezi Bažanty se takových našlo šest, a všichni ostatní snili o tom, že rozšíří jejich řady. Kategorie A znamenala zmírněný režim, právo na denní spánek a zvláštní jídelníček s dietními saláty a vitaminovými nápoji. Bažanti se na zdravotní prohlídky připravovali nesmírně pečlivě a zapisovali si všechny své stížnosti do speciálních notesů. Já jsem do svého notesu, nalinkovaného na dny a hodiny, kreslil karikatury, a tak mi byl zanedlouho odebrán.

Dnes jsem jel poprvé na prohlídku jako člen čtvrté skupiny. Zatímco jsme čekali, až se dostaneme na řadu, vytvořil Larry na zdi lazaretní chodby kompozici z rozžvýkaných žvýkaček s nedopalkem uprostřed a Tabákí si pomaloval obličej příšernými pruhy a kosočtverci.

„Však oni ti Pavouci potřebují trochu rozptýlení,“ vysvětlil mi. „Jejich práce je těžká a životy nudné, ale originální make-up ve stylu skupiny Kiss je vždycky potěší.“

Originální make-up ve stylu skupiny Kiss nikoho nepotěšil. Spíš vzbudil podezření. Tabákímu na ošetřovně dlouho umývali tvář, aby zjistili, zda pod barvou neukrývá stopy zranění nebo choroby. Konečně Tabákí vyjel z ošetřovny – dokonale čistý, růžovolící, s mokrýma ušima. Již zdálky na nás mával bílým papírkem, jenž připomínal šek.

„Vidíte to?“ zeptal se chvástavě a strčil nám pod nos ten svůj cár. „Mám u nich protekci, nač to zapírat? Jsem tady v Pohřebišti privilegovaná osoba!“

„No a k čemu ti to je?“ zeptal se ho Lord. „Od minula ještě neuplynul ani týden.“

„Daruju ho Kuřákovi,“ vysvětlil Šakal. „Víš, lidem by se občas prostě měla dělat radost.“

„Seš si jistej, že bude rád?“ zapochyboval Lord.

„Jen ať si zkusí nebýt!“

Poslouchal jsem je, ale vůbec jsem nechápal, o čem je řeč. Bylo mi jasné jen to, že musím bezpodmínečně projevit radost z něčeho, co si pro mě Tabákí přichystal. Když tedy ke mně přijel a vnutil mi zmuchlaný papírek, pokusil jsem se o to. A nejspíš se mi to i povedlo. Přinejmenším Tabákí vypadal spokojeně.

„Kuřák je štěstím bez sebe,“ oznámil Lordovi. „A to sis myslel, že to neocení. Ty se v lidech fakt moc nevyznáš.“

Pak na svém Mustangu vystartoval k východu. Sevřel jsem jeho dárek v pěsti a následoval jsem ho.

Na odpočívadle, jemuž se říkalo Pohřebištní, jsem se zdržel, abych zkusil pochopit, co je na papírku vlastně napsáno. Ostatní šli nebo jeli napřed. To, co se mi nakonec ani při vší snaze nepovedlo přečíst, nejvíc připomínalo nedbale vystavený lékařský předpis. Když jsem vzdal pokusy o jeho rozluštění, řekl jsem si, že by nejspíš stálo za to vrátit se do Pohřebiště a dotázat se přímo Pavouků. Třeba je to něco na způsob Bažantích privilegií, neznámo proč potvrzených písemně. Ale vtom se vedle mě vztyčil Černý. Vůbec se mě nezeptal, jestli jsem rád nebo ne. Nejspíš na mně bylo vidět, že svému dárku pořád nemůžu přijít na kloub. Jednoduše mi papírek sebral a prohlásil: „Tohle je umístěnka na samotku.“

Má první myšlenka byla, že Černý žertuje. A hned ta druhá, že mi Tabákí provedl přímo neskutečnou sviňárnu.

„To jsem mohl tušit. Ty vůbec nevíš, o co jde.“ Černý si povzdechl. „Poslyš, moje věc to samozřejmě není, ale to vždycky takhle bez ptaní bereš všechno, co ti kdo dává?“

Tyčil se nade mnou jako věž. Velký. Dospělý. Flegmatický. Být na jeho místě kdokoli jiný, myslel bych si, že si ze mě utahuje.

„Vlastně neberu,“ řekl jsem. „Tabákí mě ujišťoval, že je to dárek.“

„Než od Tabákího přijmeš nějaký dárek, vždycky si ho nejprve prohlídni proti světlu,“ poradil mi Černý. „Fajn, příště už buď opatrnější.“ Vrátil mi papírek a vykročil ke schodišti.

„Hej!“ zavolal jsem za ním v panice. „Černý, počkej!“

„Co je?“ Zastavil se s nespokojeným výrazem, jako kdybych ho svými řečmi zdržoval od nějakých důležitých povinností.

„Proč mi to Tabákí provedl? Co jsem mu udělal?“

Černý na mě chvíli zachmuřeně hleděl, žvýkal žvýkačku a přemýšlel.

„Proč? No, on si vlastně myslí, že skončit v Kleci je paráda. Že je to příjemné.“

„Co je na tom příjemného?“ rozčílil jsem se.

V podání Bažantů byla Klec něco na způsob vězeňské samotky pro obzvlášť nebezpečné zločince. A v některých otázkách jsem jejich názoru důvěřoval.

„Co je na tom příjemného?“ Černého zvyk zvolna zopakovat každou otázku, kterou mu někdo položil, by dokázal netrpělivého člověka připravit o rozum. „Víš, ono je tam ticho. Vůbec nikdo tam není a je tam naprosté ticho. Zvuková izolace. Vlastně to není vůbec zlé. Třeba já tam bývám rád.“

„Poslyš,“ řekl jsem kvapně, „tak jestli to máš rád, co kdybych ti ten papírek dal a ty bys šel na samotku místo mě?“

Černý zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Píše se tam, že jde o vozíčkáře. Můžeš si to vyměnit s Lordem. Nebo se samotným Tabákím.“

Potom odešel a zanechal mě v naprostém zmatku. Celou cestu do ložnice jsem pak přemýšlel, co bude lepší, zda k smrti urazit Tabákího, anebo si posedět na samotce. Přikláněl jsem se ke druhé variantě. Přetrpět to a pak na to celé zapomenout. O Tabákím jsem z nějakého důvodu s určitostí věděl, že na nic nezapomíná a nic neodpouští. Netušil jsem, kde se ve mně ta jistota vzala, ale u dveří čtvrté ložnice jsem už byl pevně rozhodnut, že si jeho dárek nechám. Pokud si je Tabákí jistý, že mi tím dělá radost, nemá smysl ho přesvědčovat o opaku.

A on si tím rozhodně jistý byl. Celý rozzářený a důležitý látal rukáv džínové bundy, o níž mi ihned oznámil, že je to speciální „klecová“ bunda pro ty, kteří mají namířeno „tam“, a že bych si ji měl neprodleně obléknout, vždyť co kdybych to pak už třeba nestihl, no a vůbec „pro všechny případy“.

Ukázalo se, že bunda je pořádně těžká, skoro jako by byla podšitá plechem. Tabákí mě ji nechal podržet, ale hned mi ji zase sebral, rozložil na posteli a pustil se do předvádění „tajemství pro zasvěcence“. Makedonský, Larry a Hrbáč se shlukli okolo a se zájmem přihlíželi. Připadal jsem si jako dítě, které celá rodina vypravuje na karneval.

Vlastně to byly spíš dvě bundy než jedna. Podšívka byla natolik silná, že by klidně vydala za samostatný kus oblečení. Připevňovala se s pomocí tajných přezek a knoflíků a dala se celá sundat. Šakal mi proces jejího vytahování demonstroval hned dvakrát. V bundě bez podšívky se nacházely hlavní skrýše. V ramenních vycpávkách dvě plechovky s cigaretami. V rukávech u loktů krabičky s prášky. „Proti bolesti hlavy, proti nespavosti, proti průjmu,“ vypočítával Šakal rychle. „I s návody k použití. Liší se podle barev.“ V šosech bundy se schovávaly dva zapalovače a dva popelníky. „To protože spousta lidí, abys věděl, típá cigarety přímo o podlahu, a on tam je hodně hořlavý interiér.“

„Ale radši tam kuř co nejmíň,“ ozval se Hrbáč. „Jinak se udusíš. Ventilace je tam mizerná.“

„No, nějaká díra u stropu se tam přece jen najde,“ namítl Lord, který se svěsil z kraje postele. „Navíc se Kuřák asi nechystá kouřit dýmku.“

„Kouř z dýmky není tak toxický,“ rozčílil se ihned Hrbáč. „Je ho víc, ale nesmrdí.“

„Tak to je otázka vkusu.“

„Ticho!“ přerušil je Tabákí. „Právě uděluji důležité pokyny, tak si ty svoje pitomý komentáře nechte pro sebe.“

Podšívka se vrátila na místo, skrýše zmizely.

„A dál…“ Tabákí významně vztyčil ukazovák. „Vrstva druhá, nepašerácká. Koukej se pozorně, všechno zbytečné dáme pryč. I když, ono tam nic zbytečného není, no vážně…“

Nepašeráckou vrstvu tvořil přehrávač, desítka kazet, tabulka čokolády, notes s Šakalovými básněmi, sáček s ořechy, tři amulety, šachová sada, náhradní baterky, balíček karet, foukací harmonika a čtyři neskutečně ohmatané knížečky kapesního formátu. Nebylo divu, že jsem se po navlečení téhle bundy stěží dokázal nadechnout. A Tabákí, i když to byl on sám, kdo mi navrhoval dát pryč všechno zbytečné, stejně nesl s velkou nelibostí, že jsem se rozhodl nechat v ložnici foukací harmoniku a karty.

„Já na harmoniku hrát neumím,“ pokoušel jsem se mu vysvětlit.

„Tak to máš nejvyšší čas se to naučit!“

„A taky si neumím vykládat pasiáns!“

„Dám ti s sebou příručku pro samouky!“

Z parapetu seskočil Sfinga a připojil se k nám. Hrbáč vytáhl z levé kapsy bundy dvě okoralé housky. Tabákí se na ně smutně podíval.

„Vždyť tam leží teprve chvilku. Klidně by je mohl chroupat.“

„Tak dost, Tabákí,“ řekl Lord. „Kdo se vlastně chystá na samotku – ty, nebo Kuřák?“

„On!“ zvolal Šakal rozzlobeně. „Ale on je v tomhle směru nováček, tak ať přihlédne k názoru zkušenějších členů smečky!“

Vyšťoural jsem z náprsní kapsy svazek papírů s křížovkami, další notes a propisku.

„To je moje.“ Lord ke mně natáhl ruku. „Můžeš to tu nechat, já se neurazím.“

S potěšením jsem mu štos papírů předal a soustředil svou pozornost na knihy.

„Poezie severských básníků,“ přečetl jsem.

„Jestli nejsi milovník poezie, tak já si je klidně vezmu,“ nabídl se Hrbáč pohotově.

A najednou mi došlo, že k výbavě klecové bundy přispěl každý, kdo už někdy seděl na samotce. To proto se pomalu ani nedala uzvednout. Obsahovala všechno, co každý z nich považoval za užitečné. A vtom mě ohromil Larry. Celou dobu se lhostejně pohupoval na podpatcích svých příšerných bot a přihlížel vykuchávání bundy, ale teď najednou oznámil: „To já jsem tam nebyl ani jednou. Mám totiž, abys věděl… klaustrofobii. Nesmím ani do výtahu.“

Tolik mě překvapil, že jsem pořádně nevěděl, co mu na to odpovědět. Bylo to poprvé, co se se mnou dal Larry do řeči. Tedy, úplně poprvé ne, ale prvně se mnou mluvil jako s člověkem. Jako s jedním ze svých.

„Aha.“ O moc víc jsem už toho ze sebe dostat nedokázal. „Chápu.“

„No a vůbec se jí bojím,“ zašeptal a přistoupil ke mně. „Ono se o ní vypráví ledasco. Ale ty seš pašák. Nezalekl ses.“

„Hej!“ pohoršil se Tabákí. „Co to má být za poraženecký řeči před cestou?! Vždyť my toho kluka vypravujeme na dovolenou, dalo by se říct! Běž od něj pryč, Larry, a přestaň se tvářit jak na pohřbu!“

Larry se ode mě poslušně vzdálil. Tabákí začal vysvětlovat, že samotky jsou dvě. Modrá a žlutá. Ta modrá že není pro nervově labilní jedince, ale zato posiluje ducha, kdežto ta žlutá je čistě jenom pro radost.

„V modré člověk upadá do deprese a žlutá smrdí močí, protože tam špatně splachuje záchod,“ přerušil ho Sfinga. „Líbí se tam jedině lidem, kteří si doopravdy přejí strávit nějaký čas o samotě. Přál sis to, Kuřáku?“

„Už si to přeju,“ zafuněl jsem vysílen tíhou zázračné bundy. Ani jsem v ní nemohl ohnout ruce. Bránily mi v tom loketní skrýše. „A přijdou si pro mě… brzo?“

Přišli si celkem brzo.

Když už mě jako nehybnou loutku vezli ven, dočkal jsem se ještě jednoho, posledního překvapení. Tentokrát se o ně postaral Makedonský. Přiběhl ke mně a podal mi baterku: „Prý se tam v noci zhasíná světlo. Vezmi si ji, kdybys potřeboval něco najít potmě.“

Bylo to víc slov, než jsem od něho slyšel za celých šest dní, strávených ve skupině.

Ruce jsem měl neohebné, ale prsty fungovaly, a tak jsem jimi sevřel baterku. Přitom jsem stačil zahlédnout Makedonského oči. Byly čajové barvy. Se spoustou flíčků.

Pak jsem ještě stačil říct „ahoj“ všem ostatním. Dojatě mávajícímu Šakalovi. Larrymu, přešlapujícímu u dveří. Lordovi, který mi kynul z postele. Sfingovi, jenž seděl na jejím čele. Hrbáčovi. Všem.

Bedny, jak se jim říkalo, měli v přízemí službu vždycky po dvou a pracovali na směny. Jejich úkolem bylo tahat všelijaké těžké věci – tedy pokud bylo co tahat – a převážet vozíčkáře, jestliže existovalo podezření, že by vozíčkář mohl být proti převozu; krom toho ještě zametali dvůr, opravovali to či ono a občas neznámo proč s prázdnými nosítky a zamračenými tvářemi přebíhali po chodbách. Navíc hlídali vstupní dveře – namísto hlídače, který hlídal dveře do druhého patra. No a především se opíjeli. Bedny byli oblíbenými postavami vtipných historek, jež si mezi sebou vykládali dokonce i Bažanti.

Ten, kterého jsem dostal jako doprovod, se už nehodil ani do těch historek. Byl to starý alkoholik s třesoucíma se rukama a šouravou chůzí. Jeho oddechování mě příšerně znervózňovalo. Celou dobu jsem měl pocit, že každým okamžikem skoná, aniž by mě dopravil na určené místo, a já zůstanu v obludně těžké bundě trčet ve druhém patře, než se prošetří okolnosti jeho smrti. Ale naštěstí to zvládl.

Projeli jsme chodbou druhého patra. Pak mi Bedna v úzké místnůstce mezi dvěma stejnými dveřmi nařídil, abych si obrátil kapsy naruby.

„Nemůžu,“ přiznal jsem popravdě. „Neohýbají se mi ruce. Nemohl byste sám?“

Bedna to považoval za provokaci.

„Já nejsem včerejší, chlapečku,“ řekl vyčítavě. „Už nemám věk na to, abych s vámi hrál ty vaše hry. Dělej, jeď…“

A tak jsem zůstal neprohledaný. Jakmile za mnou Bedna zamkl dveře, vyprostil jsem se z bundy. Natáhl jsem se na molitanové podlaze, vychutnávaje si nabytou svobodu. Prostě jsem jen ležel a zíral do stropu.

Zhruba o půl hodiny později mi to došlo. Jsem úplně sám. A budu sám ještě dlouho. Tabákí mi dal báječný dárek. Jenom jsem ho nedokázal hned ocenit.

Pomalu jsem začínal podřimovat, ale vtom jsem si vybavil, co mi Makedonský povídal o světle, a donutil se vzchopit. Bylo třeba se připravit. Nebyl jsem si jistý, že si se všemi skrýšemi v bundě poradím potmě, dokonce ani s baterkou. Posadil jsem se, přitáhl si bundu k sobě a začal ji vykuchávat. Tahal jsem z ní jednu věc za druhou a rozděloval je na hromádky. Nestačil jsem však roztřídit ani polovinu vytaženého, když se mi hrozně zachtělo kouřit. Rychle jsem vysypal všechno, co ještě zbývalo, a věnoval se podšívce. Ta držela přinejmenším na stovce patentních knoflíků. Konečně jsem se dostal k cigaretám. Pak jsem bundu sroloval, podložil si s ní záda a zapálil si.

„Poezie severských básníků“, „Skleněný klíč“ od Dashiella Hammetta, „Kniha Kazatel s komentáři“, „Bílá velryba“. Všechny čtyři knížky byly milionkrát čtené, ošoupané a ohmatané a ze všech vypadávaly stránky. Ze „Skleněného klíče“ navíc vypadly ještě Šakalovy poznámky a scvrklé kolečko salámu. „Bílá velryba“ byla z knihovny. Z lístečku, který jsem v ní objevil, vyplývalo, že si ji vypůjčil Černý, a to před dvěma roky. Zpod voskovaného přebalu trčely dvě fotografie a hromada zápisků. Schoval jsem zápisky zpátky a pustil se do prohlížení fotek.

Na jedné byl Vlk. Kluk, co umřel začátkem léta. Tou dobou jsem v Domě žil teprve měsíc, a tak jsem si ho pamatoval špatně. Hubený, s rozcuchanými vlasy a nasupeným pohledem. V jedné ruce nezapálená cigareta, druhá na strunách kytary. Tvář vážná, jako by věděl, co ho čeká, i když ve skutečnosti má snad každý nějaký snímek, o kterém lze v případě potřeby prohlásit: „On to věděl,“ prostě proto, že se člověk neuráčil včas usmát. Konkrétně tahle fotka asi měla být vtipná. Na Vlkově hlavě seděl jakýsi ptáček, což fotografovi zřejmě muselo připadat zábavné. Pravda, toho ptáka nijak zvlášť dobře vidět nebylo. Shora visel cíp pruhované deky. Došlo mi, že Vlk nejspíš sedí na společné posteli, že Larry si tu svou jako vždycky neustlal a že venku je zřejmě léto. Když jsem se zadíval pozorněji, poznal jsem v neznámém ptákovi Nanettu. Ještě úplně malinké mládě. Trochu mě zamrazilo.

Nanettu našli začátkem června, což znamená, že kluka na fotce už od smrti za nevyjasněných okolností dělilo maximálně pár dní. Ale o tohle nešlo. Ne o to, že umřel, ne o to, jak se to stalo – šlo o to, jak vypadal. Byl doma. U sebe doma. Já sám ve čtvrté ložnici takhle nikdy vypadat nebudu. To bych tam musel strávit několik let.

Vlk byl součástí čtvrté skupiny, ale v mé přítomnosti ho nikdo nikdy ani slůvkem nezmínil. Ani o jedné věci jsem neslyšel, že by mu patřila. Upřímně řečeno jsem na něj dočista zapomněl. Bažanti se ze svých nebožtíků mohli zbláznit, a já už si na tento jejich přístup stačil zvyknout. V učebně dvě fotografie ve smutečních rámečcích. V prosklené skříňce v ložnici dva nedotknutelné hrnky. Na záchodě dva nikým nepoužívané háčky na ručníky. Nebožtíci první skupiny žili v jejích pokojích spolu s živými. Byli často citováni, vzpomínalo se na ně a jejich rodiče dostávali od ostatních Bažantů blahopřejné pohledy k svátkům. Nikdy jsem je neviděl, ale o jejich rysech a zvycích jsem věděl vše. Ovšem u Vlka to vypadalo, že snad ve čtvrté skupině nikdy ani nebyl. Tahle fotka byla jeho první a jedinou stopou, na kterou jsem narazil.

Zapálil jsem si další cigaretu. Abych zapudil smutné myšlenky, začal jsem si listovat ve „Stříbrném klíči“ a nenápadně jsem se do něho začetl. Se čtvrtou cigaretou v puse jsem si náhle uvědomil, že nějak moc kouřím. Přepočítal jsem si zásoby. Cigaret zbývalo šestnáct. Napadlo mě, že jestli sem teď někdo vejde – třeba s obědem – hned ucítí, jak moc tu je nahuleno. A všechno mi sebere. Proto jsem nechal tři cigarety venku pro případ šťáry a ostatní schoval zpátky do bundy a jakžtakž je zamaskoval podšívkou. Pak jsem kolem sebe trochu poklidil, znovu jsem ulehl na bundu a uchopil druhou fotografii.

Skupina dětí na schodech dvorního zápraží. Stojí, sedí nebo visí na zábradlí. Musel být horký letní den – tváře jsou samá šmouha od slunečních odlesků.

Když jsem se na ně pozorně zadíval, mnohé z nich jsem poznal. Jako prvního Černého. Tíživý pohled, blonďatá čupřina, hranatá brada – všechno jako dnes. Byl samozřejmě drobnější než teď a tváře měl naducanější. A už tenkrát byl pořádně zasmušilý.

Pak jsem objevil Hrbáče, Slona ze třetí a Králíka ze šesté. Králík se skoro nezměnil. Hrbáč se schovával za motorkářskými brýlemi a tiskl si k hrudi kuši. Slon se nad ostatními tyčil jako hora, jako mnohonásobně zvětšená dětská panenka na hraní. Z kapsy kombinézy mu čouhala gumová žirafa.

To už jsem věděl, že jsem si našel úžasně zábavnou kratochvíli.

Jako dalšího jsem poznal Slepce. Bosky seděl na bobku v rohu snímku – tak, že mu okraj uřezával půlku hlavy. Vrchní knoflík košile měl málem u pupku, vlasy mu spadaly až po nosní dírky. Kdyby vstal, visela by mu kostkovaná košile až někam pod kolena. Zvláštní, že vychovatelé dovolili někomu s takovou vizáží, aby se toulal po Domě.

Zapátral jsem po Sfingovi, ale nenašel jsem ho.

Zato jsem našel Krásku, něžného jako andílka, jak chcíple plandá na zábradlí. A Šalomouna z druhé. Ještě ne tu tučnou Krysu, která se z něho stala teď, ale už docela buclaté krysí mládě.

Pak jsem poznal Larryho a rozesmál se tak, až jsem se zakuckal kouřem. Nejapný, ušatý, jako lunt hubený Larry. Stál tam s jednou nohou hrdě předkročenou a vystavoval na odiv neskutečné množství modřin na koleni. Při pohledu na něj by se ani ten největší optimista neodvážil začít vykládat něco na téma „šťastného dětství“, protože takoví nosáči jednoduše šťastné dětství mít nemohou. Po boku Larryho zaujímal úplně stejnou pózu druhý nosáč s vypoulenýma očima. Určitě Kůň ze třetí. Žádný z těch, koho jsem poznal, ve mně nevzbudil takové nadšení jako právě Larry. Pociťoval jsem teď k němu bezmála něhu. Kdepak, malí Bandarové to na světě nemají vůbec jednoduché. To proto jsou tak agresivní, když vyrostou. Trpí klaustrofobií. A koktavostí. To protože je nikdo nemá rád. Nejsou ani chytří, ani okouzlující, ani sympatičtí. Larry a Kůň byli mými posledními objevy. Sfingu se mi ani při vší snaze najít nepodařilo.

Dva naprosto stejní blonďáci v pruhovaných vestách mi někoho až palčivě připomínali. Také klučina s dokonale kulatou hlavou, který stál v popředí, se komusi podobal. Ale i když jsem fotografii dlouho všelijak otáčel a zkoušel si v duchu porovnávat současné obyvatele Domu s těmito dětskými tvářemi, totožnost pěti vyfocených mi zůstala utajena. Nakonec mě to omrzelo, a tak jsem si začal fotku prohlížet jenom tak.

Celkově to byla dost zdivočelá společnost. Špinavá a zarostlá. Určitě se škrkavkami. Takoví se nedají přinutit k tomu, aby vypadali slušně. Ale aspoň nikdo neukazoval fakáče a nedělal grimasy. Snažili se působit co nejsolidněji. I když jim to moc nešlo.

Amulety, ochranné talismany a všelijaké další nesmysly byly v módě už tenkrát. Celkem jsem napočítal šestnáct váčků plus drápy, zuby a kůstky, a to jednotlivě i v celých svazcích, dále pak matice, šrouby, hřebíky, králičí packy a nejrůznější oháňky. U Larryho a Koně převládal kovošrot. Slon byl ověšený rolničkami, blonďatá dvojčata zase klíči. A jakmile jsem spatřil ty klíče, najednou mi to začalo docházet.

Zavřel jsem oči, otevřel je a podíval se znovu…

No jistě! Studené kulaté oči, skobovité nosy… vždyť to jsou malí Mrchožrouti! Tak moc si navzájem podobní, že jsem se ani nepokoušel poznat, který z nich je ten pravý.

To by mě tedy zajímalo, kam se poděl ten druhý. Mimoděk mě napadlo, že jeden Mrchožrout je v Domě ažaž, ale pak jsem si vybavil smuteční šaty, v nichž chodí celá třetí skupina bez výjimky, a za svou myšlenku se zastyděl.

Možná, že Ptáci nenosili smutek, aby uctili památku Mrchožroutova bratra. Možná, že se jim prostě jenom líbila černá barva. Upřímně řečeno jsem ani nechtěl vědět, o co jde. Každopádně dneska Mrchožrout v Domě žádného bratra neměl a myslet si, že je to dobře, by ode mě bylo pěkně odporné.

Odložil jsem fotku a znovu vzal do ruky tu první, s Vlkem. Ještě jednou jsem si ji prohlédl a pak jsem si lehl na záda a zadíval se do stropu.

Každý pokoj v Domě obývali vlastní nebožtíci. V každé skříni se rozkládal nějaký nikým nezmiňovaný kostlivec. Když už duchům nestačily pokoje, začínali se toulat po chodbách. Aby odradili nevítané návštěvníky, kreslili živí na dveře ložnic ochranná znamení a věšeli si na krk amulety. Své vlastní mrtvé měli rádi a snažili se s nimi být zadobře; někdy se s nimi radili, zpívali jim písně a vyprávěli pohádky. A oni odpovídali. Pomocí nápisů mýdlem či zubní pastou na zrcadlech. Pomocí obrázků, namalovaných na zdech fialovou barvou. Anebo pomocí šepotu do uší jednotlivých vyvolených – ať už ve sprše, anebo na Křižovatkovém gauči, když se na něm někdo odvážil strávit noc…

Tahle míchanina z Bažantích báchorek, pověr, pitomých rčení a pořekadel mi vířila v hlavě a nabývala stále divočejších obrysů. A když jsem se s ní konečně vypořádal, k vlastnímu překvapení jsem si uvědomil, že teď znám Dům o trochu lépe. Jen o malou trošičku. Každopádně jsem pochopil mnohé, co jsem předtím nechápal. Vášeň obyvatel Domu pro všelijaké povídačky se nezrodila jen tak zbůhdarma. Byl to způsob, jak proměnit zármutek v pověry. Pověry se zase postupně stávaly tradicemi a na tradice se už dá rychle zvyknout. Obzvlášť v dětství. Kdybych se tu ocitl před nějakými sedmi roky, byl by možná kontakt s přízraky i pro mě něčím naprosto všedním. Seděl bych na staré Černého fotce s podomácku vyrobeným lukem nebo prakem, čouhajícím z kapsy, byl bych pyšný na amulet proti poltergeistům, vykšeftovaný za sérii známek, a v určitou denní dobu bych se vyhýbal určitým místům. Každou jejich návštěvu bych bral jako svéráznou zkoušku odvahy. Možná bych začal ve výsledku trpět koktavostí, ale můj život by byl aspoň celkem zajímavý, což se nedalo říct o tom skutečném, stráveném mimo Dům. Až mě zamrzelo, že jsem tohle divoké, cizí dětství promeškal. Nebyly v něm sice žádné řeky, lesy či opuštěné hřbitovy, jenomže nic takového nefigurovalo ani v mém opravdovém životě. Zato bych znal všechny zákony a pravidla Domu, uměl bych vykládat pitomé pohádky, hrát na kytaru, dešifrovat nástěnné nápisy, věštit z kuřecích kostí, pamatoval bych si všechny předchozí přezdívky starousedlíků a možná, že bych tuhle chatrnou budovu dokonce měl rád tak, jak ji nikdy mít rád nebudu. Čím déle jsem o tom všem přemýšlel, tím jsem byl smutnější. Zvedl jsem poslední neschovanou cigaretu, zapálil si ji a začal sledovat, jak kouř odplouvá ke stropní lampě a rozplývá se v jejím světle.

DŮM

Intermezzo

Pohřebiště je Dům v Domě. Místo, které si žije vlastním životem. Je o mnoho roků mladší – když se začalo stavět, Dům už byl dávno zchátralý. Vyprávějí se o něm ty nejděsivější historky. Je terčem nenávisti. Pohřebiště má svá pravidla a vynucuje si jejich dodržování. Je nebezpečné a nepředvídatelné, rozeštvává přátele a usmiřuje nepřátele. Každý člověk tu musí jít vlastní cestou, na jejímž konci buďto nalezne sám sebe, anebo sám sebe ztratí. Pro některé je to poslední pouť, pro jiné teprve začátek. Čas tu plyne pomalu.

Koník se díval z okna na sněhové závaly a na černé postavičky lidí, které se vlekly přes modravé závěje. Ráno v lazaretu začínalo vizitou, když ještě byla tma. Troubení aut, plazících se po zledovatělých silnicích, dusot nohou na chodbě, světla v oknech domů – to všechno byly známky rána. Ale kdyby měl Koník soudit jen podle oblohy, byla ještě hluboká noc. Výuka musela být kvůli hustému sněžení zrušena a obyvatelé Domu už druhý den slavili nečekané prázdniny. Okna lazaretu vedla do dvora. Každé ráno a každý večer Koník vylézal na parapet a sledoval, jak se kluci dole koulují nebo si staví pevnosti ze sněhových závějí. Poznával je jen podle bund a čepic. Jejich hlasy dovnitř dvojitými skly nepronikaly.

Od chvíle, kdy ho poslali na protetiku, uplynuly už dva týdny. Koník si původně myslel, že to potrvá jen pár hodin. Dají mu ruce – ne opravdové, ale aspoň takové, které budou k něčemu – a pustí ho. A až poté, co se ocitl v lazaretu, si uvědomil, jak málo toho o těchhle věcech věděl.

Lazaret se mu zamlouval. Líbila se mu zdejší pravidelnost, čistota a klid. Neotravovali ho tu kluci z Bordelovic, sestry byly přívětivé a samotné Pohřebiště, světlé a tiché, mu připadalo jako to nejlepší místo na světě. Los mu sem nosil knihy a dělal s ním úkoly, úplně jako během prvních dní v Domě. Koník nechápal, čím si tohle místo vysloužilo svou ošklivou pověst. Proč dostalo takový děsivý název? Vždyť p ředtím, než se tu ocitl, nahánělo slovo Pohřebiště strach i jemu.

Všechno bylo v nejlepším pořádku. Ale pak se začal nudit. Obzvlášť, když napadl sníh. Chyběl mu Slepec. A ještě něco. Koník z nudy zanechal čtení a přestěhoval se na parapet. Sestry ho odtud zaháněly, ale on hned vylézal zpátky. Poslušně prováděl s protézami všechno, co se po něm chtělo, i když věděl, že se mu tyhle dovednosti jen stěží budou hodit. Varovali ho, že s protézami musí zacházet citlivě, a on pochopil, že je nikdy nosit nebude. Polámaly by se hned při první rvačce. Ať už schválně, anebo náhodou. Jeho pobyt v Pohřebišti postrádal smysl. Proto se nudil a díval se z okna.

„Jsi jako lesní zvířátko v zajetí,“ řekla sestra, když vstoupila do pokoje. „Neboj se, už brzy se vrátíš ke svým kumpánům. A s nimi se ti bude hrát mnohem pohodlněji než dřív.“

Koník čekal, že ho zase vyžene z parapetu, ale sestru už asi unavovalo ho pořád napomínat.

„Stýská se ti?“ zeptala se soucitně.

„Ne,“ odpověděl, aniž by se otočil.

Už se úplně rozednilo a sestra zhasla světlo. Koník z dálky slyšel cinkot talířů a skřípot tlačených stolečků. Dvůr byl vylidněný a stejně liduprázdné byly i venkovní ulice a ruiny sněhových pevností. Sestra odešla – uslyšel klapnout dveře – a všechno ztichlo. Pak najednou někdo vstoupil a stanul mu za zády.

„Zajímalo by mě, jak asi kočky chodí po sněhu, když jim sníh sahá nad hlavu,“ promluvil ten někdo.

Hlas byl neznámý, ale Koník se neotočil.

„Skáčou,“ řekl, pohled měl stále upřený na dvůr.

„To jakože se vždycky celé propadnou a pak vyskočí zpátky? Nehrabou si spíš tunely?“ Neznámý se rozesmál. „Jako krtci?“

Koník se otočil. Za ním stál neznámý klučina a díval se přes něj z okna. Rty se mu chvěly smích em, ale oči měl vážné. Nejvíc ze všeho zaskočil Koníka jeho úbor. Vršek od bílého nemocničního pyžama a pod ním obnošené modré džíny. A od bláta téměř černé tenisky, nazuté naboso. Rozvázané tkaničky. Vlasy na čele po patlané čímsi bílým. Vůbec nevypadal jako nemocný. A ani jako žádný z kluků, které Koník znal. Nemocní by správně měli ležet v postelích, zatímco zdraví a chodící by neměli jenom tak běhat po Pohřebišti a vstupovat do cizích pokojů. Ale tohle ještě pořád nebylo to nejdivnější. Kde se dá v Pohřebišti  – neskutečně, až chorobně čistotném – najít tolik bláta, aby se s ním daly ušpinit nohy?

„Sněžní krtci,“ řekl klučina zamyšleně. „V zimě si hrabou tunely, v létě se mění v kočky. Na jaře, jen co se promění, vylezou ze země a začnou hlasitě řvát. Březnoví krtci. A jejich hlasy teda zní pěkně odporně…“

Koník seskočil z parapetu.

„Co jsi zač?“ zeptal se.

„Vězeň Pohřebiště,“ opáčil návštěvník. „Vyrval jsem ze zdi kruh, k němuž jsem byl přikován, setřásl ze sebe zrezivělé řetězy a spěchal jsem sem.“

„Proč sem?“

„Protože jsem upír,“ přiznal se návštěvník. „Jsem tu, abych se napil čerstvé krve. Přece bys neodmítl nemocného člověka, mé dítě?“

„A kdybych odmítl?“

„Pak ti zemřu přímo před očima. V mukách.“

Koníka to začínalo zajímat čím dál víc. „Fajn. Tak pij. Ale jenom trošku. Ať neumřu. Jestli to tak teda umíš.“

„ Šlechetné dítě,“ řekl klučina. „Dnes nemám hlad, a tak musím tvůj dar odmítnout. Celá cesta od mé kobky ke tvým dveřím je vystlaná těly pokousaných sester.“

Koník si živě představil, jak to asi vypadá. Jedna zdravotní sestra, druhá, třetí… a všechny leží kousnuté, oči v sloup.

„Tak to je paráda,“ řekl.

„To teda jo,“ souhlasil návštěvník. „Poslyš, neschoval bys mě? Mám v patách pronásledovatele. S osikovými kůly.“

„Jasně, schovám,“ zaradoval se Koník. „Akorát,“ rozhlédl se po pokoji, „tady není kam. Do stolku se nevejdeš. A pod postelí bys byl vidět.“

Návštěvník se ušklíbl. „Žádný strach, velkodušný chlapče. Starý milovník krve ví, co dělá. Nebudeš mít nic proti tomu, když tvoje postel bude o něco vyšší?“

Koník zavrtěl hlavou. Klučina přistoupil k posteli a zatočil jakousi kličkou. Postel se mírně zvedla. Návštěvník pod ni nakoukl a zatvářil se spokojeně.

„Jsou tam gumy,“ vysvětlil. „Fajn věc, když nejsou moc natažené.“ Přistoupil ke Koníkovi a pozorně si ho prohlédl. „Líbíš se mi, chlapče,“ řekl vážně. „A nyní se rozloučíme.“

„Odcházíš?“ vzdychl Koník smutně.

Klučina na něho mrkl. Oči měl hnědé, ale natolik světlé, že vypadaly jako oranžové.

„Jenom pod postel.“

Zamával Koníkovi a po čtyřech si vlezl pod matraci. Chvíli se tam vrtěl a potichu láteřil, ale nakonec dočista zmizel.

Koník přiběhl k posteli a zaposlouchal se. Bylo naprosté ticho. Jen když se sklonil až k podlaze, dokázal zaslechnout návštěvníkovo tichoulinké oddechování. Stravován zvědavostí se Koník vrátil na parapet. Pokud sestry napadne zkontrolovat pokoj, musejí ho najít v jeho obvyklé poloze. Položil si hlavu na koleno a upřel pohled do skla, ale teď už neviděl ani dvůr, ani rozdováděné kluky, kteří zrovna vyběhli ven. Bál se, že jestli někdo vstoupí, okamžitě ho prozradí planoucí líce a tlukot srdce.

Ve stanovenou dobu si pro něho přišli a odvedli ho do herny, kde na něho čekaly protézy a úkoly, které musel s jejich pomocí plnit. Koník nesplnil ani jediný. Po návratu ho čekala sestra s obědem, a tak se mu nepovedlo zjistit, zda je upír stále na svém místě. A po obědě se objevil Los.

„Tak jak se má můj žák?“ zeptal se hned ve dveřích. V rukou držel štos knih. V bílém plášti vypadal ještě vyšší.

„Žvaní jak papoušek,“ postěžovala si sestra Agáta a otřela Koníkovi ústa. „A skoro nic nesnědl.“ Zvedla tác, aby Losovi předvedla talíř s rozpatlanou bramborovou kaší a rozsápaným karbanátkem.

„Zvláštní,“ řekl Los a zahleděl se Koníkovi do tváře. „Není to žádný žvanil. I když jí špatně.“

„Dneska to žvanil je,“ namítla sestra, načež dala tác na stolek a přikryla ho ubrouskem. „Zkuste to sám. Mně už z toho dítěte a jeho historek rozbolela hlava. V životě jsem neslyšela tolik nesmyslů.“

„Zkusím to.“

Los odložil knihy na židli a posadil se na postel. Koník byl ve sněhobílém pyžamu, houpal nohama a zíral do stropu.

„Andílek.“ Sestřin hlas náhle zjihl dojetím. „A to už jsem si začínala myslet, že se mu u nás stýská. Ale dneska prostě rozkvetl. Mluví a mluví a pořád se nemůže zastavit.“

„Čím by to mohlo být?“ ušklíbl se Los.

Koník po něm střelil pohledem a pokrčil rameny.

Los náhle zvážněl.

„Máte n ějaké zprávy o uprchlíkovi?“ zeptal se sestry.

Ta ihned svraštila čelo. „Žádné,“ odpověděla šeptem. „Dost možná už je někde mimo Dům. Primář se může zbláznit. Prosil, ať se u něj zastavíte.“

Koník nastražil uši a s předstíraným zájmem si prohlížel hřbety knih, které Los přinesl.

„Určitě se u něho stavím,“ řekl Los. „Je to vážný problém.“

„Ano.“ Sestra se s povzdechem zvedla. „Vážnější už ani být nemůže… No tak ho zkuste nakrmit. Vás třeba neumluví k smrti.“

Nechala tác s obědem na stolku a vyšla z pokoje.

Los se otočil ke Koníkovi: „Poslyš, chlapče, nebyl u tebe náhodou kluk s šedivou kšticí a v modrých džínách? Vysoký zhruba jako ty?“

„Ne,“ řekl Koník s pohledem upřeným Losovi přímo do očí. „Nebyl. A co je s ním?“

„Nic.“ Los se roztržitě usmál do stropu. „Ale kdybys ho náhodou potkal, pověz mu, že všem dělá strašně moc starostí. Včetně mě.“

Koník přikývl.

„Určitě mu to vzkážu, jestli ho uvidím. A co provedl?“

Los z nějakého důvodu nadzvedl ubrousek a zkoumal obsah obědového tácu.

„Spoustu věcí,“ řekl. „Dost na deset takových kluků. Budeš jíst?“

„Ne,“ řekl Koník. „Možná později. Teď nechci.“

„Dobře.“ Los se zvedl. „Pojď sem, obleču tě. Vyrazíme si na procházku. Je dobré se čas od času nadýchat čerstvého vzduchu.“

Koník se neochotně svezl z postele. Los vytáhl z kapsy cár papíru, rozložil ho a dal na polštář.

„Dopis pro tebe,“ řekl. „Přečti si to a půjdeme.“

Koník se podíval na zmuchlaný papírek, na němž se skvělo jedno jediné slůvko: „Nuda.“ Jelikož znal Slepce, dokázal si domyslet, že to zřejmě znamená „bez tebe je tu nuda“. Tak Slepec se bez něho nudí, možná se mu dokonce stýská!

Koník si samou radostí tiše povzdechl a papír slétl z deky jako motýl.

„Děkuju,“ řekl Losovi. „Neubližují mu, když tam nejsem?“

„Nevím.“ Los vypadal unaveně. „Vždyť já o vás skoro nic nevím.“

Procházeli se po balkonu lazaretu, který před větrem chránila zešikmená střecha. Los vypravoval novinky z Bordelovic, ale Koník mu naslouchal jen na půl ucha. Z procházky ho Los odvedl na druhou seanci cvičení s protézami. Potom v televizi, jež stála v lazaretním vestibulu, dávali večerní pořad, na který měl ob den dovoleno se koukat. Následovala večeře se sestrou Marií, která byla o něco tlustší a mladší než Agáta. Tentokrát Koník jedl mlčky, jistý si tím, že jeho návštěvník už je dávno pryč. Žádný upír by neměl dost trpělivosti viset takovou dobu pod postelí.

„V devět se tu zastavím zhasnout světlo,“ upozornila ho sestra. „A neseď na parapetu. Stejně už je tma.“

Jakmile se za sestrou zavřely dveře, Koník se skulil na zem a nakoukl pod postel. Upír ležel na podlaze a díval se mu do očí.

„Aj,“ řekl Koník. „Ty nevisíš? Vždyť tě klidně mohla zahlédnout!“

Host se želví rychlostí vyplazil zpod postele a s tváří zkřivenou bolestí se posadil.

„Tak si zkus čtyři hoďky viset na gumách,“ zabručel. „Jasně, že jsem si dělal pauzy, když tady nikdo nebyl. Dokonce jsem se najedl. Ale myslím,“ řekl znepokojeně, „že mě Los odhalil. Stavil se tu a zkontroloval tác. A já snědl skoro celý karbanátek.“

Koník se rozesmál. Byla to legrace, představovat si upíra, jak tajně pojídá jeho karbanátek. A taky Losa, jak ten karbanátek zkoumá a očichává talíř. Ale proč tedy nenakoukl pod postel? Možná nevěděl, že se pod ní dá schovat.

„No jen se směj,“ řekl upír. „Bav se. Ty si samozřejmě asi nedokážeš představit, jaké to je viset na gumách a cítit dech osikového kůlu tak blízko u srdce. Kvůli nešťastnému ožvýkanému karbanátku. To by mě fakt zajímalo, proč se tak řehtáš?“

„Kůly nedýchají,“ vysoukal ze sebe Koník, zalykající se smíchy.

Upír svraštil čelo: „To byl jen řečnický obrat, hošánku. A minulé úterý mi bylo tři sta třicet let, tak snad mám nárok občas mluvit z cesty, co myslíš?“

„Máš,“ uznal Koník. „Mně se líbí, jak mluvíš z cesty.“

„No, uvidíme, jak se ti bude zamlouvat dnešní noc. Mám v úmyslu vrátit se do své skutečné vetché podoby a poslouchat, jak škemráš o milost, než se ti mé zuby vpijí do těla!“

Upír si náhle unaveně povzdechl.

„Poslyš, nemohl bych si chvilku poležet v tvojí posteli? Jsem celý ztuhlý. A nevadí, že jsem špinavý?“ Shodil si z nohou tenisky a natáhl se na postel. Nohy měl snad ještě špinavější než obuv. Koník se posadil vedle něho. Upír zkřivil tvář.

„Nějak mě bolí záda,“ řekl smutně.

„To bude stářím,“ napadlo Koníka.

„Myslíš?“ Koník viděl, jak je upír bledý, a  řádně ho to vylekalo.

„Neměl bych zavolat sestru?“ zeptal se nesměle.

Upír otevřel jedno oko: „Abych si mohl smlsnout?“

„Ne, na pomoc,“ rozesmál se Koník.

Upír se usmál: „To není třeba. Mám náladu na celonoční povídání a příjemně strávené chvíle, ne na pomoc od sestry. Co kdybychom začali hned teď? Pověz, co se teď vlastně děje v Domě? Už se mi fakt stýská po životě mimo Pohřebiště.“

„Ne.“ Koník si vylezl celý i s   nohama na postel. „Nejdřív povídej ty. A pak ti budu vyprávět, co budeš chtít. Celý den jsem na tebe myslel. Už to prostě dál nevydržím.“

„No a co sis myslel? Určitě, jak je ten upír sympatický, že jo?“

„Myslel jsem si…“ Koník upadl do rozpaků. „Co jsi vlastně napáchal, jak o tom Los mluvil? A proč jsi utekl a schováváš se?“

Upír se zachmuřil. „Utekl jsem jenom tak. A stejně je to nanic. Tohle už je můj pátý útěk. Říkal jsem si, že když tu všechny jaksepatří nakrknu, tak mě pustí. Dokonce jsem zkoušel založit požár. Jenomže na ně nic nezabírá. Teda, asi jsem je přece jen musel namíchnout, protože mě v poslední době zamykali. A tentokrát jsem utekl čistě kvůli tomu. Ať si nemyslí, že jsou chytřejší. Dokud jsem tady, nenechám je na pokoji.“

„A jak jsi utekl?“ zeptal se Koník s velkou úctou v hlase. Návštěvník přímo před jeho očima získával hrdinskou aureolu mučedníka.

„Pomohl mi přítel,“ odpověděl upír neochotně. „Věrný člověk. Na přezdívku se mě neptej, stejně ti ji neprozradím. Myslel jsem, že tu bude prázdno, tak jsem šel sem. Já tenhle pokoj znám, málokdy v něm někdo bývá. A koukám, že tu sedíš ty. Líbil ses mi na první pohled. Hned jsem věděl, že nebudeš nikoho volat. I když jsi teda vypadal, jako bys uvěřil všemu, co jsem tady nakecal.“

„Neuvěřil,“ přiznal se Koník. „Ale vážně by byla paráda schovávat pod postelí upíra.“

„No vidíš, vždyť říkám, že jsi divný.“ Návštěvník se nadzvedl na loktu a pozorně si Koníka prohlížel. „A divné, ty já rád. Jak se ti říká?“

„Koník. Luční.“

„A mně Vlk. Ta tvoje přezdívka je nějaká divná, nehodí se k tobě. Vymyslel bych lepší. Jsi tu už dlouho?“

„Od léta. To tady nikdo nebyl. Jenom Los. To on mě přijal. Ale po mně už se tady objevil další nováček,“ dodal Koník spěšně.

„Vsadím se, že tě Sportovec nesnáší,“ tipl si Vlk.

Koník se zamračil.

„Jo,“ řekl úsečně. „Nesnáší.“

„A všichni ostatní po tobě jdou, aby se mu zavděčili.“

„Šli,“ opravil ho Koník. „Dřív. Ale jak tohle všechno víš?“

„O tobě nevím nic. Zato něco vím o nich. Vím, jací lidi s nimi vycházejí a jací ne. A navíc jsem slyšel, o čem jsi s Losem mluvil, když jsi dostal dopis od přítele. Kterému možná ubližují, když tam nejsi. Mimochodem, co je zač?“

„Slepec,“ odpověděl Koník.

Věděl, že to Vlka zaskočí, a nemýlil se.

„To není možn ý ,“ řekl Vlk překvapeně.

Koník pyšně mlčel.

„Klobouk dolů,“ řekl mu Vlk uctivě. „Nikdy by mě nenapadlo, že se Slepec hodí do role přítele…“

„Hodí se stejně dobře jako kdokoli jiný!“ urazil se Koník.

„… a že by si od někoho nechal ubližovat,“ pokračoval Vlk, jako by ho neslyšel.

Koník se odvrátil.

Vlk ho poplácal po rameni. „Nezlob se na mě, dobře? Občas bývám protivný. Obzvlášť když mě bolí záda. Řekni mi pěkně od začátku, jak tě sem přivedli a co bylo dál. A potom ti povím všechno o ostatních.“

Koník se dal do vypravování. Jeho příběh přerušila sestra, která Koníka přišla umýt a uložit ho ke spánku. Po jejím odchodu se Vlk vyplížil zpod postele a vlezl si ke Koníkovi pod deku.

„Povídej dál,“ poprosil.

Koník vyprávěl ještě dlouho. Potom leželi mlčky. Koník věděl, že Vlk nespí.

„Kdybych se odsud tak dostal,“ řekl Vlk tesklivě do tmy. „Jsem tu už půl roku. Ani si neumíš představit…“

Koník měl pocit, že se rozplakal.

„Určitě se odsud dostaneš,“ pokusil se ho utěšit. „Neměj strach. To se prostě nestává, aby se někdo chtěl odněkud hrozně dostat, a nepovedlo by se mu to.“

„Jsi hrozně fajn.“

Vlk ho objal a přitiskl se k němu tváří. Měl ji mokrou.

„Jestli odsud někdy vyjdu, budu se za tebe bít na život a na smrt, však uvidíš. Ale kdybych nevyšel, nezapomeneš na mě?“

„Přísahám!“ řekl Koník. „Přísahám, že na tebe nikdy nezapomenu!“

Ráno sestra Agáta objevila Vlka, jak spí v Koníkově posteli. Její výkřik je oba vzbudil. Vlk rázem vyskočil, narazil sestře do břicha a vyřítil se na chodbu. Koník vyběhl za ním a zkoprnělý hrůzou sledoval pádícího Vlka, jak kličkuje mezi ječícími sestrami a v běhu zvrhává vozíky se snídaněmi a léky. Jeho cest u lemovalo rozbité sklo, chuchvalce vaty a převrácené omelety. Nakonec byl Vlk lapen v boční chodbě, kde se k jeho smůle nacházeli hned dva muži; ti ho pak za doprovodu rozhněvaných výkřiků sester odnesli do pokoje, kam zakrátko se zamračeným výrazem dorazil Pavouk Jan.

Druhý doktor a uklízeč, kteří Vlka chytili, si mazali jódem kousance a s vyhrnutými nohavicemi si prohlíželi modřiny na lýtkách. Některé sestry je obestoupily a živě diskutovaly o tom, co se stalo, zatímco ty ostatní sbíraly střepy.

Koník, se zrudlým obličejem a ještě pořád trochu rozespalý, jako omráčený stál u dveří svého pokoje. Za celou dobu ze sebe nedokázal dostat jediné slůvko.

„Myslela jsem si o tobě, že jsi hodný chlapec,“ řekla mu sestra Agáta, když ho míjela. „A ono se ukázalo, že jsi lhář. Lidi se kvůli tobě snaží, upravují pro tebe protézy, a tohle je tvůj vděk za jejich starostlivost.“

„Udavte se těmi svými protézami,“ odpověděl nenávistně Koník, jemuž se konečně vrátil dar řeči. „A svojí starostlivostí taky!“ A pak se, aniž by se podíval na ohromenou sestru, vrátil zpátky do svého pokoje.

V prázdné místnosti dlouho hleděl na neustlanou postel a na deku, která spadla na podlahu. Pak nohou zachytil židli a mrštil s ní o zeď. Rachot, řinkot rozbité sklenice, jež se zřítila ze stolku, převrácená židle – to všechno ho maličko uklidnilo. Z chodby se ozvalo znepokojené kvokání sestry Agáty.

„Tak,“ řekl Koník do stropu, „a teď mě přivážou na řetěz hned vedle Vlka. Aspoň se už nebude cítit tak osaměle.“

Na řetěz ho ale nepřivázali – ani vedle Vlka, ani zvlášť. Primář Jan mu vyhuboval ve svém kabinetu. Los se omluvil a přislíbil, že si ho z lazaretu brzy odvede. Uražená sestra Agáta prohlásila, že je to hodný chlapec, který se ocitl ve špatné společnosti. Ředitel Domu ho pohladil po vlasech.

„Nic hrozného se nestalo,“ řekl. „Ten hoch se jen trochu rozčílil.“

„Nechte Vlka jít,“ řekl jim Koník.

Los však byl jediný, kdo ho slyšel.

Navečer k němu přišlo děvče ve světle modrém pyžamu, s vlasy ohnivými jako květ máku . Tak zářivě rudé vlasy ještě nikdy neviděl, dokonce by ho ani nenapadlo, že by je nějaký člověk mohl mít. Leda snad klaun. Dívka přistoupila k oknu. V ruce svírala kytici jakýchsi neznámých huňatých květů. Její hlava ozářila bílý pokoj jako požár.

„Ahoj,“ řekla.

Koník rovněž pozdravil a slezl z parapetu.

Dívka položila kytici na stolek.

„Jsem Zrzka.“

Uši měla odstáté a kůži kolem nosu načervenalou, ovšem oči měla překvapivě černé, orámované rudými řasami. Koníkovi trvalo dost dlouho, než si toho všiml. Bylo těžké odvrátit pohled od jejích vlasů. Podivil se, že mu sděluje tak očividnou skutečnost.

„To vidím,“ řekl. „To se nedá přehlédnout.“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Ale ne. Já se seznamuju,“ vysvětlila mu trpělivě. „Jsem Zrzka, říká se mi tak. Už chápeš?“

Až teď mu to došlo.

„Koník,“ představil se.

Dívka přikývla a rozhlédla se po prázdném pokoji.

„Je tu čisto,“ řekla. „A nuda.“

Koník neodpověděl.

„Půjdeš se mnou? Zvu tě.“

„A to se smí?“ Koník pochyboval, že by mu někdo po tom, co se stalo, dovolil překročit práh.

„Nesmí. Ale nikdo nic neřekne, však uvidíš. Pojďme.“

Vyšli na sněhobílou chodbu Pohřebiště, která tlumila veškeré kroky.

Dveře s výplněmi z matového skla se otevíraly a zavíraly. Starší žáci v pyžamech seděli v křeslech a listovali si v časopisech. Sestry, jež připomínaly sněhové koule, rejdily ode dveří ke dveřím. Koník následoval Zrzku a čekal, že ho každou chvíli někdo okřikne, ale to se nedělo – nikdo na ně nevolal, nikdo se na nic neptal. Šli a vedle nich po prosklených skříních, lesklých jako zrcadla, klouzaly jejich odrazy. Světle modré pyžamo a bílé pyžamo. A všude se rozhořívaly plameny jejích vlasů.

Jako bychom zmizeli, myslel si Koník udiveně. Jdeme, ale přitom tu nejsme. Nikdo nás nevidí a neslyší. Jako kdyby snad ta zrzavá holka očarovala celé Pohřebiště.

Za okny padal sníh. Zabočili do jiné chodby s lesklým linoleem na podlaze a došli až na její úplný konec, k posledním dveřím.

„Tady to je.“ Zrzka strčila do dveří.

Byl to úplně maličký pokojík. Tři postele, zavalené hromadami věcí. S hotovými skládkami časopisů, sešitů, papírů, štětců i plechovek s barvou. Na zdech visely obrázky, v proutěné kleci hopsal malý zelený papoušek. Pokoj připomínal Bordelovice, a dokonce jako Bordelovice i páchl. Koník šlápl na pomerančovou slupku a zaraženě se zastavil. Zrzka s rozběhem skočila na jednu z postelí, skopla pantofle, shrnula odpadky na podlahu a nakonec mu představila svého souseda.

„Smrt.“

Hezký chlapec s účesem ve stylu kapely Beatles se usmál a přikývl.

„Ahoj,“ řekl.

Koník se zachvěl, když tu přezdívku uslyšel. „Tak ty jsi ten…“

Smrt znovu přikývl a opět se usmál.

„No tak se posaď,“ vyzvala Zrzka Koníka a shrnula z postele další kupu věcí. „Budeš mít plno času se na něj vynadívat.“

Koník se posadil vedle ní. O Zrzčině sousedovi něco věděl. Smrt byl klučina, který nikdy neopouštěl Pohřebiště a o kterém si vychovatelé mezi sebou vykládali, že jeho dny jsou sečteny. Smrt byl ležák. Nechodil a ani nejezdil na vozíku. V Pohřebišti žil už od nepaměti, a tak si ho Koník představoval nazelenalého, podobného nebožtíkovi. Jak jinak si taky představovat člověka, jehož dny jsou už tolik roků sečteny? Smrt však byl ve skutečnosti drobný a jemný, s očima přes půl obličeje a dlouhými tmavě rusými vlasy, které vypadaly jako nagelované. Zatímco si ho Koník prohlížel, Zrzka sbírala z deky karty.

„Zahrajeme si?“ zeptala se. Pak si spolu s Koníkem přisedla ke Smrtovi.

Na dobrou hodinu se z nich staly kartářky. Poté, co si navzájem konečně předpověděli, že je čeká šťastná budoucnost, v níž se jim splní veškerá přání, letěly karty na podlahu a Zrzka si vyhrnula pyžamo, aby Koníkovi ukázala tetování na břiše. „Tetování“ bylo nakreslené propiskou a  už se stačilo rozmaz áv at; stále se však dalo poznat, že se jedná o něco na způsob orla s lidskou hlavou.

„Co je to?“ zeptal se Koník.

„Nevím,“ řekla Zrzka. „Smrt si myslí, že harpyje. Ale původně to vlastně měl být gryf. Jak se ti líbí?“

„Mohlo by to být horší,“ odpověděl Koník vyhýbavě.

Zrzka si povzdechla a začala prstem čistit rozmazaný inkoust.

„Horší už to bylo,“ přiznala. „Minule, předminule, no a tak… Upřímně řečeno, jako malířka jsem úplně k ničemu.“

Nějakou dobu seděli mlčky. Smrt si na dece točil s pomerančem. Koník hledal nějaké vhodné téma k hovoru.

„A je pravda, že jsou v Pohřebišti strašidla?“ zeptal se konečně.

Zrzka obrátila oči v sloup. „Jestli myslíš Bílého, tak to není strašidlo, ale obyčejný debil. No ale jinak tu samozřejmě jsou. Akorát že neobcházejí pokoje a nedrmolí všelijaké nesmysly, jak se určitě povídá tam u vás v Bordelovicích.“

„No a co teda dělají?“ usmál se Koník.

Zrzka se přísně zadívala na Smrta: „Co dělají, Smrte?“

Chlapec pokrčil rameny.

„Nic,“ řekl rozpačitě. „Prostě občas procházejí chodbami. Člověk může mluvit o štěstí, když je vůbec zahl í dne. Jsou tichá a krásná. Ne jako Bílý. Ten mi sem jednou potmě vtrhl, zakopl, nadělal spoustu rámusu a pak ještě zavyl jak pes. Málem jsem umřel strachy.“

„Bílý je jeden ze starších,“ vysvětlila Zrzka. „Vždycky si dal do nosu zapálené cigarety, zabalil se do deky a potloukal se po pokojích, aby strašil holky a malá děcka. Pak ho chytli a poslali někam pryč. Byl dočista padlej na hlavu.“

Koník si představil děsivého, na hlavu padlého staršího žáka, zahaleného do deky, a podíval se na Smrta s náhlou úctou.

„Já kdybych něco takov ý ho viděl, tak to nepřežiju,“ přiznal se. „Nebo bych si aspoň cvrnknul do gatí.“

„Však jsem si taky cvrnknul,“ usmál se Smrt, „ale nač zbytečně zabíhat do podrobností?“

Smrt se Koníkovi zamlouval čím dál víc.

„No a ta druhá strašidla?“ zeptal se. „Ta, co jsou opravdová. Viděl jsi je?“

„Ta nejsou strašidelná,“ odpověděl Smrt. „Viděl jsem je, ale nebál jsem se. Ona nikomu neškodí. Sama si toho kdysi spoustu vytrpěla.“

Koník pochopil, že Smrt nelže, a ucítil, jak se mu svírá žaludek. Smrt byl buďto blázen, anebo skutečně viděl strašidla.

„Nelže,“ potvrdila Zrzka. „Je to chodec, jen tak mimochodem.“

„Kdože?“ zeptal se Koník zmateně.

„Cho-dec,“ zopakovala to Zrzka po slabikách. V očích se jí zračilo rozčarování. „Chceš říct, že nevíš, co jsou zač?“

Koník měl hroznou chuť zalhat, že ví. A pak si najednou vybavil, že tohle slovo už skutečně slyšel. Jednou ho na chodbě zastavil vychovatel Tříska. Kráčeli proti němu tři – Tříska, Los a Černý Ralf – a za chůze se o něčem vášnivě přeli. Koník je pozdravil a už chtěl projít okolo, když vtom ho Tříska chytil za límec.

„Počkej, prcku!“ zvolal. „No tak, rychle mi pověz, jestli existují skokani a chodci?“

„A co jsou to zač?“ zeptal se Koník zdvořile.

Vychovatelova tvář se přiblížila k jeho. Oči mu za silnými skly brýlí kmitaly sem a tam, jako by byl něčím vyděšený.

„Vážně to nevíš?“ zeptal se.

Koník zavrtěl hlavou.

Tř íska ho hned pustil.

„Tak!“ vykřikl. „Slyšeli jste? Prcek o nich vůbec nemá potuchy!“

„To není argument,“ řekl Er První kysele a všichni tři pokračovali v chůzi, aniž by se přestali přít.

Koník tuhle příhodu hned pustil z hlavy. Vychovatelé byli v něčem stejně divní jako starší. Někdy až do té míry, že se skoro nedalo pochopit, o čem mluví.

„Chodci… To je totéž co skokani?“ zeptal se Zrzky opatrně, aby nedal najevo, jak moc v tom tápe.

„Samozřejmě, že ne!“ rozhořčila se. „Takže o tom přece jen něco víš?“

„Znám akorát ty názvy,“ přiznal se Koník.

Zrzka pohlédla na Smrta. Ten přikývl.

„Skokani a chodci,“ řekla mentorským tónem, „jsou ti, kteří navštívili rubovou stranu Domu. Jenomže skokani tam jsou jako by vrženi, kdežto chodci se tam dokážou dostat sami. A chodci se taky um ějí vrátit zpátky, kdy se jim zachce, kdežto skokani ne. Musejí čekat, až je rubová strana sama vyžene. Už to chápeš?“

„Chápu.“

Koník sice stále nechápal vůbec nic, ale rozhodl se, že to za žádnou cenu nepřizná.

„A co ty?“ zeptal se Zrzky. „Jsi chodec, nebo skokan?“

Zrzka se zachmuřila.

„Ani jedno, ani druhé. Ale jednou budu, určitě.“ A začala si listovat v časopise, který ležel na polštáři, jako by ji tohle téma najednou omrzelo.

Smrt se usmíval.

„Co říkáš na Vlka?“ zeptal se. „Je ohromný, že jo?“

„Vy víte o Vlkovi?“ podivil se Koník.

Zrzka odložila časopis. „My víme všechno o všech. Dokonce i o těch, co tu nejsou. No a o těch, co tu jsou, víme ze všech nejvíc. Jsi pašák, že jsi ho schoval. Ty kytky jsem šlohla jedné ze starších, protože jí jsou úplně na nic, má takových pomalu stovku. Zato tobě udělají radost a taky už ten tvůj pokoj nebude tak prázdný. Akorát jsme je zapomněli dát do vody. Teď určitě zvadnou, než se vrátíš.“

„A já myslel, že jste mě sem pozvali jenom tak.“

„Jenom tak nikdo nikoho nikam nezve.“ Zrzka se usmála.

A po chvilkové odmlce dodala: „Ale vlastně nejenom proto. Ještě proto, že jsi taky trošku zrzavý, jako já se Smrtem. A zrzci musejí držet při sobě, chápeš? Nejsme stejní jako ostatní, a tak nás lidi nemají rádi a házejí na nás všelijakou špínu. Teda, většinou nás nemají rádi. To se ví, že se najdou i výjimky. A to všechno proto, že pocházíme z neandrtálců, jakože jsme jejich potomci, no a ti, co zrzaví nejsou, zase z kromaňonců. Psali to v jednom odborném časopise, můžu ti ho půjčit, jestli chceš, štípla jsem ho v knihovně.“

Ohledně těch neandrtálců si Koník nebyl zrovna dvakrát jistý. I když se to psalo v odborném časopise. Ale byl ochoten pocházet z kohokoli, pokud to bylo důležité pro Zrzku. Její slova i myšlenky přeskakovaly příliš rychle a témata se měnila dřív, než na ně Koník stíhal reagovat, ale neuniklo mu, že Zrzka nějak až moc často krade a ani trochu se za to nestydí. Pak ji na chvilinku přestal poslouchat a ztratil nit. Hned vzápětí toho zalitoval, neboť se ukázalo, že se proud jejího povídání znenadání stočil k Vlkovi.

„To já ho pustila. A pustím ho znova, když bude třeba, protože k smrti nesnáším, když jsou lidi zamčení, obzvlášť děti, to je prostě sadismus, to se jinak nazvat ani nedá.“

„Tak to ty jsi ten věrný člověk?“ zaradoval se Koník.

„Jasná páka, že já. Mimochodem, jestli tě taky zamknou, tak se na mě můžeš spolehnout. Já pomáhám spoustě lidí, různě. Nosím vzkazy, a dokonce sem v noci občas vodím nedovolené návštěvy. No a pak ještě všelijaké další drobnosti.“

„Jak to, že tě sestry ještě nezakously?“ podivil se Koník.

Zrzka mávla rukou. „Nechávají mě být. Bojí se mě.“

Smrt se zahihňal a podíval se na dívku s obvyklým obdivem.

„Kdykoli ji potrestají,“ vysvětlil pak, „tak já hned onemocním. A já nesmím být nemocný, to bych taky mohl umřít. Nesmím se nervovat. Vůbec.“

„Prostě na mě nemůžou,“ potvrdila Zrzka. „Smrt je jejich oblíbenec, piplají se s ním jak s nikým jiným.… A já jsem jeho nejlepší přítel. Proto jsem nedotknutelná.“

Teprve teď Koník pochopil, proč je v pokoji takový binec, proč si sem Zrzka klidně zve návštěvy a proč nikdo nepřichází, aby zkontroloval, co tady vlastně tropí. Výtky a zákazy sester zde neměly žádnou moc. Mít své dny sečtené je vlastně docela výhodné, pomyslel si Koník.

Nakonec strávil na návštěvě celý večer. K večeři si dali pomeranče. Zahráli si snad všechny hry, uložené v krabicích pod Smrtovou postelí, a předtím, než se rozešli do svých pokojů, ještě uspořádali velkolepou polštářovou bitvu, během níž převrátili klec s papouškem. Peří ze zmrzačeného polštáře chvíli vířilo ve vzduchu a pak kleslo na podlahu, která již byla posetá figurkami, kartičkami a namalovanými bankovkami.

Koníkovi bylo dobře. Líbili se mu oba – Zrzka i Smrt – třebaže Zrzka až příliš ráda komandovala, zatímco Smrt se jí ve všem až příliš podřizoval. Po návratu do svého prázdného a tmavého pokoje šel Koník ihned spát. Tenhle večer se stal jeho teprve druhým šťastným večerem v Pohřebišti. Jen jedno mu vadilo – že někde sedí pod zámkem osamělý Vlk.

Ráno se sestra chovala nápadně chladně.

„Celý večer jsi vyváděl jako divoch. A v cizím pokoji,“ kárala ho, zatímco Koníkovi strkala do pusy lžíci s kaší. „Žádný režim, žádná večeře. Viděla jsem, co jste tam po sobě nechali. Hotový chlívek. Fuj!“

Koník žvýkal a říkal si, že Zrzku sice nikdo nemusí krmit a Smrt samozřejmě taky jí sám, ale že jim možná provádějí něco jiného, ještě protivnějšího. Sestra brblala a mračila se a pak náhle se lžící v ruce strnula.

„A kdo tě vlastně vodil na záchod?“ zeptala se. „Nebo jsi to vydržel a za celý večer jsi tam ani jednou nebyl?“

„Chodil jsem na záchod,“ podivil se Koník. „Pomáhala mi Zrzka.“

Lžíce dopadla na deku. Sestra Agáta spráskla ruce a hlučně zalapala po dechu. Koník ji se zájmem pozoroval.

„Tobě! Velkému klukovi! Tobě s tím pomáhala holka?! To je hrůza! Taková hanba! A ty mi to říkáš tak klidně?“

Los vstoupil v pravý čas, aby slyšel to o té hrůze a hanbě.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Sestra se ještě víc rozezlila: „Ty děti v sobě nemají špetku studu. Jsou horší než zvířata!“

Koník zamračeně hleděl na deku, upatlanou od kaše. „Proč křičíte? Jako byste mi snad vy sama nepomáhala.“

Sestra vydala bublavý hrdelní zvuk.

„Já jsem žena!“ štěkla. „A zdravotní sestra!“

„Tím hůř,“ poznamenal Koník.

Sestra Agáta vstala. „A dost. Jdu za primářem. Těm nepřístojnostem se už musí udělat přítrž.“ Podívala se na Losa: „Jste vychovatel! Měl byste se za své svěřence stydět!“

Dveře se za ní zabouchly, ale Koník ještě stačil zaslechnout začátek monologu o tom, co by se mělo dělat s takovými vychovateli, jako je Los. Závěr už neslyšel. Los ubrouskem otřel z deky kaši a smutně se na Koníka podíval.

„Chlapče, podle mě se v tobě sestra Agáta zklamala. Jsi příliš upřímný.“

Koník si povzdechl. „Zhasli jsme světlo, abych se nestyděl. A ona se vůbec nekoukala. Tak co je na tom špatného?“

Los si promnul čelo.

„Víš ty co,“ řekl, „domluvme se, že o tom zhasnutém světle vykládat nebudeš, dobře?“

„Dobře,“ souhlasil Koník poslušně. „Nebudu.“

Zamyslel se. „Jsem zkažený, že jo?“

„Ne,“ řekl Los naštvaně. „Jsi normální. Chceš to dojíst?“

Koník se zatvářil kysele.

„Chápu,“ povzdechl si Los. „Já na tom netrvám.“

„Vlk dostává taky takovou kaši?“ začal Koník pěkně od lesa.

„Všichni dostávají totéž. Ledaže mají předepsanou speciální dietu.“

„Mohl bych k němu zajít?“

„To není otázka na mě, ale na primáře.“

„Tomu teď sestra zrovna vykládá, jaký jsem zkažený,“ řekl Koník. „A že nemám špetku studu. Všichni si o tom vykládají a všichni se pohoršují.“

Los zamyšleně přesouval příbory na tácu.

„Pověz mi, Lose,“ Koník se pokusil zachytit jeho pohled, „jsou Vlkovy dny vážně sečteny?“

Los rázem zrudl a jeho oči hněvivě zaplály: „Kdo ti řekl takovou pitomost?“

„Tak proč už ho nepropustí?“

„Protože podstupuje léčebnou kúru.“

„Je mu tu zle,“ řekl Koník. „Už tady dál nemůže být.“

Los se díval z okna. Byl příšerně unavený. Kolem úst měl hluboké rýhy. Koník se poprvé zamyslel, kolik je Losovi asi let. Určitě musí být o dost starší než jeho – Koníkova – máma; vždyť má víc šedivých vlasů než těch nešedivých, a když se kvůli něčemu rmoutí, vypadá v obličeji ještě starší. Tohle Koníka ještě nikdy předtím nenapadlo.

„Mluvil jsem s primářem. Vlka už brzy propustí. Nedrží ho tu proto, že by jim to dělalo radost. Jsi už dospělý a musíš takové věci chápat.“

„Já to chápu,“ řekl Koník. „Tak můžu k němu zajít?“

Los mu věnoval prazvláštní pohled.

„Můžeš,“ řekl, „ale s jednou podmínkou…“

Koník radostně vyjekl, ale Los zvedl ruku. „Počkej, řekl jsem, že s jednou podmínkou. Přestěhují tě k němu, a vy pak zůstanete spolu až do propuštění, ale jen pokud ho zvládneš přimět, aby dělal všechno, co doktoři nařizují. Čili žádné pobíhání, žádné polštářové bitvy a žádné hry, tedy kromě těch, které vám povolí. Zvládneš to?“

Koník se zamračil.

„To nevím,“ řekl vyhýbavě.

„Tak pak se nemáme o čem bavit.“

Koník přemýšlel. Zvládne přimět Vlka, aby dělal něco, co Vlk nebude chtít? Nebo aby naopak něco nedělal? Bylo dost těžké si to představit. Vlk nikoho neposlouchal, a nejspíš nebude poslouchat ani jeho. Ale v noci plakal jako malé děcko jen proto, že se hrozně chtěl dostat z lazaretu. Vlk by klidně o své vůli dělal všechno, co je třeba, pokud by věděl, že to povede k jeho propuštění. Jenomže on už tomu prostě nevěřil.

„Souhlasím,“ řekl Koník a zavrtěl se pod dekou. „Ale jenom jestli mi dáš své slovo, Lose. Jen když mi odpřisáhneš, že ho propustí.“

„Přísahám!“ řekl Los.

„No tak pojďme!“ Koník vyskočil a začal samou netrpělivostí hopsat po posteli. „Pojďme rychle, než tam umře steskem!“

„Počkej.“ Los ho zatáhl za nohu a Koník sebou plácl na polštář. „Počkáme na primáře a na sestru.“

„Pověz mi, Lose, a co Smrt – toho odsud někdy propustí? A Zrzka – ta holka – má dny sečtené, anebo ne? A znal jsi Bílého, staršího žáka?“

Vyprovázeli ho ve třech. Primář Jan nesl jeho věci, sestra štos prádla a Los zase knížky. Doktor a Los si za chůze povídali, avšak sestra Agáta šla mlčky, rty sevřené, a celým svým vzezřením dávala najevo, že od Koníka vůbec nic dobrého neočekává, ať už se přestěhuje kamkoli. Koník se nutil kráčet pomalu.

„Jsme tu.“ Primář se zastavil a sklonil se k němu. Byl vysoký, dokonce ještě vyšší než Los. „Nerozmyslel sis to?“

Koník zavrtěl hlavou.

„Tak pojďme.“

To první, co po vstupu spatřil, byly mříže. Byly bílé a zasahovaly dovnitř pokoje, takže okna vypadala jako uvězněná v kostkovaných krabicích; nedalo se skrze ně dosáhnout na sklo. Po stěnách poskakovaly různobarevné postavičky z dětských pohádek. Vlk ležel na podlaze, tváří ke zdi, pyžamo přetažené přes hlavu. Neotočil se, ani když uslyšel zvuk otevíraných dveří a hlasy návštěvníků, a Koník se na něj neodvážil zavolat. Sestra se dala do povlékání volné postele, vrtěla u toho hlavou a něco si bručela pod nos. Doktor a Los poodešli k oknu, když předtím položili Koníkovy věci na stolek a knihy na podlahu. Povléknout postel trvalo sestře mnohem déle, než by bylo třeba. Vlk se nehýbal a primář s Losem si u okna tlumeně vykládali o nějakých naprosto nesouvisejících věcech. Na odchodu doktor Koníka vlídně zatahal za ucho.

„Vzmuž se!“ řekl.

Jako kdyby ho nechávali v kleci se skutečným vlkem. Nakonec odešli. Cvakl zámek a zavládlo ticho.

Koník se podíval na Vlka. Ani trochu se teď necítil ve své kůži.

Skoro ho neznám. Vlastně ho neznám vůbec. Třeba ze mě ani nebude mít radost. Neměl jsem radši zůstat ve svém pokoji a každý večer spolu se Zrzkou navštěvovat Smrta?

Podíval se na poskakující Mickey Mouse, kterým nějaký vtipálek přikreslil ostré špičáky. Přistoupil k Vlkovi, dřepl si k němu a tiše zavolal: „Hej, upíre…“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .