Mé dceři, s láskou.

9

Otevřela dveře do knihkupectví. Nad hlavou se jí rozezpívala zvonkohra, vítala ji doma. Sophie položila na zem batoh a zavřela za Ethanem. Zdálo se jí, že je zavírá před celým světem. „Tady jsme v bezpečí.“

„Určitě?“ přejel Ethan pohledem police s knihami.

„Jasně. Naši by sem po škole nic nebezpečnýho nepustili. Kromě Příšery. Ale ten je jen tak přátelsky nebezpečnej.“ A hlasitě zavolala: „Mami! Tati? Už jsem doma! A přivedla jsem…“ zaváhala, jak větu dokončit. Kamaráda? Spolužáka? „… někoho,“ vylezlo z ní nakonec. Ještě nikdy si po škole domů nikoho nepřivedla. Snad z toho máma s tátou neudělají moc velké divadlo.

„Jsou tu vůbec?“ zeptal se Ethan.

„Jasně že jsou,“ odvětila Sophie. „Vždyť máme ještě otevřeno.“

Z batůžku se ozvalo tlumené: „Jsou tu zákazníci?“

Sophie nakoukla mezi regály. Nikde nikdo. Ale jak to tak vypadalo, nebyli tu ani rodiče. „Ne-e, můžeš vylézt. Ale radši se ještě někam schovej. Kdyby něco.“

Příšera si chapadlem rozepnul zip, vysoukal se z batohu a lehce vyšplhal na svou oblíbenou pozorovatelnu na nejvyšší polici. Splynul se stíny. Zezdola – pokud by se někomu chtělo vyvracet krk tak vysoko – opravdu vypadal jen jako obyčejná kočka.

Ethan shodil ze zad batoh a položil ho vedle Sophiina k pokladně. Měl ho ověšený sportovními přívěsky na klíče. Vedle jeho batohu vypadal ten Sophiin nudně a bezvýrazně. „Povíš mi konečně, jak to, že máš doma místo psa příšeru? A co byla ta šedivá žirafí věc? Vrátí se ještě? Co po mně chce? A kde se vzala? Je jich tu víc? A jak to, že jsi úplně v klidu?!“

„Naši ti všechno vysvětlí.“ Znovu na ně zkusila zavolat: „Mami? Tatí? Haló?“ Jak je možné, že tu nejsou? Alespoň jeden z nich by měl být vždycky v obchodě, kdyby náhodou někdo přišel.

Ethan zhluboka vydechl a snad ze sebe dostal i zbylé otázky, které měl ještě na jazyku. Trapné ticho. Sophie napínala uši, aby jí nahoře v patře neunikly kroky, spláchnutí záchodu, pípnutí mikrovlnky – cokoli, co by vysvětlilo, proč je v obchodě pusto a prázdno. Dokonce ani nehrála žádná hudba. Rodiče si většinou pouštěli nějaké instrumentální skladby pro klavír nebo harfu, ale tentokrát bylo slyšet jen auta z ulice.

Nakonec Ethan znovu promluvil. A zase měl otázku. „Na tom košíčku je slanina?“

Takový dotaz nečekala. „Sousedka experimentovala. Tak nekritizuj.“

„Nechtěl jsem kritizovat. Sbíhají se mi sliny.“

Nadzvedl skleněné víko a zkoumavě se na košíčky zahleděl. „Víš, co udělám, když mě vzbudí noční můra? Dám si balíček sušenek. Taky proto mě rodiče nechávají dělat tolik sportů.“

Na jeho rodiče vůbec nepomyslela. „Neleknou se, když nedorazíš domů jako obvykle? Radši jim zavolej, že jsi u nás.“

Ethan pokrčil rameny. „Jsou v práci, ani si nevšimnou, že tam nejsem.“

„To jako vážně?“ To kdyby se ona opozdila a hned po škole nepřišla domů, máma s tátou by vyšilovali… Tím divnější bylo, že ji nepřišli pozdravit, zvlášť když přece určitě vědí, jaké starosti jí dělá celá ta nepříjemnost s panem Zlosnem.

„Většinou mám hned po škole trénink nebo zápas. Nebo jdeme s kámošema k někomu z nich domů. Doma si pak vezmu něco z ledničky a píšu úkoly. Přes tejden je moc nevidím, no.“ Začal se rozhlížet po regálech s knihami.

„Vy doma nevečeříte všichni společně?“

„Táta má systém – jídlo v ledničce polepí papírkama: úterý, středa a tak. No a já si to pak jenom ohřeju v mikrovlnce. O nic nejde, hladem mě trpět fakt nenechají. Táta umí dost dobře vařit. Tak se neškleb, přece jsem neřekl, že mi umřela kočka nebo tak něco.“

Sophie ani nevěděla, jak se tváří, ale teď zrudla. „Promiň. Nechtěla jsem –“

„V pohodě,“ zarazil ji. „Tak kde jsou ti vaši?“

Z police vykoukl Příšera. „Možná nahoře?“

Už dávno ale měli být dole. Třeba si zrovna dávali něco ke svačině nebo se začetli do napínavé knížky a ztratili pojem o čase. To se mohlo stát. Taky si mohli pustit televizi a zvonek jednoduše přeslechnout, jenže oni se na televizi nikdy nedívali – ne, když se mohli dívat na sny.

„Tak pojď, v kuchyni je ještě další hromada košíčků. Batoh si klidně nech tady.“ Po cestě nakoukla do koupelny. Pusto a prázdno. Vzala za kliku u dveří do sklepa. Zamčeno, a ne zevnitř. Pustila se nahoru po schodech.

Brala je po dvou, pod nohy se jí připletl Příšera a předběhl ji. Nahoře se zprudka zastavil.

Sophie do něj vrazila, pohlédla před sebe a zalapala po dechu.

Komíny knih vyskládané do bludiště, stohy navršené na vratkém stolku, romány v měkké i pevné vazbě, které vévodily jídelnímu stolu a nebylo přes ně vidět na televizi – všechny knížky do jedné popadaly jako domino. Válely se všude. Hřbetem dolů, stránky do všech stran, pohozené u stěn, pod pohovkou. Kdyby knihy krvácely, byl by celý pokoj rudý.

Při pohledu na ten chaos se Sophii sevřelo srdce. Něco se stalo, pomyslela si. Něco hrozného.

Ethan se zastavil o schod níž. „Ehm, takhle to tu vypadá normálně?“

„Co se stalo?“ zeptala se Sophie Příšery.

„Počkejte tu a buďte potichu,“ nařídil jim Příšera. Přeskákal popadané knihy, nakoukl do všech pokojů a pak ještě vyběhl do druhého patra, kde měli ložnice. Srdce Sophii bušilo jako šílené. Nepanikař, přikázala si. Přece se to dalo nějak vysvětlit. Mohl tu být zkrátka jen nepořádek.

„Co se děje –“ nadechl se Ethan.

„Pst.“ Chtělo se jí proběhnout celý dům a volat mámu s tátou. Místo toho stála na posledním schodě a v tichosti čekala. Prosím, buďte tu! A buďte v pořádku! Máma přece říkala, že si nemusí dělat starosti. A máma by jí nelhala.

Jenže rodiče by tu knížky takhle rozházené rozhodně nenechali – zohýbané stránky, prasklé hřbety, potrhané obálky. Celý život ji učili, že knihy jsou vzácné. V každé jsou různí lidé a různé světy. Knížka je kus srdce a mysli, o který se někdo rozhodl podělit. Knihy, to jsou sdílené sny.

Seshora po schodech přidupal Příšera. Doběhl k Sophii a rozkopl přitom pár dalších knih. „Nahoře nikdo není,“ zašeptal.

„A dole?“

„Podívám se. Ty jim zatím zkus zavolat.“ A tichounce se po polštářcích tlapek snesl střemhlav po schodech dolů. Dveře od sklepa uměl odemknout svými chapadly – prý se to naučil z nějaké knihy o otevírání zámků.

Nechala stát Ethana na schodech a seběhla k telefonu u pokladny. Vytočila číslo tátova mobilu. Telefon vyzváněl. A vyzváněl. Za chvilku to spadlo do hlasové schránky. „Tatí, tady Sophie. Kde jste? Já jsem v obchodě. Prosím, pojďte už domů.“ Buď v klidu, řekla sama sobě. Třeba si jen odběhli něco zařídit – museli na poštu nebo nakoupit… Zavěsila a zkusila zavolat mamce.

Odněkud z podlahy se ozvalo zvonění.

Pohlédla tím směrem a uviděla, že do poličky pod pokladnou je zastrčená mámina kabelka. A v ní jí zvoní telefon. Sophie zavěsila a ze všech se snažila nezpanikařit. Máma by z domu bez kabelky nevyšla.

Ze sklepa se ozval Příšerův hlas: „Sophie! Pojď sem rychle!“

Sophie prolétla knihkupectvím. Žaludek se jí třepetal a srdce bušilo jako o závod. „Příšero, jsi v pořádku?“ Schody do sklepa brala po dvou. „Jsou tam máma s tátou?“

„Ne,“ ozval se Příšera. „Ale tohle musíš vidět. Ach jo, to je zlé.“

Sklep vyplňovalo zaprášené žluté světlo stropních lamp. Ampulky na policích se leskly, pod schody si tiše hověl spánkoskop. Jenže destilátor – bludiště skleněných trubek a páček přetékajících přes okraje stolu… byl pryč.

Sophie na stůl zůstala zírat. Obrys přístroje značila prachová cestička. Dřevo bylo vybledlé a špinavé na místech, která nikdy předtím neviděla. „Já to ne… kde… jak?“ Rodiče by s destilátorem nikdy nehýbali. Proč taky.

Příšera na stůl vyskočil a začal čenichat. V prasklinách se třpytily kapičky starých rozlitých snů.

Nejprve rozházené knihy, teď zmizí destilátor. A máma s tátou nikde.

Sophii se zatočila hlava. Srdce jí splašeně tlouklo, v uších dunělo, dlaně se potily. Stěny jako by se přibližovaly. Vzduch ztěžkl a vařil se. Zkrátka se poprvé v životě cítila jako někdo, kdo ve snu prchá před něčím strašlivým.

„Tý vado, co to tu je?“ ozvalo se jí za zády.

Ale ne, na Ethana úplně zapomněla a on šel dolů za ní! „Běž zpátky nahoru,“ přikázala mu. „Na tohle všechno zapomeň. Prosím!“

„Ať tu klidně zůstane,“ přerušil ji Příšera. „Už je do toho stejně zapletený. Mimoto teď máme větší problém.“ Přešel po stole, kde býval destilátor, sem a tam a mávl chapadly směrem k policím. „Koukej!“

Podívala se. Několik polic bylo prázdných. Muselo chybět tak dvacet, třicet… možná padesát lahviček a všechny z jediné sady. „Tomu nerozumím,“ zavrtěla hlavou. Nebo tomu spíš rozumět nechtěla.

Ethan se přihlásil. „A já tomu už vůbec nerozumím.“

Nevěnovala mu pozornost a zamířila k prázdným policím. Dotkla se jich. „A tady byly jaké sny?“

„Noční můry,“ odvětil Příšera ponuře. „Přesněji řečeno sny s příšerami.“

„Ale proč…“ Zhluboka se nadechla. Hrdlo se jí stáhlo. Oči ji pálily. Tohle už bylo moc. Nejdřív je napadne žirafák, pak rodiče beze stopy zmizí… „Myslíš, že… Určitě se jim něco stalo, když se sešli s panem Zlosnem.“

Ethan je oběma rukama zarazil. „Počkat. Zpomalte trochu. Sny s příšerama? Pan Zlosen? Sophie, co se to tu děje?“

„Musíš mu to vysvětlit,“ řekl Příšera. „Než začne panikařit.“

Pohlédla na Ethana – kulil oči tak, že byly skoro stejně velké jako ty Příšerovy. Pokusila se o klidný a rozvážný tón: „Ptal ses, jak fungují lapače snů. Zkrátka do těch svých nitek lapnou sen.“ Ukázala na hromadu nedodělaných lapačů na jedné z přepážek. Chyběly jim už jen korálky a peříčka, aby mohly viset ve výloze knihkupectví. „Naši pak sny destilují, až z nich vznikne kapalina. Destilátor je přístroj, co dřív býval tady,“ ukázala na prázdný stůl. Třásla se jí ruka. Rychle ji dala zase dolů, aby si toho nevšiml. „A nakonec se na sny díváme v tomhle, to abychom je mohli roztřídit.“ Otočila se ke spánkoskopu. „Rozlijeme je do lahviček a ty označíme a nandáme do polic, aby si je lidi mohli kupovat.“

Ethan sklep obkroužil pomalým pohledem. „Hele… to myslíš vážně?“

„V těchhle ampulkách jsou hezké sny,“ mávla rukou směrem k jedné polici, pak k jiné. „Tady jsou padací sny, tady trapné sny. A tady jsou sny o jídle. Těch máme hodně, hezkých i špatných.“

„Špatný sny o jídle?“ zeptal se Ethan jako omámený.

„Třeba pizza s oživlými rybami. Smoothie z burákového másla a kečupu. Špagety, co se promění v červy – koukal bys, jak často se zrovna tohle lidem zdá.“ Nestačila se divit, jak klidně a normálně její hlas zní, když uvnitř z plných plic ječela.

„A to všechno prodáváte?“

„Naši je prodávají. Sny o jídle si většinou koupí, kdo zrovna drží dietu – hezký sen, když chce jíst bez toho, aby jedl, nebo špatný sen, když chce cvičit, aby měl na jídlo menší chuť. Lidem to pomáhá. Všechny naše sny jim pomáhají.“ Zhluboka se nadechla. Nebude zmatkovat. To by k ničemu nebylo. Bude v klidu, všechno si rozmyslí a přijde tomu na kloub. „Pan Zlosen si od našich včera koupil sen, ale asi se mu zdál předražený. Nechal nám u mě ve skřínce vzkaz. Máma s tátou se s ním chtěli dneska sejít, aby to celé vyřešili. Ale zmizeli – a zmizel i destilátor a sny s příšerami.“

A v tu chvíli se Sophie rozplakala.

10

Sophie vzlykala – ztěžka jako ryba na suchu – a z očí se jí proudem valily slzy. Hřbetem ruky si je zuřivě otírala. Příšera seskočil ze stolu a omotal se jí kolem kotníků. Přerývaně dýchala a přikazovala si, ať toho hned nechá. Už dost!

Ethan ji neobratně poplácal po zádech. „Neboj, nic se neděje. Bude to dobrý.“

„To se teda děje! Nech toho!“ Ovládla se a vytrhla se mu. Otočila se k prázdným policím a se zaťatými pěstmi ze všech sil zhluboka dýchala a škytala, dokud jí z očí a nosu nepřestalo téct jako z rozbitého kohoutku.

„Najdeme je,“ řekl Ethan. „Jako vaše.“

Rukávem si utřela obličej. „Jak? A kde?“ Znovu se zhluboka nadechla. Tak. Už se zase ovládá. Věděla, že je rudá jak rajče. Proč jen Ethan musel vidět, jak vyšiluje.

„To nevím. Ale… už nebreč, jo?“

„Jo.“

Na okamžik se odmlčel a pak se nejistě zeptal: „Jsi v pohodě?“

„Ale jo… jen… tohle jsem vážně nečekala.“ Mávla rukou k prázdnému stolu, kde stával destilátor, k pustým policím a nahoru k liduprázdnému knihkupectví. Znovu ji přemohl pocit, že se rozletí na kousíčky, a tak popadla Příšeru a pevně ho k sobě přitiskla. Ten ji všemi šesti chapadly objal kolem pasu.

„Jasně, to znám.“

Znovu to trapné ticho. Sophie se pokoušela přijít na nějaké neděsivé vysvětlení, proč jen destilátor a ampulky se sny zmizely. Třeba je rodiče prodali. A teď někde oslavují nově nabyté bohatství. Možná že jí zrovna kupují poníka.

„Takže…“ prohodil Ethan nenuceně, jako kdyby se Sophie před chvílí úplně nesesypala. „Mám věřit tomu, že v každý z těch lahviček je něčí sen?“

„Věř si, čemu chceš. Je to pravda.“

„Ale proč by si někdo kupoval zlý sny?“ S rukama založenýma za zády si prohlédl police s ampulkami. Tekutina v nich vířila a třpytila se. Sophie mu ani na okamžik nespolkla, že by ho nejvíc zajímalo právě tohle. Jen nechtěl, aby se znovu rozbrečela.

„A proč někdo jde na horskou dráhu? Nebo čte strašidelný příběhy. Kouká se na horory. Sny tě dokážou ještě víc pohltit. Máma říká, že je to pro někoho jako terapie. A podle táty je to zábava.“ Mohl si pan Zlosen všechny ty noční můry koupit? A proč by to dělal? Snad nikdo si ještě nekoupil tolik snů najednou. A taky si nedovedla představit, že by mu rodiče prodali destilátor. To proto, že by mu ho neprodali, napadlo ji a ztěžka polkla. „Ten pán – říká si pan Zlosen. A asi má fakt rád zlý sny.“

„Myslíš, že je ukradl?“ Ethan si zkoumavě prohlédl hromadu rozpracovaných lapačů a jeden zdvihl, ale hned ho zas vrátil, jako kdyby ho lapač štípl. Ruce si dal radši zpátky za záda.

Příšera vyskočil na jednu z prázdných polic. „Věci ukradl a unesl Sophiiny rodiče. Destilátor by nikdy neprodali. A vždycky jsou doma, když Sophie přijde ze školy. Jinak to nedává smysl.“

Znovu zaťala ruce v pěst, aby nebrečela. Myslela si přesně to samé, ale když se to vyslovilo nahlas…

„Takže musíme zavolat policii,“ uzavřel to Ethan.

Příšera se rázem vztyčil na zadních, narovnal se a načepýřil srst. Všech šest chapadel vystřelil do vzduchu a výhružně jimi zamával. „To nesmíš!“

„To nemůžeš!“ vyjekla v tu samou chvíli Sophie.

Ethan se stáhl zpátky. Těkal očima sem tam, snad hledal nejbližší únikový východ. „Proč ne? Jestli se pohřešujou –“

Pokusila se mluvit klidně a rozumně. Opravdu nechtěla, aby šel a vyžvanil jejich tajemství všem, na koho by narazil. „A co bychom policii řekli? Pan Zlosen si k nám přišel koupit sen a naši pak zmizeli a přístroj, co zkapalňuje sny zrovna tak? To nám nikdo neuvěří.“ Anebo, a to by bylo ještě horší, jim uvěří a řeknou to celému světu… doslechnou se o nich noční hlídači a přijdou si pro ni. To nemohla riskovat.

„Ale jestli jsou –“

„Policii nevoláme.“ Kdyby se o nich hlídači dozvěděli, srovnali by obchod se zemí. A ji by odvedli – nebo něco horšího. Pak by už mámu s tátou možná nikdy neviděla. Ale zatím tady pořád byla šance, že se plete a rodiče si jen skočili do obchodu a všechno je v pořádku, za chvíli se vrátí a budou se všichni smát, jak bláznivá Sophie zpanikařila. „Nesmí se o nás dozvědět – o Obchůdku se sny ani o naší rodině. Je to tajemství, chápeš? A tak to musí zůstat. Jinak je po všem.“

„A co teda budeme dělat?“

„My nebudeme dělat nic. Ty půjdeš domů.“ Co ji to napadlo, všechno mu vyzvonit. Vždyť nepatří do rodiny, nemůže mu jen tak věřit. „A nikomu nic neříkej. Prosím!“

Zavrtěl hlavou, ale dál před nimi ustupoval. „Nenechám tě tu samotnou. A venku navíc pořád někde pobíhá ta šedivá věc.“

Na žirafáka Sophie zapomněla. Ukryla obličej do dlaní a zatoužila, aby se noční můry zdály někdy i jí a aby se z téhle mohla rychle probudit.

„A co kdybychom policii stejně zavolali a řekli, že se vaši ztratili“ – zvedl ruku na znamení, aby ho nechala domluvit – „ale sny bychom z toho vynechali. Nahoře je přece ten nepořádek, ne? To jako důkaz stačí.“

Příšera si odfrknul. „Dobrý den, spadlo nám tady pár knížek – jasně, z toho si sedne celá policejní stanice na zadek. Navíc zmizeli teprve před chvílí. Takže by ji strážníci leda pohladili po hlavě a řekli, ať ještě počká. Nebo by ji rovnou vzali na stanici, zavolali by sociálku a nepustili by ji domů. Takže bychom ty dva ani nemohli jít hledat.“

Sophie spustila ruce a pohlédla na Příšeru. „Ty si myslíš, že bychom je mohli najít?“

„Samozřejmě.“

Ethan znovu zavrtěl hlavou. „Ale kde? Jak? Vy snad víte, kde pan Zlosen bydlí? A jak se jmenuje? Pan Zlosen přece nemůže být jeho pravé jméno.“

„Podíváme se do účetní knihy,“ navrhl Příšera.

No jasně, pomyslela si, účetní kniha! „Příšero, ty jsi geniální!“ Pan Zlosen jim sice dnes pár snů ukradl, ale včera si jeden koupil.

„To jsem, ale nemusíš se proto přede mnou stydět. Jak řekla Eleanor Rooseveltová: ‚Bez tvého souhlasu v tobě nikdo nemůže vyvolat pocit méněcennosti.‘ Když se nad tím zamyslíš, trochu moc tu všechno hází na chudáka oběť.“

Sophie se kolem Ethana protáhla k přepážce pod policemi se sny. Příšera na ni vyskočil a do zámku zásuvky, kde byla schovaná účetní kniha, zastrčil pár chapadel. Kroutil jimi, dokud se neozvalo hlasité cvaknutí. Třesoucíma rukama Sophie zásuvku otevřela a knihu z ní vytáhla. S žuchnutím ji položila na pult.

„Co to je?“ zeptal se Ethan.

„Kniha,“ odvětil Příšera.

„To vím taky. Ale jak nám pomůže?“

„V knížkách najdeš odpovědi na většinu otázek,“ poznamenal Příšera vážně. „Jak pravil jeden moudrý muž, který nebyl Eleanor Rooseveltová: ‚Mimo psa je nejlepším přítelem člověka kniha. Uvnitř psa je na čtení moc velká tma.‘“

Sophie ho probodla pohledem: „Tohle je vážná věc, Příšero.“

„Jen jsem se snažil trochu uvolnit napětí.“

„Jo, tak se radši nesnaž.“

Kniha byla vázaná v hnědé kůži a vprostředku z ní trčela tlustá červená stužka. Některé stránky měly oslí uši, byly špinavé a potrhané. Účetní kniha měla minimálně tisíc stran a více než půlka už byla popsaná. Otevřela ji.

Rodiče do ní zapisovali každý sen, který kdy prodali nebo koupili. Mámin rukopis byl úhledný, zato táta pořádně škrabal. Zapisovali si sem úplně všechno. „Každý, kdo si od nás koupí sen nebo nám nějaký prodá, nám musí říct svoje jméno a adresu…“

Ethan jí nahlédl přes rameno. „A proč?“

„Z bezpečnostních důvodů,“ odvětila Sophie. „Náš obchod má dobrou pověst a naši se chtějí ujistit, že neobchodují se zločinci.“

„A jak něco takovýho zjistí?“

Zarazila se. Nad tím nikdy nepřemýšlela. „Já nevím. Ale stejně to tak dělají. Když chceš koupit nebo prodat sen, musíš se představit.“

„Tak to asi moc nefunguje, když je vykradli.“

Polkla knedlík v krku a začala obracet listy v knize rychleji.

„Jak zabráníš zločinci, aby lhal?“ zeptal se Ethan. „Protože pan Zlosen rozhodně nezní jako jeho pravý jméno. A navíc, kdybych byl zloděj nebo tak něco, rozhodně bych vám neřekl, kde doopravdy bydlím.“

Sophie konečně našla včerejší datum.

A tam, máminým pečlivým rukopisem modrým inkoustem stálo: Eugene Federle, Windsorská ulice 263, Eastfield. Včera prodali jen jediný sen – noční můru s postavami z řecké mytologie. To je ono. Udělala krok dozadu, srdce jí divoce bušilo.

Ethan se kolem ní protáhl, aby se taky podíval. Při čtení nehlasně vyslovoval a po slovech přejížděl prstem. „Tohle že je ten pan Zlosen? Eugene Federle? To nezní zrovna děsivě.“

„Kde je Windsorská ulice?“ zeptala se Sophie.

Vytáhl z kapsy mobil, adresu do něj naťukal a ukázal jim místo na mapě. „Je to na druhý straně města, asi za baseballovým hřištěm. Hele, co když to uděláme takhle: sjedeme tam, podíváme se po okolí, zkusíme zjistit, jestli tam vážně bydlí a jestli po sobě zanechal stopy, a když najdeme něco podezřelýho, zavoláme policii.“

To znělo… kupodivu docela rozumně.

Uvědomila si, že přikyvuje, a nechala toho. „Počkat. My? Proč se o mě tak staráš? Proč chceš jít se mnou?“

„Jak říkal Příšera, už v tom lítám s váma.“

„No, vlastně ani ne. Nevíme, jestli ta šedivá žirafa šla vážně po tobě. Třeba to byla náhoda. A třeba to vůbec nemělo co do činění s panem Zlosnem nebo našima. Nakonec se můžu plést i v tom, že je unesl právě on. Tak co kdybys šel v klidu domů, zahrál si basket a žil dál svůj život, jako by se nic z toho nestalo?“

Ethan užuž otvíral pusu, ale hned ji zase zavřel. Nad odpovědí se napřed zamyslel a pak řekl: „Jenže ty potřebuješ pomoct. A já ti pomoct můžu – nebo to můžu aspoň zkusit.“

Sophie obrátila ceduli v prosklených dveřích na Zavřeno, zhasla a zamkla hlavní vchod i dveře do sklepa. Příšera se mezitím nacpal zpátky do batůžku. Už s batohem na zádech prokličkovala stohy knih k zadnímu východu. Ethan jí byl v patách.

V kůlně za domem měli kola. Sophiino bylo obalené pavučinami, moc na něm nejezdila. Oprášila je a vyvedla kolo ven. Snad se jí k tomu všemu nepovede ještě zlomit si ruku. Ethan si vzal tátovo kolo a z poličky vedle zahradní hadice helmy. Pro Sophii růžovou s motýlky – nasadila ji jen tak tak – a pro sebe aspoň deset let starou, do rezava. Napadlo ji, že se vlastně ještě nikdy nebyla jen tak projet na kolech s kamarádem, a teď to tak bude určitě vypadat. Snad je nikdo neuvidí. „Máš připravenou mapu?“ zeptala se ho.

„Říkej mi pane navigátore,“ opáčil.

„Fajn.“ Představila si, jak na ni čekají máma s tátou, uvězněni v cizím domě. Rozbušilo se jí srdce. Jestlipak se takhle člověk cítí, když se nemůže probudit z noční můry? „Co se ti zdálo včera v noci?“

Narazil si helmu na hlavu a uhnul očima. „Nic.“

„Nic, takže žádný sen, nebo nic, takže nicota, která všechno pohltí?“

S jednou nohou na šlapce zůstal stát jako přimrazený. „Jak to víš?“

Pokrčila rameny. Takové sny už viděla snad stokrát. A vždycky jí z nich naskočila husí kůže. Taťka je značil jako „existenční děs“ a moc dobře se neprodávaly, pokud hrůza v nich nebyla dost naléhavá. Podle toho, jak Ethan reagoval, byla jeho hrůza naléhavá ažaž. Ale proč?

Odrazil se a vyjel. Sophie si na zádech urovnala batoh a vyrazila za ním. Objeli dům a na chodníku ho dohnala. „Tenhle sen už se mi zdál víckrát,“ přiznal se. „A už to bylo horší. Někdy se mi zdá, že nemůžu křičet, i když musím. Anebo křičet můžu, ale nikdo mě neslyší. Anebo jsem sám uprostřed oceánu.“

„A kolem tebe žraloci?“ Vyhnula se parkovacím hodinám. Soustředila se, aby neztratila rovnováhu – naposledy s kolem nabourala do poštovní schránky. Jenže když si něco udělá, nebude moct rodiče zachránit.

„Ne. Ani žraloci, ani ptáci, ani žádnej člun. Nic. A ten oceán je kilometry hlubokej. Ale s lapačem snů od tebe… Včera jsem se poprvý po dlouhý době neprobudil hrůzou. A to ti takhle bez obalu říkám jen proto, že na tebe spolíhám, abys to neřekla nikomu z týmu. Ne vážně, ten lapač fungoval. Sice si včerejší sen pamatuju, ale spíš jenom jako něco, co jsem viděl v televizi, nebo někde četl. Ne jako bych ho přímo prožil.“

„Není zač.“ Chtěla se ho zeptat, jak je možné, že někoho, kdo má tolik kamarádů, trápí takhle typické sny o osamělosti. Ale ještě než mohla otázku zformulovat, Ethan se opřel do pedálů a přejel silnici, kde zrovna chviličku nic nejelo.

V příštím okamžiku se kolem přehnal náklaďák a Sophie dupla na brzdy. Za ním prosvištěla další dvě auta. Rozhlédla se vlevo, vpravo a znovu vlevo a vpravo. Nebuď taková poseroutka, řekla si. Máma s tátou tě potřebují. Sklopila hlavu, odrazila se od obrubníku a silnici přeletěla. V dálce před ní zrovna Ethan zatáčel do postranní uličky. Zrychlila.

Na zádech jí nadskakoval Příšera. „Au, au, au!“

„Promiň!“ Snažila se vyhýbat výmolům, ale pořád najížděla na všemožné drny a zajížděla do škvír na chodníku. V uličce to vypadalo, jako kdyby se domy právě probouzely: lidé venčili psy, vraceli se domů z práce, děti si hrály na zahradách. Už v těchhle končinách sice někdy byla, jenže na kole to tu vypadalo úplně jinak než z autobusu. Takhle pocítila každý kopeček.

Čím dál od centra městečka jeli, tím větší mezery mezi sebou domy měly. Chodník skoro zmizel. Když konečně zase mohli jet vedle sebe, nadhodil Ethan: „Vážně byste můj sen někomu jen tak prodali?“

Sophie funěla a popadala dech a on vypadal, jako kdyby na kolo teprve naskočil. Ale celé to byl její nápad. Nemůže za to, že není zrovna ve formě. I když – ano, může si za to sama. „Nejsi rád, že ho lapač utlumil?“

„Jasně.“

„Tak proč tě zajímá, co s ním bude dál?“

„Protože je to můj sen.“

„Ale tys ho přece nechtěl,“ upozornila ho. „My jenom recyklujeme, co jsi sám vyhodil. Jsme jako ti lidi, co vyjedou do ulic v pickupech ještě před popelářema a zachraňujou z odpadků věci, aby je mohli prodat na bleším trhu.“

„Jenže lidi nevědí, že sny můžeš prodat.“

A dokud tu budou noční hlídači, nikdy se to ani nedozvědí, pomyslela si Sophie. Je to smutné. Na světě je tolik úžasných snů, které by mohly být sdíleny s ostatními. Rodiče prodávají vzrušující zážitky a líbezné chvilky a neskutečné cesty, jaké by člověk v reálném světě bdících nenašel. Proč by to měli skrývat a přitom se bát, že se na ně přijde? To, jak umějí vydestilovat sen… z nich dělá umělce. Je to krásné – jaká škoda, že to musí být tajemství. Jenže máma s tátou by se neodvážili přestat se schovávat. Kdyby se o Obchůdku se sny dozvěděli noční hlídači, srovnali by ho se zemí, rozbili by každičkou ampulku. Rodiče jí vyprávěli, že se to už kdysi stalo. Ani policie tehdy nedokázala pomoct – na místě činu zbyla jen hromada rozbitých lahviček a dva vyděšení lidé blábolící nesmysly, jakým by žádný nezasvěcenec ani nemohl uvěřit.

Zastavili na stopce a Ethan se podíval do mapy. „Tudy,“ ukázal a Sophii zacukalo v obličeji. Kopec – no jistě.

„Jak dlouho už vaši mají obchod se sny?“

„Co já vím, tak odjakživa,“ odpověděla a šlapala, co jí síly stačily. „Babička s dědou z máminy strany prodávali sny. Ale když odešli do důchodu, přestěhovali se na Floridu. Jen ne nikam k Disney Worldu.“

„Proč by chtěl někdo bydlet na Floridě jinde než u Disneyho?“

Přemýšlela, jestli se ji snaží rozptýlit, a proto se pořád na něco vyptává, aby nepanikařila. Pláč ho asi znervózňuje, ale tomu docela rozuměla – sama ho nesnášela zrovna dobře. „Tam na hradě u Popelky je prý taky jeden obchod se sny, ale to se možná jen tak říká.“ Šlapali do kopce a Sophie supěla. Konečně byli na vrcholku.

Bok po boku se pustili z kopce dolů. Po obou stranách ulice se míhaly stromy. Bylo tu mnohem méně domů – ve skutečnosti žádný dům nezahlédla už pěknou chvíli. Téhle čtvrti vévodily bažinaté lesy. Sophie tu ještě nikdy předtím nebyla.

Následovala Ethana do další svažující se uličky. Projeli kolem pole, domu a dalšího pásu hustého lesa. „Kolik takových obchodů na světě je?“

„Netuším. Nejsme úplně nejběžnější. Ale pár jich asi bude. Naši mi moc lidí z branže nepředstavili. Nebo spíš vůbec nikoho. S panem Zlosnem jsem se potkat neměla, to byla jen náhoda.“ Proto máma s tátou zmizeli? Mohla to být celé její chyba? Kdyby na něj včera ráno nenarazila, nikdy by jí nenechal ve skříňce přání k narozeninám. A kdyby to přání nenašla, rodiče by se s tím člověkem nemuseli znovu setkat. Kolo se najednou zakymácelo a Sophie si vzpomněla, že by raději měla udržovat balanc.

„Jen ještě něco povídej,“ povzbudil ji. „Když na to budeš moc myslet, zapomeneš se a sletíš. Věř mi, už dvakrát jsem měl zlomenou ruku. Jak se lidi o tom vašem obchůdku dozvědí? Přece tam nikde nemáte ceduli nebo tak, ne?“

Přinutila se soustředit na jeho otázku. „Je to stejný, jako když je někdo nadšenec do pletení. Ti všichni vědí, kde prodávají tu nejlepší vlnu a roznesou si to mezi sebou. No a lidi, co sbírají sny, jsou na tom stejně. Řeknou si to. Ale sny jsou větší tajemství, to je jasný.“

Ethan prudce zabrzdil.

Rychle rukama zamáčkla obě brzdy, kolo s ní škublo a zastavilo. Stáli před domem uprostřed mokřinatého lesa, trávník na zahradě čerstvě posečený, cestička lemovaná růžovými květinami, u branky poštovní schránka ve tvaru labutě. Široko daleko to byl jediný dům. Byl celý nafintěný, jako na velkolepý večírek, kde chyběli už jen hosté. Rozhodně by neřekla, že tu bydlí zloděj a únosce v jednom. „To je ono?“

„Windsorská 263. Nevypadá zrovna…“

„Zlověstně?“

„No.“

Nevypadal vůbec zlověstně. Právě naopak, byl to takový ten dům, kde si na předzahrádce postaví děti stánek s domácí limonádou a vzadu na zahradě zatím rodiče grilují hamburgery. Sophie slezla z kola a šla blíž. Na příjezdové cestě stálo elegantní modré auto a na espézetce stálo „PAN Z.“. Pan Z., pomyslela si, pan Zlosen. Minimálně tady opravdu bydlel – jedna otázka zodpovězená. Adresu v účetní knize si tedy nevymyslel. To ovšem automaticky neznamenalo, že měl opravdu něco společného se zmizením jejích rodičů…

Odvedla kolo kousek od cesty, vyhákla stojánek, aby nespadlo, a sundala si helmu. Ethan tátovo kolo zaparkoval vedle toho jejího. Klekla si, ze zad sundala batoh a těsně nad zemí rozepnula zip. Příšera byl pevně stočený do klubíčka. „Jsi v pořádku?“ zeptala se ho.

„Mám mořskou nemoc.“ Se zaúpěním se vyplížil ven do křoví a praštil sebou na bok. „Tohle už nikdy!“

Na tváři se jí objevil bolestný výraz. „Promiň.“

Chabě zamával chapadlem, což mohlo znamenat jak „nic se nestalo“, tak „vzdávám se“.

„Hezky tady zůstaň,“ řekla mu. „My se vydáme na průzkum.“

Příšera se pracně vydrápal na nohy. „To tedy ne, musím na tebe dávat pozor.“ Kolena se mu třásla. Oči měl vykulené a tváře nafouklé, jako kdyby bojoval s nevolností.

„Hele, jen nakouknem do oken, jo?“ navrhl Ethan. „To nebude nebezpečný.“

Sophie přikývla: „Budeme nenápadní – jako vačice.“

„Vačice jsou nenápadný?“ podivil se Ethan.

„Nemám zdání.“

Příšera zavrtěl hlavou. „Jdu s vámi…“ Vtom si přitiskl chapadla na čumák a zahučel do jehličí.

„Zůstaň tu. Kdybychom tě potřebovali, zakřičím.“

„Už je to lepší. Jen… půjdu tudy lesíkem.“ A pod nejnižšími větvemi se začal plazit směrem k domu. Sophie s Ethanem vyrazili za ním a neohrabaně se proplétali mezi stromy.

Pod nohama jí čvachtal mech, nad hlavou zpívali ve větvích ptáci a korunami stromů se honily veverky. Spíš než jako špion si připadala jako turista. Neměla z toho vůbec dobrý pocit.

Jak začal trávník, les náhle zmizel – snad i tráva i stromy společnou hranici respektovali. Na trávník se neodvážila jediná divoká rostlina a naopak jediné stéblo trávy se nepokoušelo proniknout do lesa. Sophie se přikrčila do podrostu a upřela pohled na dům před sebou.

„Určitě tam chceš jít?“ zeptal se Ethan.

„Vždyť jsme dojeli až sem,“ podotkla Sophie. „A tohle všechno může být jen naoko, třeba si máme myslet, že nic neudělal.“ I zloduši si občas posekají trávník.

Dům ze všech stran zeleně rámovaly pečlivě prořezané keře. Kdyby se schovali v nich, byli by v bezpečí. Všichni tři naráz vystřelili přes trávník a vrhli se do křoví.

Sophie se při zemi připlížila k nejbližší straně domu. Tenisky se jí bořily do zkypřené půdy. Voněla čerstvě a trochu jako hnůj. Pan Zlosen evidentně rád zahradničil. To k němu vůbec nesedělo.

Pod prvním oknem si přiložila prst ke rtům. Pomaličku se narovnala a nakoukla dovnitř. Obývák. A v něm pohovka, televize, krb s modelem starého letadýlka a několika zarámovanými fotkami na římse. Na stolku před gaučem pár knih, dálkový ovladač a poloprázdná mísa brambůrků. Nic neobvyklého.

Znovu se skrčila a přenechala výhled Ethanovi. Pak se přesunuli k dalšímu oknu. „Měla by nám k tomu hrát nějaká špionská znělka,“ zašeptal.

Další na řadě byla jídelna. Na jednom konci jídelního stolu navršené dopisy, ve středu váza se sušenými květinami. Stále nic zvláštního.

Dostali se ke kuchyni. Ve dřezu se hromadilo špinavé nádobí, na lince krabička sušenek. Vedle ní růžovo-fialový batůžek. Sophie byla vmžiku dole. „Pan Zlosen je něčí táta,“ zašeptala. Hořké zklamání jí sevřelo hrdlo.

„Třeba je to zlej táta,“ šeptem navrhl Ethan.

„Já nevím. Všechno to tu vypadá tak… normálně. Třeba jsem se spletla.“

Ethan ji poplácal po zádech a opět to bylo docela trapné – nejspíš v utěšování nebyl moc zběhlý. Sophie zase nebyla zvyklá, aby ji někdo utěšoval (alespoň tedy někdo jiný než Příšera). Chvíli na sebe zůstali zírat. „Zkusíme ještě hledat,“ nadhodil Ethan. „Jak se podíváme nahoru?“

„O to se postarám já,“ ozval se Příšera.

„Určitě si na to troufneš?“ ujišťovala se Sophie.

„No jistě. Jsem opravdový hrdina. A když na to přijde, nemám nejmenší problém toho padoucha pozvracet.“

„Nevíme jistě, že je padouch,“ podotkla Sophie.

„No, pseudonym superpadoucha by měl,“ vložil se do toho Ethan. „Ale nebydlí zrovna v doupěti.“

Příšera se vyšvihl na okap a všemi šesti chapadly šplhal nahoru. Sophie s Ethanem se plazili kolem domu dál. Co když žádné stopy nenajde? Co když jí pan Zlosen rodiče vážně neunesl? Bylo zvláštní a snad i špatné doufat, že to udělal, jenže kdyby to nebyl on, tak kdo?

Vykoukla zpoza rohu a přelétla pohledem zadní dvorek: bazén (prázdný), luxusní gril (nepoužívaný), zahradní hadice (pečlivě stočená) a modrá dvířka do sklepa. Ani stopa po mámě s tátou a vůbec nic podezřelého.

Bydlela tu milá, normální rodina. U večeře se společně dívali na sport, jejich dítě si psalo úkoly jako každé jiné a pes škemral o pamlsky. Nebo tak nějak. Vzpomněla si na mísu chipsů v obýváku, na sušenky a batůžek v kuchyni a dopisy v jídelně. Dokonce jí přišlo, že ten batůžek poznává – snad i znala jeho majitelku. Nejspíš chodila – jelikož byl batoh růžovo-fialový, hádala, že jde o holku – k nim do školy.

Kousek od nich přistál na všech čtyřech Příšera. „Jen pokoje a koupelna.“

„A co máma s tátou?“

Zavrtěl hlavou.

„No a destilátor?“

„Ne, je mi líto, Sophie.“ Chapadly ji něžně objal.

„Ale…“ Pokud je pan Zlosen neunesl a oni nebyli na správné adrese… neměl nejmenší tušení, kde její rodiče jsou a co se jim stalo. Přece tu musí objevit nějakou stopu! Určitě je to jeho práce!

„Možná že se jim vážně nic nestalo a už na tebe doma čekají,“ nadhodil Ethan.

Zavrtěla hlavou. „Destilátor zmizel. A když jsem přijela domů, nebyli tam. Vždycky tam jsou. A pak taky ty knížky v obýváku.“

Ethan se postavil a znovu nahlédl oknem dovnitř. „Ať se stalo, co se stalo, tenhle chlápek v tom asi prsty mít nebude.“

„Můžeme hledat ještě chvilku?“ zaprosila.

Obešli dům ještě dvakrát, třikrát, až sama Sophie uznala, že to k ničemu není. Nenašli nic, co by jen v nejmenším naznačovalo, že rodiče unesl pan Zlosen. Byla to celé ztráta času.

Dovlekli se zpátky ke kolům, Sophie s Ethanem si nasadili helmy a Příšera se s mručením nasoukal zpátky do batůžku. Sophie ho pak zapnula a urovnala si ho na zádech. Nasedla na kolo.

Vtom uslyšela mužský hlas: „Betty?“

11

Byl to pan Zlosen.

Sophie dala nohu na šlapku a užuž se chtěla odrazit a vyjet, jen se po něm ještě ohlédla. Stál na zahradě a vypadal… jako první jí naskočilo slovo „směšně“. Zlověstný baloňák vyměnil za pytlovité tepláky a seprané tričko s už nečitelným názvem nějaké univerzity. Zpod něj mu vykukovalo břicho. Neměl klobouk a prošedivělé vlasy mu trčely do všech směrů, jako kdyby si je snad česal koštětem, a jeho oči vypadaly staře, vůbec nebyly zapadlé ani podlité krví. Z odlehlé garáže nesl dva pytle s odpadky a na konci příjezdové cesty je vyhodil do popelnice. „Rád tě zase vidím, Betty! Jak jsi oslavila narozeniny?“

„Ehm, dobře.“

Zeširoka se na ni usmál. „To je báječné! Dostalas moje přání? To bylo ale překvapení, viď?“

Sophie na něj nemohla než zírat. „Pořádný překvapení.“

„Já věděl, že budeš mít radost.“ Zněl trochu samolibě. „Děti mají překvapení moc rády.“

Koutkem oka viděla, jak Ethan střílí pohledem z jednoho na druhého. Bylo jí jasné, jak to musí vypadat: tenhle zavalitý pán se ani trochu nepodobá děsivému záhadnému muži z jejího popisu. „Ale jak jste jí to přání dostal do skříňky?“

To je klíčová otázka, pomyslela si. Jak asi odpoví?

„To byla hračka,“ opáčil pan Zlosen. „Když jsem odcházel od vás z obchodu, viděl jsem tě nastupovat do autobusu. Zajel jsem pak k vám do školy a zeptal se pana ředitele, jestli bych ti nemohl někde nechat přání k narozeninám. Samozřejmě se mě začal vyptávat na všechno možné – ten tedy nic nenechá náhodě. Každopádně jsem to vymyslel docela dobře, ne?“

„Vy jste mi jen chtěl popřát k narozeninám?“ Nemohla tomu uvěřit. Tak moc se bála… a opravdu věřila, že za zmizení mámy s tátou může on. Ani poté, co viděla, kde bydlí, to nemohla jen tak pustit z hlavy.

„Zakládám si na tom, že by měl člověk pro druhé udělat občas něco pěkného. A taky jsem chtěl, aby vaši věděli, jak moc se mi u nich v obchodě líbilo. Takové nezávislé knihkupectví abys v dnešní době pohledal.“ Přitom na ni velmi nápadně mrkl, aby bylo jasné, že o knihkupectví ve skutečnosti vůbec nemluví.

„Jasně, takže… naši.“ Provázela ho pohledem a on se zatím promenádoval po trávníku a tu a tam vytrhával osamocený plevel. „Dneska ráno jste se s nimi sešel ještě jednou. Jak to šlo?“

Po tváři se mu rozlil úsměv ještě zářivější než předtím. „Koupil jsem si ještě další tři ‚knížky‘. Vaši jsou opravdu skvělí lidé. Rodinné obchody jako ten váš mě přesvědčují, že bylo správné se sem přestěhovat. Na takové člověk ve velkých městech nenarazí.“

Že si koupil jen tři? Ale vždyť zmizely celé police ampulek. A taky destilátor. „Aha, vážně? Takže jste se sem přistěhoval teprve nedávno?“

Ruce od hlíny si otřel do tepláků. Ve vlasech mu zůstalo pár lístků. Vypadal, jako kdyby z postele vyválel sudy rovnou do zahrady. „Měli jsme sem přijet už dřív, ale na domě bylo potřeba udělat ještě spoustu práce. Každopádně bych řekl, že se nám to docela povedlo.“ Dal si ruce v bok a hrdě si dům prohlížel. Napadlo ji, že by se stačilo zeptat a už by vytahoval k porovnání fotky před renovací a po ní. Vážně nečekala, že se spolu budou bavit o tomhle. K ničemu to nebylo. Vůbec sem neměla jezdit.

„Takže jste si koupil jen tři sny? A destilátor ne?“

Pan Zlosen zamrkal. „Co bych s ním dělal? Na práci s destilátorem přeci potřebuješ praxi a kvalifikaci…“ Ztišil hlas a nenápadně ukázal na Ethana. „Ví vůbec tady tvůj kamarád o ty-víš-čem?“

„Sophie mi o Obchůdku se sny řekla,“ potvrdil Ethan.

„No to je báječné!“ spráskl pan Zlosen ruce zdánlivě upřímnou radostí. „Dobře že máš kamarády, se kterými můžeš o takových věcech mluvit. Děti obchodníků se sny většinou vyrůstají osamělé a tajemství člověk unese sám jen těžko. Tak jsi asi přece jen nepotřebovala utěšit tou mou hloupou kartičkou. Napadlo mě, že… no, to je jedno. Snad ti udělala radost i tak.“ Jak si jen mohla kdy myslet, že je tenhle člověk zlý. Asi jen špatné osvětlení. A ten jeho klobouk. A pak také její bujná fantazie, která jedinou malou chybku dokázala proměnit v katastrofu.

„Ano, udělala mi radost,“ odvětila Sophie chladně. Cítila se jako přejetá. Ještě před chvílí by dala ruku do ohně za to, že mámu s tátou opravdu unesl a že je na správné stopě… A on to byl přitom jen pán ve středních letech, který si šel uklidit garáž. A náhodou má rád noční můry. Ucítila, jak se jí v batohu na zádech pohnul Příšera. „Díky. A mluvil jste s našima ještě dneska?“

Starostlivě svraštil čelo. „Ne, proč? Děje se něco?“

Na okamžik se jí zachtělo všechno mu popravdě říct: že rodiče zmizeli a z jejich únosu podezřívala jeho. Ale i když už teď byla přesvědčená, že je nevinný, stále mu nedokázala věřit. „Jen mě to zajímá.“

„A proč si kupujete noční můry?“ zeptal se Ethan.

„Je to zábava,“ pokrčil pan Zlosen rameny. „Někdo se třeba dívá na stříbrném plátně na horory, já je mám radši uvnitř v hlavě. Je to docela relax, věřili byste tomu?“ Působil tak obyčejně. Stejně jako jeho dům. Pocítila nutkání se mu omluvit jen za to, že ho kdy podezřívala. Ještě že nemohl tušit, proč sem doopravdy přijeli.

Ztěžka polkla. Už by i byla přistoupila na to, aby Ethan zavolal policii, kdyby narazili na cokoli jen drobet podezřelého. To by byla ale strašlivá chyba. Policisté by tu nic nenašli a pak by přijeli k nim do obchodu a vyptávali se na věci, o kterých Sophie rozhodně nechtěla mluvit. „Tak ať se vám líbí.“

„Díky, Betty! Musím zase zpátky do garáže. To je taky velká zábava. Ale možná se dneska večer podívám na nějakou tu noční můru.“ Začal si pohvizdovat a pomalu se vzdaloval.

„Je mi líto, že to takhle dopadlo, Sophie,“ otočil se k ní Ethan.

Přikývla. Oči ji pálily, ale plakat se jí nechtělo. Neměla už co říct. Spletla se a teď netušila, co dál. „Tak asi jedem domů.“

Nasedli na kola a vyrazili pryč.

Upírala oči na silnici a šlapala, co jí síly stačily, aby ji Ethan nedohonil a ona se s ním nemusela bavit. Spletla se. Pan Zlosen neměl s únosem rodičů nic společného. Byla to falešná stopa, jak by řekla její učitelka angličtiny. A Sophii došly nápady. Už jen slepě doufala, že na ni budou doma čekat. Třeba pro ni budou mít nějaké bláznivé vysvětlení – třeba se jim destilátor rozbil a museli ho vzít do opravny destilačních přístrojů. Kdyby taková opravna existovala. Třeba se už teď zlobí, že odešla a nenechala jim ani žádný vzkaz. Ať ji klidně potrestají – celý týden bez spánkoskopu, nebo dokonce bez knížek – jen ať jsou doma. Prosím, prosím, buďte doma! Jinak byla vážně v koncích.

Příšera v batohu zaúpěl. Snad mu nic není. A celou tu cestu protrpěl pro nic za nic. Naprostá ztráta času. Měla mu dovolit, aby vystrčil ven alespoň hlavu. „Už tam budeme,“ utěšovala ho. Už jen pár bloků…

Vtom se za nimi rozezněla policejní siréna. Houkání sílilo a Sophie raději přejela na chodník. Jenže auto ji nepředjelo. Kvílelo dál, pořád hlasitěji a blíž. Už jim znělo přímo za zády, jako kdyby je auto snad sledovalo.

Sophie zabrzdila a otočila se. Ethan ji následoval a policejní auto zastavilo u nich. Majáček na střeše svítil červeně a modře a z předních světel jí slzely oči. Na chodník vystoupil policista a se zamračeným vážným výrazem, jako kdyby přišel z místa činu, k nim zamířil.

Ale ne, máma a táta! Tak přece! Stalo se jim něco hrozného a –

Ale strážník se na ně usmál a přátelským gestem jim naznačil, že je všechno v pořádku. „Nebojte se, nic jste neprovedli. Ale budu vás muset popohnat domů. Asi jste si všimli, že není venku v ulicích moc lidí. Vyhlásili jsme zákaz vycházení. Pohřešuje se totiž pár dětí, a dokud je nenajdeme, mají všichni zůstat doma.“

Ze srdce jí spadl veliký balvan a zalila ji vlna úlevy. Nešlo o mamku s taťkou. Jasně že nešlo o ně, vyčinila si. Ten policista přece ani ji, ani její rodiče neznal. Byla pro něj jen dítě na kole. Byla tak zabraná do vlastních myšlenek, že vůbec nezaregistrovala, jak málo lidí v ulicích bylo. Rozhlédla se – nikde žádné jedoucí auto. A to bývá tahle ulice pěkně rušná. Teď tu vládlo podivné ticho.

„Dobrý den. My zrovna jedeme domů,“ řekl Ethan.

„To je dobře,“ odvětil policista. „A kde je doma?“

„V knihkupectví Knihy z polapených snů,“ řekla Sophie popravdě. „Bydlím v patře nad ním.“

Policista souhlasně pokýval hlavou. „To je prima obchod. Moje žena je u vás pečená vařená. A po celým domě věší ty vaše lapače, nebo co to je. Vaši to tam vlastní?“ Najednou byl upovídaný a jen se usmíval.

„Ano.“ Krk měla jako ucpaný. Chtěla mu to vysvětlit. Teď měla přeci možnost. Mohla tomu usměvavému strážníkovi říct, že jí zmizeli rodiče, že je vykradli, a požádat o pomoc… ale co když rodiče nezmizeli? A kdyby jim policie chtěla prohledat dům? Co když by našli spánkoskop a všechny jejich sny? Jak by jim to všechno vysvětlila? Vydala by Obchůdek se sny napospas, a to jen proto, že se trochu lekla. Vždyť si nemohla být jistá, že mámu s tátou někdo opravdu unesl. Mohli právě teď sedět vedle u paní Leeové a jíst košíčky se slaninou.

„A ty, chlapče?“ otočil se strážník na Ethana.

„Já jdu k ní,“ ukázal Ethan palcem na Sophii. „Děláme spolu na jednom školním projektu.“

Policista přikývl. „Tak ať tě pak někdo odveze domů. Dneska večer nemůžeme děti nechat venku bez dozoru. Je to jen bezpečnostní opatření, nemusíte se bát.“ Vyrazil zpátky k autu. „Pojedu za vámi, ať se v pořádku dostanete domů. Zapněte si pak televizi, ze zpráv byste se měli dozvědět, až se to přežene.“

„Ehm, díky.“ Znovu nasedli na kola a policejní auto se za nimi šinulo zbytek cesty do knihkupectví. Teď už si všímala, co se kolem ní děje – bylo to dost děsivé. Městečko bylo bez hnutí a ani nedutalo, za zataženými závěsy je patrně sledovaly z oken zvědavé oči. Na semaforu Sophie roztřeseně zastavila, dvakrát se rozhlédla nalevo i napravo, ačkoli nikde nebylo jediné auto, a teprve pak křižovatku přejela. Ethan vedle ní byl zrovna tak opatrný, jel pomalu jako ona a ani jednou ji nepředjel. Každých pár metrů se přes rameno ohlédl po autu, které se za nimi zvolna plazilo. Sophie musela neustále myslet na Příšeru v batohu. Jen aby zůstal potichu a nehýbal se.

Konečně dojeli ke knihkupectví a sesedli z kol. Strážník jim zamával a oni mu gesto mechanicky opětovali. Auto zrychlilo a vyrazilo pryč. „Ty jo, to bylo. Celou dobu jsem měl nervy na pochodu,“ poznamenal Ethan. „Bál jsem se, že omylem nezastavím na stopce nebo že sejmu nějakou stařenku. Ne že by k tomu teda byla příležitost… sejmout kohokoli.“

„Já se bála, že si všimne Příšery.“

Z batohu se ozvalo zaskučení. Policejní auto zahnulo na semaforu doleva, jinak se nikde nic nehýbalo.

„Pojď dovnitř,“ navrhl Ethan. „Tady je hrozný ticho, je to děsivý.“

„Murrrrrrrrgh,“ přitakal Příšera. Sophie si tedy alespoň myslela, že to mělo znamenat souhlas. Odvedla kolo po cestičce k obchodu.

Vrátili kola do kůlny a Sophie odemkla zadní vchod. Vevnitř bylo zhasnuto a poličky se hemžily temnými stíny. Ticho. Nejsou tady, pomyslela si.

Na okamžik ji začaly zase pálit oči. Nejradši by se stočila do klubíčka a jen plakala, nebo vyběhla z domu ven a křičela a křičela, dokud by se policista nevrátil. Neudělala však nic. Až se máma s tátou vrátí domů, uvidí, že byla statečná a pohotová, že to nevzdala. Přesvědčí se, že se na ni mohou v krizových situacích spolehnout. Budou na ni hrdí.

Sundala si batoh na zem a rozepnula ho. Ven se vypotácel Příšera. „Není ti nic?“ zeptala se starostlivě.

„Nikdy mi nebylo líp.“ Sesul se u nejbližšího regálu. „Neznám horší dopravní prostředek. Až někdy zase pojedeme na exkurzi, hlavně ne na kolech, prosím.“

Přikývla – nevěřila si, že by teď dokázala něco říct a nerozbrečet se. Buď statečná a silná, připomněla si. Jako hrdinové jejích zamilovaných knížek. Dotkla se hřbetů knih v polici vedle sebe, snad aby z nich načerpala sílu.

Ethan procházel mezi regály a rozhlížel se. „Takže tu vaši asi pořád nejsou, co?“ Nakoukl do koupelny a vzal za dveře do sklepa – zamčeno. „Proč jsi tomu policajtovi neřekla, že –“ V kapse mu zaštěbetal mobil. „Hm? Píšou mi naši.“ Zněl překvapeně. Začal vyťukávat odpověď.

„Co jim píšeš?“ Sophie se opravdu snažila mluvit klidně a měla radost, když zjistila, že to dokáže. Věděla moc dobře, proč strážníkovi nic neřekla, ale proč se neozval Ethan – to už jí takový smysl nedávalo. Mohl mu klidně vyklopit celé její tajemství. Kdyby se o tom doslechli noční hlídači, jemu by se nic nestalo.

Ani od rozsvíceného displeje nevzhlédl. „To samý, co jsem řekl už předtím: že jsem u kamarádky a děláme úkoly. Ale je to fakt divný, nikdy mi nepíšou.“

„Asi slyšeli ve zprávách o těch dětech, co zmizely?“ Byla tak zabraná do starostí o mámu s tátou, že se skoro ani na vteřinu nezamyslela nad tím, jaké děti to jsou a co se jim stalo.

„Zajímalo by mě, jestli je známe.“ Ethan ťukal dál.

Byla si téměř jistá, že ona je znát nebude. To spíš Ethan, ten znal skoro každého. Nebo spíš všichni znali jeho. Pohladila Příšeru mezi očima. Zhluboka dýchal, snad aby se mu srovnal žaludek. Chapadly si zakryl čumák. „Nemám vůbec chuť k jídlu.“

„Za chvíli ti bude líp,“ utěšovala ho.

„Je to zvrácené, já mám hlad pořád! Možná bych si měl dát košíček, jen pro jistotu.“ Špičkou chapadla se dotkl její tváře. „Sophie, neboj se, prosím. Něco vymyslíme a najdeme je.“

Ještě než mohla něco říct, zacinkal Ethanovi znovu mobil. „Tak prej je to nějaká sedmačka,“ ohlásil a najednou vykulil oči. „Ty vado, já ji znám. Madison Moorová.“

Sophie zalapala po dechu.

„Ty ji taky znáš?“ zeptal se jí Ethan. „Je to ta tmavovlasá uječená, ne? Je ji vždycky slyšet přes celou chodbu.“

Přikývla a vzpomněla si, jak se jí dnes ulevilo, když zjistila, že s nimi Madison nejede ze školy autobusem. Nechtěla, aby se jí stalo něco zlého, jen byla ráda, že si z ní nikdo nebude utahovat. „Madison si nejde nevšimnout.“

„Má mladší ségru, která je nemocná. Už se tak narodila. Jejich rodiče jsou s ní pořád v nemocnici. Proto se Madison tak předvádí, asi se bojí, že by se vypařila, kdyby jenom na chvíli nebyla ve středu pozornosti.“

Sophie zamrkala. „Jak to všechno víš?“

„Moje máma ji léčí.“ A další smska. „Aha, tak tu druhou holku ale neznám. Je z první třídy a jmenuje se Lucy Snyderová. Policie mezi nima nevidí žádnou spojitost, proto všichni tak vyšilujou.“

Lucyino jméno ji praštilo jako rána pěstí.

„Sophie?“ Ethan jí položil ruku na rameno, ale ona to skoro necítila. Znala je obě. Ještě včera s nimi mluvila, vzala si od nich použité lapače a vyměnila jim je za nové.

Svezla se na zem vedle Příšery a snažila se sebe samu přesvědčit, že je to celé jen náhoda: máma s tátou, holky, ukradené lapače, ukradené sny a destilátor… jenom náhoda.

„Sophie?“ ozval se Příšera.

Myšlenky jí v hlavě vířily, narážely do sebe. „Ta spojitost jsem já.“

„Jak to myslíš?“ nechápal Ethan.

„Oběma se zdají sny. Noční můry. Hodně zlý. Jako tobě. Madison se zdá o ohni a broucích a Lucy o napůl lidech, napůl aligátorech, ninjích, co se dokážou proměnit v kouř, o lítajících pitbulech…“

„Spoustě lidí se zdají sny. Tak třeba mně.“ Mobil mu znovu zapípal. „Táta se ptá, jestli u vás můžu zůstat na večeři. Máma má noční a on musí na schůzi.“ Suše se zasmál. „A tady končí jejich starostlivost.“ Ještě jim něco odepsal a strčil si telefon zpátky do kapsy. „Tak mě asi máš na krku, hele.“

V žilách jí proudila ledová voda. Nemohla se ani hnout. Z obličeje jí vyprchala všechna barva.

„Snad nejsem až tak špatnej, ne?“

Zavrtěla hlavou, neposlouchala ho. „Už vím, kde jsem ten batůžek viděla.“

„Batůžek?“

Vmžiku byla na nohou. „Ten, co stál na stole v kuchyni u pana Zlosna. Musím se tam vrátit.“ Otočila se a vyrazila k zadnímu vchodu.

Ethan ji chytil za ruku. „Počkej, nemůžeš nikam jít. Je přece zákaz vycházení. Jak to myslíš, že jsi ten batoh už viděla?“

„Je to Lucyin batoh.“ Věděla to jistě. Téměř jistě. Skoro. „Teda možná.“

„Takže si nejsi jistá?“ Nepustil ji. Přiběhl k nim Příšera a začal se jí proplétat mezi kotníky, snad aby ji uklidnil.

Zavrtěla hlavou. Lucy asi nebyla jediná holčička s růžovo-fialovým batůžkem. Jenže Sophie ji s ním viděla… asi. „Ne, nejsem si jistá.“ Opřela se o regál. Snad si to všechno jen představovala. Hrozně si přála najít nějaké stopy a všechno si propojit. Mnula si čelo a nabádala pištící mozek, aby přestal hysterčit. Nevěděla, jestli batůžek opravdu patří zrovna Lucy. Nejspíš byl té holčičky, která v domě bydlela.

„Vždyť jsme se dívali snad do všech oken,“ namítl Ethan. „A Příšera se koukal i do oken v patře. Ne?“

„Mohl tam mít někde sklep,“ odvětil Příšera. „Anebo komoru, několik komor. Věř mi: v komoře schováš kohokoli.“ Měl pravdu. Navíc si Sophie vzadu za domem všimla dvířek do sklípku.

Možná že jim všem něco uniklo. Možná to tam jen pořádně neprozkoumali a možná že vážně byla v právu, když ho podezřívala, ačkoli ještě ani netušila, co se stalo Lucy a Madison.

„Všem se nám to tam přece zdálo úplně normální,“ protestoval Ethan.

„Kdybys chtěl zatajit, že jsi zloděj a únosce, taky by ses snažil, aby to u tebe doma vypadalo normálně,“ poznamenal Příšera. „Aby si nikdo nemyslel, že máš co skrývat.“

Sophie přikývla. „Mohl jen dělat, že uklízí garáž, a celou dobu nám lhát, abychom si mysleli, že nic neprovedl, a jeli pryč.“

„Takhle dobře přece nikdo hrát neumí,“ zkusil to ještě Ethan.

Příšera protočil své obrovské lemuří oči v sloup. „Takových lidí umí skvěle hrát. To jsi nikdy neviděl žádný film? Tam totiž hrají herci. A v televizi taky. V divadle. V každé reklamě. Herci.“

Přecházela sem a tam mezi regály a její kroky zněly nezvykle hlasitě. Vnímala to hluboké ticho, do nějž se dům nořil. Když byli máma s tátou doma, vždycky odněkud hrála hudba, povídali si spolu, nebo zkrátka dělali nějaký, jakýkoli hluk. Zato teď mohla to prázdno kolem téměř slyšet. „Měla jsem hledat dál. Měla jsem se nějak dostat dovnitř. Co když tam celou tu dobu byli, a my jsme se klidně otočili a jeli jsme domů!“

Příšera jí byl v patách. „Vrátíme se tam.“

„Ale jak? Co ten zákaz vycházení…“ Zastavila se a pohlédla na Ethana. „Nemůžeš vašim ještě napsat, aby nás tam odvezli?“

Ten si odfrkl. „Když mi bylo šest, naši mi vysvětlili, že jestli chci chodit po škole na nějaký kroužky, musím si odvoz zařídit sám. Prej mě to naučí soběstačnosti. Zeptal jsem se jich, co to znamená soběstačnost, ale bylo mi řečeno, že si to mám najít ve slovníku. Takže stručně řečeno: ne, nikam by nás neodvezli.“

Sophie si nedokázala představit, že by jí mamka s taťkou něco takového řekli. Naopak jí neustále vtloukali do hlavy, aby do cizího auta ani za nic nenastupovala.

Příšera si Ethana zkoumavě prohlížel. „Takže ten tvůj sen, kde jsi sám uprostřed oceánu, je jasná metafora. Škoda.“

Ethan po něm střelil pohledem. „Co máš s mým snem za problém?“

„Kdyby se ti zdál jen tak, bylo by to mnohem zajímavější. Třeba jednomu prckovi se zdálo o loutkách ze Sezame, otevři se, jenže v jeho snu to byli roboti a z nosů stříleli lentilky. Nebo asi padesátiletému kravaťákovi se kdovíproč zdálo o slepicích proměňujících se v prasata. Po klasických snech o osamělosti není taková poptávka.“

„Tak promiň, že se ti moje sny zdají nudný,“ odbyl ho Ethan a otočil se zpátky k Sophii. „Stejně podle mě děláš ukvapený závěry. Jenom proto, že obě ty holky znáš a ten batoh ti přišel povědomej… A že ti pan Zlosen nechal ve skříňce to přání a my se ho nezeptali, jestli ti odtamtud náhodou nevzal dva lapače… A že se měl sejít s vašima a ještě ten den vám ze sklepa zmizelo pár věcí a nahoře to vypadá jako na bojišti… Ehm, dobře, tak na tom asi vážně něco bude. Asi nám fakt něco uniklo.“

„Přesně tak. Už chápeš, že se tam musím vrátit? A tentokrát se musíme nějak dostat dovnitř.“ Obrátila se k Příšerovi. „Uměl bys zvenčí otevřít okno?“

„No ovšem,“ přikývl Příšera a protáhl si chapadla.

„Počkejte chvíli. V klidu. Napřed si to musíme ujasnit,“ zarazil je Ethan. „Možná jsme se spletli. Možná. Ale fakt se chcete vloupat k někomu domů? Víte, že je to protizákonný, jo?“

Sophie se ale uklidnit nechtěla. Přecházela dál mezi regály. V dálce zaštěkal pes, ale auto neslyšela žádné. Představila si, jak v každém domku sedí lidé, bedlivě sledují televizi a dumají, co se těm chudákům dětem jen mohlo stát. „Vím jistě, že pan Zlosen zbožňuje noční můry. Sám to přiznal. A taky vím, že obě holky, kterým jsem včera nesla lapače na jejich noční můry, dneska zmizely.“

„No a? Přinesla jsi ho i mně –“

„A dnes tě přepadla podivná šedivá žirafa,“ dokončil za něj větu Příšera.

Ethanovi spadla brada. „Myslíš, že…“

„Myslím, žes měl být další v pořadí.“ Obrovské oči Příšerovi zářily ze stínů. Nebylo vidět jeho srst, jen oči a zuby. „Jinak by to byla až podezřele velká náhoda. Sophie mluvila se dvěma dětmi o jejich snech, obě zmizely, a na to třetí – tebe – někdo poslal podivné žirafovité stvoření.“

Ethan pusu zase zavřel, neřekl nic.

Všechno to do sebe děsivě zapadalo. Napadlo ji, že ta žirafa… mohla holky unést, a kdyby nebylo Příšery, unesla by i Ethana. Snad pro pana Zlosna pracovala.

„Na náhody nevěřím,“ nechal se slyšet Příšera. „Tedy pokud se zrovna nějaká nestane – a že se stávají, ze statistického hlediska nejsou nemožné. Ale tohle náhoda není.“

Ethan na ně kulil oči, které už byly skoro tak obrovské jako ty Příšerovy. „Vy si myslíte, že fakt něco provedl, a přitom jsme odtamtud předtím klidně odjeli.“

„Musím se tam vrátit a aspoň se tam ještě porozhlídnout,“ řekla znovu Sophie. „Jestli tam někde vážně jsou a já nikam nepůjdu…“ Odmlčela se. Věděla, že střílí naslepo, nemá žádné důkazy a všechno, co u pana Zlosna doma viděli, mluvilo proti ní. Ale pokud na to náhodou kápla a nevrátí se tam… nikdy si to neodpustí. Nikdy. „Sám řekl, že má rád noční můry. Kdyby je všechny vážně unesl, měl by teď osobní zásobárnu – ty, kterým se noční můry zdají a ty, co je umějí destilovat. Já vím, že mi nevěříš…“

Ethan ztěžka polkl. „Začínám ti věřit.“

„Vážně?“ Byl bledý a vypadal, že začne křičet, uteče nebo omdlí. Nejspíš mu došlo, že chybělo málo a mluvili by ve zprávách i o něm. Určitě má sto chutí sebrat se a utéct. Kdyby byla v jeho kůži, už dávno by byla doma…

„Půjdu s tebou.“

Udiveně na něj zamrkala. „Nemusíš –“

„Ale musím,“ skočil jí do řeči.

Příšera ho probodával pohledem. „No jistě. Jsi přece ten chlapec, kterému se zdají nudné sny o tom, jak moc je osamělý. Rodiče tě naučili, že tě nikdo nezachrání. Takže je to na tobě. Pokud po tobě ta šedá žirafa opravdu šla, je ti jasné, že ji musíš zastavit ty sám.“

Ethan se evidentně cítil nesvůj. Pozorovala ho a přemýšlela, jestli ho Příšera odhadl. Bylo těžké si představit, jak její nový spolužák – vycházející basketbalová hvězda, ten kluk, se kterým se každý hned skamarádí – trpí, protože je osamělý Jenže se mu zdál sen o nicotě…

„Navíc,“ pokračoval Příšera, „když z tebe bude hrdina, vaši si tě konečně všimnou.“

Na to Ethan neřekl nic a pomalu poodešel směrem ke vchodu. Zastavil se u pokladny a výlohou vyhlédl ven na ulici. „Tak jak se dostaneme zpátky?“

Sophie k němu přistoupila. „To nevím.“

„Já bych o něčem věděl, ale nebude se ti to líbit, Sophie,“ ozvalo se váhavě ze stínů.

Brala by cokoli, jen ne zůstat tady a lámat si hlavu nad tím, jestli se plete nebo ne, jestli jsou máma s tátou, Lucy a Madison uvězněni někde v tom domě a ona je tam nevědomky nechala panu Zlosnovi napospas…

„Můžeme tam doletět.“

12

„Ty umíš lítat?“ vykulil Ethan oči.

„Ne, vždyť nemám křídla,“ rozhodil Příšera chapadly. „Ale ve sklepě máme spoustu snů o létajících stvořeních…“

Vtom Sophie pochopila, co Příšera navrhuje, a vypálila k němu tak rychle, že vrazila do regálu. Police se otřásly a knihy na nich zrovna tak. „Ne. Ne. A jestli jsem to neřekla dost jasně: ne! Slíbila jsem, že už to nikdy neudělám!“

Příšera se schoval do stínů. „Já věděl, že se ti to nebude líbit. To nevadí. Nevím, co mě to napadlo. Vymyslíme něco jiného.“

Ethan pohlédl ze Sophie do stínů ukrývajících Příšeru a zase zpátky. „Počkat, o čem teda mluvíte? Jak by se tam dalo doletět?“

„Příšera chce…“ Odmlčela se. Chtěl, aby vypila sen o létání, ale to mu nemohla říct, aniž by prozradila, co se stane, když se jí něco zdá. „Ne, to nic. Možná že se vážně pletu. Třeba to Lucyin batůžek vůbec nebyl a pan Zlosen naše neunesl a ani s tou šedivou věcí nemá co do činění.“

„Anebo se nepleteš a nám předtím něco uniklo,“ odporoval Ethan. „Určitě nečeká, že se ještě vrátíme. Jen najít cestu dovnitř, aby si nás nevšiml… Možná sklepem?“

„To jsi nějak rychle obrátil,“ poznamenal Příšera.

„Přesvědčili jste mě. Nebo spíš ta žirafa.“

Sophie upírala pohled z okna a přála si, aby se zpoza rohu vynořili máma s tátou a vrátili se domů jakoby nic. Zavadila o lapač a ten se roztočil. Ve světle pomalu zapadajícího slunce se třpytil a na podlahu vrhal prasátka. Takhle pozdě večer už bylo slunce na obloze tak nízko, že se jeho záře rozlévala výlohou po celém knihkupectví. Stíny venku byly narůžovělé a protáhlé a Sophie zaslechla štěkot psa. Asi potřebuje vyvenčit. Z domu však nikdo nevyšel. Kolem pomalu projelo policejní auto. Dvorky i příjezdové cesty zely prázdnotou. Nikdo nevynášel odpadky, nikdo nevybíral poštovní schránku, nikdo nehrál basketbal, neskákal přes švihadlo, nejezdil na kole. Nikde nikdo. Tentokrát ji to opravdu praštilo do očí – zpráva se už nejspíš rozkřikla. Vzpomněla si na policistova slova: ve zprávách měli odvysílat nějaké prohlášení a ji napadlo, jestli jsou v celém okolí lidé přilepeni k obrazovce a čekají, až se pohřešované děti najdou. Ale pokud se v celé té záležitosti nepletla, nikdo je nenajde. O panu Zlosnovi ani o podivném žirafákovi se totiž nic neví. „Tak dobře. Udělám to.“ Obrátila se na Příšeru. „Ale vezmeme s sebou lapač, a hned jak budou máma s tátou a holky v bezpečí, pošleme to lítací nevímco zpátky do snu.“

Nečekala na odpověď a vyrazila do sklepa. Příšera rychle odemkl dveře a ona zdusala po schodech dolů. Snad toho nebude litovat. Celých šest let svůj slib dodržovala. Jenže za těch šest let se mamce ani taťkovi nic nestalo. Jestli je pan Zlosen opravdu drží u sebe… jestli vážně dojela až k němu domů a oni tam někde byli nebo jí unikly nějaké stopy vedoucí k nim a ona odjela pryč… pak jí nic jiného nezbývalo.

„Nechtěl by mi někdo vysvětlit, co se teď teda děje?“ zeptal se Ethan, který šel za nimi.

„Sophie vypije sen,“ odvětil Příšera.

„Fajn. A?“

„A ten sen se jí bude zdát.“

Sophie běžela rovnou k účetní knize a začala jí listovat. Potřebuje sen o létání – ale ne takový, kde má spáč schopnost létat jako nějaký superhrdina. Protože letět museli všichni tři.

Ani letadlo. To by neuměla řídit.

Létající koberec? Možná. Hlavně aby se dal ovládat.

Příšera vyskočil na přepážku a hledal s ní. „Když chceš ze snu něco přivést do reality, musí to podle mě samo chtít.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se Sophie.

„Dost jsem se nad tím za ty roky napřemýšlel: proč zrovna já? Proč ne třeba ta postel nebo peřina nebo nějaká hračka? V tom snu byl celý pokoj plný věcí a ven jsem se dostal jen já. A to asi proto, že jsem s tebou chtěl jít. Když jsi řekla, že by sis mě chtěla vzít domů, rozhodl jsem se, že s tebou zůstanu.“

Zahleděla se zpět do knihy. „Takže to něco možná budu muset přemluvit, aby šlo se mnou?“

„Možná. Ale třeba jsem to byl já, protože jsem heboučký a roztomilý. Anebo že mám tolik chapadel. Nebo to byla jen náhoda. Pořád mám jen jediný exemplář.“

Ethan je gestem zarazil. „Počkat. Pomalu. Ty pocházíš z jejího snu?“

Sophie se zhluboka nadechla a zadoufala, že to máma s tátou pochopí. „Mně se obyčejně sny nezdají. A když už se mi něco zdá… může se to stát skutečností. Takhle se tu vzal Příšera. A já teď vypiju sen o něčem, co s námi může přeletět přes město.“

Ethanovi doslova spadla brada. Poté pusu zase zavřel a přikývl. „Jo, to asi není o nic šílenější než všechno, co se dneska stalo. Tak jakou lítací věc potřebujeme?“ Přistoupil k nim a nakoukl Sophii přes rameno.

„A to má být všecko?“ divila se Sophie. „Nebudeš vyšilovat?“

Pokrčil rameny. „To počká. Školní poradce tomu říká popírání. Prý nezdravý obranný mechanismus. Ale hlavní je ta obrana, ne?“ Zadíval se do knihy a ukázal prstem na řádek. „Co je tohle?“

Sophie od něj odtrhla pohled a přečetla mu, co na řádku stálo. „Létající hroch.“

„Ten by nebyl zrovna nenápadný,“ odmítl Příšera.

Hledala dál. „Obří netopýr?“

„Možná.“ Vyskočil na polici, kde měl sen být. „Tak nic. Je fuč. Byl mezi sny s příšerami a taky zmizel. Škoda, to mohla být legrace.“

Zběžně prolétla seznam létajících potvor. Draci – všechno prodáno. Gryfové zrovna tak. Víly – moc malé. Fénixové – moc ohniví. Chrliči – zařazení pod příšery, takže jsou fuč. „Okřídlení poníci?“

Nad tím Příšera ohrnul nos.

„Poníci přece vozí lidi,“ namítla Sophie.

„Ale moc se třpytí,“ protestoval Příšera.

„Žádné příšery nám nezbyly. A navíc tady nejde o to, vypadat dobře.“

„Já vypadám dobře vždycky,“ vyhrkl Příšera bezmyšlenkovitě. Pak si povzdechl. „No tak fajn. Jdu najít poníky.“ Vyšplhal se na polici, probral se několika lahvičkami a pak jednu chapadlem popadl. Spustil se zpátky na zem a odnesl ji Sophii. „Měli bychom ten sen napřed zkouknout. Co kdybys ho rovnou vypila a ti poníci pak měli jen nějakých patnáct centimetrů?“

Ampulku si od něj vzala a opatrně, jako kdyby nesla to nejkřehčí vajíčko na světě, ji odnesla ke spánkoskopu. Prosím, prosím, funguj, pomyslela si a nalila sen do trychtýře navrchu.

Mraky ve skleněné báni se rozvířily.

„Co se teď bude dít?“ zeptal se Ethan.

„Tady se ten sen promítne,“ ukázala na báň.

Modré třpytky snu dopadly do oblaku kouře a Sophie se naklonila blíž. Ethan se přimáčkl k ní a Příšera se tlapkami opřel o stůl a stoupl si na zadní, aby také viděl. Chapadla zastrčil pod spánkoskop.

Objevilo se pár výjevů z městečka: pošta, supermarket, benzínka… a pak dům, který Sophie nepoznávala. Bílý s modrými okenicemi. Okna měl potemnělá, jako umazaná od sazí, nebo jako kdyby za nimi nebylo nic. Takové sny často bývaly – domy v nich byly neúplné a místnosti pouze naznačené. Zvuky se neozývaly žádné, jako v němém filmu, ale tak spánkoskop zkrátka fungoval: dívat se na sen bylo něco jiného než ho prožít.

Snažila se potlačit vzrušení. Přistoupila na to, protože musela a máma s tátou byli (nejspíš) v nebezpečí, ne proto, že by se chtěla chytit první příležitosti vypít nějaký sen, jakou teď po šesti letech měla. Slíbila, že to už neudělá.

Spící holčička otevřela dveře domu a vstoupila dovnitř, na obláček. Ty byly všude kolem – celé městečko z oblaků. Domy z oblaků. Stromy jako nadýchané obláčkové víry. Mezi nimi se klenuly duhy. Vtom přiletělo mezi oblaka stádo okřídlených poníků.

Jeden z nich se zastavil před holčičkou, ta na něj nasedla a poník se s ní vznesl do vzduchu. Stoupali a klesali, dohnali zbylé stádo a kolem nich vystřelovaly po obloze nové a nové duhy.

Pod nimi se vlnil oceán. Celé stádo se vrhlo do jeho hlubin a zmizelo. Holčička se najednou ocitla ve třídě a v ruce svírala tužku… Od tabule se otočil pan učitel s otevřenými ústy, která mu vyplňovala celý obličej, a sen se roztříštil. Učitel pusu roztáhl v němém výkřiku, až svým obrovským, jako velrybím chřtánem celou třídu spolkl.

Sen potemněl.

„Divný,“ poznamenal Ethan.

„Náhodou to na sebe docela rozumně navazovalo,“ vysvětlila Sophie. „Některé sny jsou úplně k ničemu, neprodají se. Tenhle si nekoupí jen tak někdo – jsou v něm totiž jak hezké, tak ošklivé momenty. Lidé mají radši souvislé sny.“ Tak to alespoň rodiče vždycky říkali. Necítila se ve své kůži, když měla podobné věci vysvětlovat za ně. „Zkusím se probudit, ještě než mě ten učitel spolkne.“

„Ničeho se neboj. Celou dobu tady budu s tebou,“ slíbil Příšera.

Sen nakapal zpátky do lahvičky. Vzala ji do ruky a otočila se na Ethana. „Musíš mi slíbit, že o ničem z toho nikdy nikomu neřekneš.“ Přitiskla si ampulku k hrudi. Jestli se plete, máma s tátou budou zuřit. Ale jestli ne… Tak či onak, nemůže se tu jen tak zašít a doufat, že všechno bude dobré. Už teď bylo všechno naopak dost špatné. „Prosím.“

Pokrčil rameny. „Stejně pořád moc nechápu, co se vlastně děje.“

„To nebyl žádný slib.“ Příšera se na pultě vztyčil. Chapadly máchal ve vzduchu a připomínal chobotnici zmítanou mořskými proudy. „Musíš slíbit.“

Ethan ucouvl směrem ke schodišti. „Sophie, tvoje ‚přátelská kočka‘ mi asi vyhrožuje.“

Sophii napadlo – zdaleka ne poprvé – jaký asi Příšera ve snu původně byl, ještě než si ho sama upravila. Spáč, kterému se sen zdál, se nejspíš vzbudil hrůzou. „Nic ti neudělá.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ vycenil Příšera tři řady ostrých zubů. „Slib, a nic ti neudělám. Neslibuj, a to, co bude následovat, se ti nebude líbit.“

Zlehka ho pleskla. „Nech toho.“

„Teď zrovna není vhodný čas na tvou člověčí útlocitnost, Sophie. Musí slíbit, že nic neřekne. Jinak nebudeš v bezpečí.“ Než ho mohla zastavit, seskočil z přepážky a vystartoval proti Ethanovi. Sophie se rozběhla za ním, ale Příšera byl rychlejší. Omotal mu chapadla kolem zápěstí jako pouta. „Moje Sophie pro mě hodně znamená. Slib, že nic nepovíš.“

Ethan před ním couval a pokoušel se ho setřást. „Fajn, fajn, slibuju!“

Příšera ho pustil tak rychle, až se Ethan zapotácel a po zádech vrazil do police. Lahvičky na ní o sebe cinkaly. Sophie si klekla a podrbala Příšeru na hlavě. „Ech, jinak je moc hodný.“ Ještě že si domů nikoho nikdy nevodila. Střelila po Příšerovi varovným pohledem a nehlasně řekla: Chovej se slušně.

Ten ji objal chapadly kolem krku a líbezně pravil: „Neboj se. Jsem tady s tebou.“ Odvedl ji k sedacímu pytli v rohu. Zabořila se do něj.

Ethan se stále držel trochu stranou. „A co se stane teď?“

„Teď bude Sophie spát.“

„Ale –“

„Pšt.“ Příšera se schoulil vedle Sophie a ta ho jednou rukou objala. Zadívala se na ampulku. V hlavě jí zněl slib, který rodičům před šesti lety dala. Vzpomněla si na batůžek v kuchyni u pana Zlosna. Kdyby si tak mohla být jistá, že vážně patří Lucy. Celé by to stále ještě mohla být jen náhoda. A to včetně šedivého žirafáka.

Byl jen jeden způsob, jak to zjistit. Jen se musí odhodlat.

Vytáhla zátku a sen vypila.

13

Sophie stála na ulici před poštou.

Obloha byla modrá a šmouhatá, jako namalovaná temperami. Sousední domy viděla rozmazaně a jako přes zamlžené sklo. Všechna okna byla šedá. Co tady vůbec dělá? Přišla snad poslat nějaký dopis? Otevřela vchodové dveře a…

Uvnitř byla třída jako ve škole. Na tabuli psal pan učitel něco křídou a v tu ránu si Sophie vzpomněla: ve spánkoskopu se dívali na sen, pak seděla s Příšerou na zemi ve sklepě, sen vypila. Ale spánkoskop ukázal, že se třída s učitelem objeví až na úplném konci. Přeskakovala. Napřed musí najít okřídlené poníky.

Rychle dveře zase zavřela a běžela odtamtud. Domy kolem se proměnily v neostré šmouhy. Napínala krk, hledala bílý dům s modrými okenicemi. Ulice zela prázdnotou: nejezdila tu žádná auta, autobusy, kola.

Vtom se za ní ozvaly kroky.

Ohlédla se a spatřila pana učitele. Celý jeho obličej tvořila jen ústa. Neměl oči. Ani nos. Promluvil na ni: „Mně neutečeš.

Otevřel pusu a ta byla pořád větší a větší, až spolkla celou poštu. Za ní letěly další budovy, jako když se ze zdi trhá obraz. Takhle to nemělo být! Určitě sen nějak změnila.

Utíkala.

Před ní se vynořil bílý dům s modrými okenicemi. Za zády se jí ozvalo zahučení podobné odtékajícímu proudu vody. Neohlížej se. Běž!

Přiskočila ke dveřím, vzala za ně a vrhla za sebe letmý pohled. Do učitelova neuvěřitelně obřího chřtánu proudila ulice jako řeka. Sophie proletěla dveřmi na druhou stranu a zabouchla za sebou.

V ten okamžik dveře zmizely.

Ocitla se v oblacích. Oddechla si. Sem za ní snad nemůže, dveře byly přece tytam. A v téhle části snu učitel předtím nebyl. Tady může potkat jen poníky. Už je v bezpečí. Doufejme.

Odněkud se ozvaly tóny harfy, náhodné akordy, melodie žádná. Z obláčků kolem ní se vytvarovaly zámky a stromy a hory. Stála na jednom z oblaků a nad hlavou se jí jako stuha vyhozená do vzduchu rozvinula duha.

Tohle by se tedy Příšerovi ani trochu nelíbilo, napadlo ji.

Mezi mraky proletělo několik poníků – hotová duha z pastelových barviček, růžové, fialkové, bledě modré…

„Promiňte?“ zavolala na poníky. „Můžete mi pomoct? Prosím!“

Jeden z nich se v letu zastavil. „Kdo tu volá o pomoc?“ Hlas měl hluboký jako lodní siréna. Odpojil se od stáda a letěl k ní. Srst mu jiskřila, jako by ji někdo poprášil třpytkami, a z čela mu trčel stříbrný spirálovitý roh.

„Potřebuju –“ nadechla se.

Zamával křídly a o kousek se vznesl. „Pojďte se mnou,“ nařídil jí. „Vaše slova musí slyšet také ostatní.“

„Ale já neumím lítat!“

„Naskočte na duhu,“ ukázal rohem na jednu, která se dotýkala nejbližšího mráčku.

Přece tím nemyslel, že má přejít po duze…? Vždyť by spadla! Ale zatím se nepropadla ani obláčkem a tohle byl koneckonců jen sen… Došla k duze a nohou poklepala na žlutý pruh. Prsty se do té barevné mlhy zabořila. Opatrně zkusila přenést na nohu váhu – a duha ji opravdu udržela. Zhluboka se nadechla a vylezla nahoru.

Před ní zrovna třpytivý poník s rohem jako jednorožec hlásal ostatním: „Pospěšte sem, přátelé! Máme tu dámu v nesnázích!“ Švihl ocasem a hlasitě zaržál, aby upoutal pozornost stáda. „Pospěšte ke mně!“

Zpoza duhy se vynořilo několik poníků a přiletělo k nim blíž. Někteří měli rohy jako jednorožci, někteří ne. Jednomu zdobily hřívu květiny. „Jak vám můžeme pomoci, ctěná dámo?“ zeptal se jí květinový poník. Jeho hlas zněl jako zvonkohra, lehce, cinkavě.

Sophie jim honem všechno vyložila: o sobě, o Obchůdku se sny, o mámě a tátovi, o zmizelých dětech a o panu Zlosnovi.

Ale jen co domluvila, obrátili se poníci jeden na druhého a začali ržát a řehtat. Jeden z nich zaprotestoval: „Já přece nejsem žádný sen. Taková lež! Jaká drzost!“ A ostatní mu přizvukovali.

A jeden po druhém odletěli. Jeden z poníků si ukousl z vrcholku stromu z růžových obláčků. Další zmizel v oblakovém hradě a za ním se – taktéž z oblaků – zavřel padací most. Puf. Květinový poník na ni zafrkal a pak vystřelil směrem ke slunci.

„Počkejte! Prosím! Já nelžu, je to pravda! Přísahám!“ volala za nimi Sophie. „A až bude po všem, vrátím vás sem zpátky, slibuju.“ Přece to musí fungovat! Tolik riskovala… „Vraťte se!“

Nakonec s ní zůstal jen třpytivý poník. Snesl se k ní na duhu, očuchal jí vlasy a dýchl na ni. „Vždy jsem si přál mít nějaké vlastní poslání. Povězte mi víc, madam. Co musím udělat, abych tento neuvěřitelně znějící úkol splnil?“

Zhluboka se nadechla a připomněla si, že ještě nemá vyhráno. Jeden poník ale bude stačit. „Potřebuju, aby ses se mnou probudil z tohohle snu, odnesl mě a mé kamarády do jednoho domu a pak nás zase vzal zpátky. Ale nesmí nás nikdo vidět.“

„A jaká bude má odměna?“

Neměla nejmenší ponětí, co by si tak mohl přát takový létající poník, který žije ve světě z nadýchaných obláčků. V životě nejela ani na obyčejném koni. Četla ale pár dívčích knížek, kde koně vystupovali – na obálce jedné z nich krmila holčička koně jablkem. „Ehm, jablko?“

Poník to zvážil. „Inu, to zní opravdu –“

Ale než mohl větu dokončit, duha pod nimi se vypařila a Sophie se propadla. Chňapla do prázdna. Zazmítal jí vítr. Měla pocit, že celým tělem křičí o život.

„Ponořte se, madam! Ponořte se do té zpěněné slané hlubiny!“ zavolal duhový poník. „Potopme se vstříc osudu! Vzhůru dolů, udatní přátelé!“ Křídla složil podél těla a pustil se střemhlav k hladině. Ostatní poníci se k němu připojili.

Ne, ne, to ne! Tuhle část snu si pamatovala – jen co je spolkne oceán, ocitne se ve třídě s děsivým učitelem. Ale ještě se nemůže probudit! Vždyť jí poník ještě nic neslíbil. „Pojď se mnou!“ zavolala na něj. Ani nevěděla, jestli ji slyší.

Hladina byla pořád blíž. Jeden po druhém se poníci nořili do vln, oblaka se propadala, hrad se řítil. A pak byla všude kolem ní pěna, nad hlavou se jí tříštily vlny a poníci byli titam, snad se v tom příboji rozpustili. Polykala slanou vodu a najednou –

Seděla ve třídě. U tabule stál pan učitel a křídou na ni psal slova Mně neutečeš. Sophie byla vmžiku na nohou a utíkala ke dveřím. Rychle, než se učitel otočí. Vrhla se po klice, s trhnutím dveře otevřela –

A za nimi nebylo nic. Prázdnota, kam oko dohlédlo.

Rameno jí sevřela něčí ruka. Obrátila se a bezoký učitel otevřel svůj obrovitánský chřtán. Zaječela a rukama si zakryla obličej –

14

K uchu jí dolehl hluboký hlas: „Dobré ráno, madam! Nebo možná odpoledne? V této vaší jeskyni se to nedá s jistotou určit.“

Sophie s námahou rozlepila oči a do tváře jí dýchl třpytivý okřídlený poník.

Jeho dech voněl po přezrálých jahodách. Oči jí slzely a mozek se pomaličku probouzel – plaval z hlubiny oceánu k hladině. Uvědomila si, že je zpátky v  Obchůdku se sny . „Vyšlo to! Jsi tady!“

„Samozřejmě, jak bych tu mohl nebýt. Jste přeci dáma v nesnázích a já hrdina vrcholného ražení. Ale ještě než započneme plnit naše poslání, měl bych pár připomínek. Není tu vidět slunce, oblaka se mi zdají být až příliš tvrdá“ – na ukázku jen tak na místě přešlápl a kopýtka mu zazvonila o podlahu – „a mimoto… víte, já nechci být nezdvořilý, ale upřímně řečeno to tady dosti páchne. Nejspíše proto, že to tu máte zamořené příšerami.“

Sophie se rychle posadila.

Vedle poníka stál Příšera a zamával na něj chapadlem. „To je můj kamarád Příšera,“ ukázala nejprve na Příšeru, pak na Ethana, „a tohle je Ethan. Mimochodem já se jmenuju Sophie. A ne madam ani dáma.“

Vykulený popletený Ethan zvedl ruku na pozdrav. „Ehm, ahoj.“

Poník zafrkal. „A tamhleten?“

Zpoza spánkoskopu se vyplížila mužská postava. Neměla oči ani nos, a když dokořán otevřela obrovská ústa, kůže po stranách obličeje se jí srolovala dozadu, kde by měl mít člověk uši. Sophie byla vmžiku na nohou: „Pozor!“

Muž bez tváře se nadechl a lahvičky se sny vyletěly z polic a rovnou do jeho rozevírajícího se chřtánu. Ostatní ampulky se rozcinkaly jedna o druhou.

„Rychle, lapač!“ vykřikl Příšera a vystartoval muži po nohou.

Sophie přiskočila k přepážce a popadla jeden téměř hotový lapač. Nebyl sice ještě ozdobený žádnými pírky ani korálky, ale nitky měl všechny. Začalo ji to táhnout do mužovy sající tlamy. Zoufale se chytila pultu, nohy se jí odlepily od země.

„Sophie!“ Příšera muže pustil, ovinul ji chapadly a stahoval ji dolů. Dvěma chapadly se zachytil za nohu stolu.

Oba je to strhávalo do zejícího jícnu a Sophii povolilo sevření. Ruka, kterou se držela, sklouzla. Zaječela a Ethan se k ní vrhl, chytil ji kolem pasu a všichni tři se vznesli do vzduchu.

Poník zařehtal hlasitě jako fanfára a vyrazil od protější zdi k nim. Jednorožčím rohem muže přišpendlil ke zdi – límeček mu propíchl těsně vedle krku. Ten rázem svá všepohlcující ústa zavřel.

Celá trojice se zřítila na podlahu, Sophie se ihned vydrápala na nohy a přitiskla na muže lapač snů. „Běž stranou,“ nařídila poníkovi, „hlavně se ho nedotýkej.“

Poník ucouvl a muž pusu znovu dokořán otevřel. Kolem uší jí zakvílel vítr, ale Příšera s Ethanem, oba u země a mimo dosah uragánu, ji drželi pevně za kotníky. Do chřtánu ji to vtahovalo jako do víru tornáda.

Konečně začal muž blednout, až zmizel úplně. Sophie padla na kolena.

Ethan ji pustil a praštil sebou na záda. „Co to bylo?!“

„Ne zrovna hodná nestvůra,“ odvětil Příšera. „Zajímavé. Nebo možná ne. Sophie, když jsi byla ještě ve snu, bála ses ho?“

„Myslíš toho děsivýho chlapa s pusou jako vysavač? Jejda, dej mi chvilku… Samozřejmě že jsem se ho bála!“

Příšera spokojeně přikývl. „Napadlo tě, že se ze snu dostane, a taky že ano. Stejně jako já. Navíc jsi čekala, že bude děsivý, a přesně takový i byl. O mně jsi přemýšlela jako o kamarádovi a teď tvůj kamarád přece jsem.“

„Ale proč se z toho snu vůbec dostal? To jsem rozhodně nechtěla.“

„Jenže on asi chtěl. Moje teorie pořád drží pohromadě. Já jsem si sám zvolil, že s tebou půjdu, a on asi taky. A tenhleten odporně třpytivý poník evidentně zrovna tak.“

Ethan se převalil na bok a pohlédl na Sophii. „Jak to, že jen tak zmizel? Jak jsi to dokázala?“

Ukázala mu lapač. „Poslala jsem ho zpátky do snu.“

„Ale… jak?“

„Když na takové stvoření, co se do reality dostane ze snu, přitiskneš lapač a chvíli ho držíš, zmizí a vrátí se zpátky. Ale nestačí, aby se ho lapač dotkl jen letmo, to by mi mohl Příšera každou chvíli zmizet.“ Objala ho a on ji sevřel všemi šesti chapadly.

„Takže tohle děláš od rána do večeřa?“ Ethanovi se třásl hlas, ale bylo poznat, že se snaží znít jakoby nic „Pobíháš po městě, tvoříš a ničíš sny jako nějaká superhrdinka?“

Vypadal, že se každou chvíli dá do křiku a vezme do zaječích. Nebo se sesype a začne na ni ječet. Už toho na něj bylo moc. Ať to v sobě dusil, jak chtěl, už brzy musel zpanikařit. „Dneska to bylo úplně poprvý,“ pokusila se ho ukonejšit.

„A když to dneska bylo poprvý, jak to, že jsi věděla, co dělat?“

Příšera se načepýřil a postavil se před Sophii. „Naučili ji to rodiče, pro případ, že by někdy musela zničit mě. Kdyby ve mně náhodou převládly moje příšeří instinkty.“ Vycenil na něj všechny tři řady zubů.

Ethan kvapem ucouvl a vrazil do stolu se spánkoskopem. Skleněné trubičky se s cinkotem rozkomíhaly. Odskočil od stolu a couvl k pultu. „Nechtěl jsem… pardon. Jen je to pro mě všechno hrozně nový.“ Na posledním slově se mu zadrhl hlas.

„Pro mě také,“ přisadil si poník. „Popravdě řečeno jsem si své první poslání představoval na nějakém majestátnějším místě a se vznešenějšími společníky. Nejspíš bych se měl vrátit do snu.“

Sophie se zhluboka nadechla. Na to, aby odsud Ethan utekl nebo aby si to okřídlený jednorožec rozmyslel, už bylo moc pozdě. Porušila ten nejdůležitější slib, jaký kdy rodičům dala, a byla rozhodnutá dotáhnout to do konce. Raději změnila téma. „Jak se jmenuješ?“ zeptala se poníka.

„Sir Třpytka.“

Příšera si pohrdavě odfrkl.

Sir Třpytka po něm střelil pohledem a pohodil hřívou. Do vzduchu vyletěl blyštivý obláček a zasypal Obchůdek se sny pořádnou vrstvou třpytek. „Mé jméno je úctyhodné a přesné, Smradlavá Příšero.“

„Jmenuje se jen Příšera a je to kluk,“ opravila ho Sophie a oprašovala si zatřpycené tričko. Třpytky se jí lepily na prsty, Ethan je měl ve vlasech. Příšerovi se obláčku téměř podařilo utéct.

„Promiň,“ přisunul se k ní Ethan. „Asi jsem ti to předtím nevěřil.“ Pak ztišil hlas. „Jen se musím zeptat… Je ten poník fakt… opravdickej? Je živej? Taky zmizí? A jak dlouho vydrží? Vrátí se zpátky do toho snu? A až tam bude, bude vůbec existovat, když se ten sen nebude nikomu zdát? Nebo pak prakticky vzato umře?“ Poslední slovo téměř neslyšně zašeptal.

„Stojím hned vedle vás a všechno slyším,“ poznamenal sir Třpytka.

Ethan zrudl. „Pardon. Já jen… Všechno je to…“ Prsty si prohrábl blonďaté vlasy. „Prostě síla.“

Sir Třpytka pohodil hřívou a zasypal je dalším přívalem třpytek. „Chápu, že bys toho o mně chtěl vědět více. Jsem opravdu nesmírně zajímavý.“

Příšera si znovu odfrkl. „A taky ti nemůže odpovědět, protože nic neví. To já ti můžu říct, že když jsem byl ještě ve snu, bylo to všechno, co jsem znal. Existujeme ve snu stejně jako postavy v knížce. Sny se nemění, dokud se někomu znovu nezdají, a knížka je pořád stejná, dokud ji někdo nepřepíše. Ve svém snu jsi v bezpečí – víš, že tam patříš.“

Sophii poskočilo srdce. „Patříš sem, Příšero.“

Jemně ji pohladil chapadlem. „Já vím. Ale zezačátku je to hrozně zvláštní pocit.“

To netušila. Nikdy jí ani nic nenaznačil. „Příšero…“ Nevěděla, jak se ho zeptat, jestli se mu po jeho snu někdy stýskalo. A snad ani nechtěla znát odpověď.

„A ohledně toho, jak dlouho tady vydrží… To ti asi nepovím. Já jsem byl prý výjimečně živý sen. Ale sen tady našeho disko poníka byl trochu zamlžený. Takže kdo ví?“

„Už o mně zase mluvíte, ačkoli stojím hned vedle vás. To je vážně nezdvořilé.“ Nakrčil nozdry, nesouhlasně zafrkal a obrátil se k Sophii. „Slíbila jste mi ušlechtilé poslání. Na zatuchlé staré jeskyni plné nerudných příšer ovšem nic heroického ani majestátního není.“

„Jasně. Tak půjdeme.“ Nejprve se podívala, kolik je hodin. Na večeři by máma s tátou doma už určitě byli. Společně večeřeli úplně každý den. Takže další důkaz, že opravdu jsou v nebezpečí a ne jen na nějaké pochůzce. Pochyby musely stranou – teď už si to nemohla rozmyslet. Vyšla jako první, ale pod schody se zastavila. „Ehm, umíš chodit po schodech?“

Sir Třpytka složil křídla a zadíval se na ni. „Nejsem přeci kráva.“

„Jo, to vidím,“ řekl popletený Ethan.

„Kráva po schodech chodit neumí, alespoň dolů ne,“ vysvětlil Příšera. „Kolena na zadních nohou se jim totiž ohýbají dozadu. A taky jsou pitomé.“

„Přesně tak.“ Sir Třpytka znovu pohodil hřívou a pak po zlatých kopýtkách schody vyšel. Zastavil se až uprostřed knihkupectví a s nataženým krkem se rozhlédl kolem sebe. Mezi regály se vešel jen tak tak. Špičkami křídel se otíral o hřbety knih. „Tyto věci, kterých je váš obláček plný, co jsou zač?“

„To jsou knihy,“ odvětila Sophie.

„Knihy? Co je to? Jsou chutné?“ A ukousl si z plátěného hřbetu Jany Eyrové .

Sophie k němu přiskočila. „Knihy se nejí! Jsou od toho, aby je lidi četli. Jsou v nich sepsané příběhy. Příběhy přece znáš, nebo ne?“ Ale sir Třpytka žvýkal dál a ochutnal ještě Pýchu a předsudek . „Sny! Knihy jsou jako sny! Ale takové, jaké se ti zdají, když jsi vzhůru.“

„Božínku!“ A vyplivl na podlahu kusy stránek. Jeden útržek přistál Sophii na botě. „Neberete vůbec ohled na mé ubohé nervy.“

Příšera kolem nich proběhl k zadnímu vchodu. „Hoďme sebou!“

„To jako vážně na tomhletom pojedeme?“ ozval se Ethan.

„Nejsem žádné tohleto,“ ohradil se sir Třpytka. „Jsem Pegas, syn boha moří Poseidona a gorgony Medusy, jež mne porodila ve chvíli, kdy jí Perseus sťal hlavu. Což od něj mimochodem nebylo vůbec hezké.“ Natočil hlavu a jiskřícíma očima se zahleděl na Ethana. „Kdežto ty jsi vzešel z hlíny.“

„Spíš z opic,“ opravil ho Příšera. Chapadlem vzal za kliku a otevřel dveře na dvorek. „A tebe navrhli v nějaké hračkářské firmě.“

Sir Třpytka dveře kopytem přibouchl.

Příšera se vmžiku otočil a vycenil na něj zuby.

Sophie mezi ně skočila. „Teď ne. No tak, Příšero. Sire Třpytko, jsme poctěni, že můžeme přijmout pomoc od tak vznešeného…“ Zaváhala, kdo ví, jaké slovo zvolit, aby se neurazil. Lidem moc často nelichotila. Ani poníkům. „Vím, že sis svoje úplně první poslání představoval jinak, ale v sázce jsou životy lidí. Tvou pomoc vážně potřebujeme. Budeš hrdina.“

To poníka uchlácholilo a dveře pustil. „Dobrá tedy. Hrdina jsem od přírody a k tomu velkomyslný. Odpouštění je známkou velikosti. Odpouštějí ti nejvelkodušnější.“

Sophie střelila po Příšerovi varovným pohledem a otočila se na Ethana. „Ukaž siru Třpytkovi mapu, ať ví, kam se potřebujeme dostat, prosím.“

„Jasně.“ Vytáhl z kapsy mobil a ukázal pegasovi mapu z leteckého pohledu. Ten si ji – po počátečním úžasu nad neznámým přístrojem – pečlivě prostudoval.

„Nezlob,“ pokárala šeptem Příšeru. „Přišel sem, aby nám pomohl.“

„Z fyzikálního hlediska není možné, aby vůbec existoval,“ namítl Příšera. „Křídla s takovým rozpětím ho nemůžou ani za nic unést. Holub váží asi třicet gramů a rozpětí křídel má třicet centimetrů. Takový kůň váží minimálně tři sta kilo. Rozpětí křídel by tedy musel mít aspoň tři kilometry. Navíc pegasové nemají rohy jako jednorožci. Není to čistokrevný pegas, je to hybrid.“

Nato dal Sir Třpytka čumák nahoru a tvářil se, jako že Příšeru neslyšel. „Raději byste letěla, nebo se svezla po duze?“ zeptal se Sophie.

Takovou otázku jí rozhodně ještě nikdy nikdo nepoložil. „Ech… letěla?“

„Vylezte mi tedy na hřbet. Vzlétneme rychle a nepozorovaně a poletíme vysoko nad mraky, aby nás nikdo neviděl.“ Předníma nohama před ni poklekl. Sophie se na něj vyškrábala jako první a Příšera jí skočil do klína. Za ni se vyhoupl Ethan a chytil ji okolo pasu. „Držte se pevně,“ přikázal sir Třpytka. „Pokud se vám bude chtít zvracet, snažte se prosím netrefit mou úchvatnou hřívu.“

„Proč jen jsem sliboval, že o tom nikomu neřeknu,“ postěžoval si Ethan. „Tohle je bomba.“

„Ano, to je. Jsem totiž pravá, nefalšovaná bombastičnost a žádná hračka nebo hybrid. Poletím tak rychle, že nás žádné lidské oko ani nezahlédne.“ Vyrazil kopytem dveře, křídla složil k bokům a otvorem se protáhl. Na schůdku se zastavil a chvilku na dvorek fascinovaně zíral: plechová kůlna, nerovnoměrně dlouhá tráva, zaplevelený záhon s bylinkami. „Ach, tolik různých barev!“

Sophie ho zatáhla za hřívu. „Rychle! Leť!“

„Odpusťte, madam.“ A pegas vystřelil vzhůru. Zamával křídly a popadané větvičky a listy zavířily ve vzduchu. Proletěl tím vírem a vypálil k obloze.

Sophii se zvedl žaludek. Do tváře ji šlehal vítr, až musela zavřít oči. Příšera jí do ruky zatnul drápy, Ethan ji sevřel pevněji. Vítr vřískal a do obličeje ji bičovaly proudy kapiček.

Za chvíli se pegas v letu ustálil a dál pokračoval rovně, stabilně. Sophie se odhodlala oči zase otevřít a pohlédla dolů. Pod nimi ubíhaly cáry mraků. Auta zaparkovaná na příjezdových cestách vypadala jako hračky. Střechy seshora tvořily mozaiku a ulice připomínaly černé řeky. Za ní se ozval Ethan: „Tamhle! Doleva! Zatoč doleva!“

Pegas se naklonil a střemhlav se pustil doleva. Sophie se přitáhla k třpytivé hřívě. Příšera byl jedna velká chlupatá koule a nebyl mu vidět ani čenich.

Park hluboko pod nimi vypadal jako ze zelené plsti a hřiště zase z barevných párátek. Přelétali právě nad kudrlinkami čtvrtí s identickými domky a abnormálně zelenými trávníky. Před každým z domků stálo terénní auto.

Kéž by si to tak mohla užívat. Na zádech ji hřálo zapadající slunce a vítr, který jí fičel do tváří, by dokázal lehce odvát všechny starosti, obavy i pochybnosti – jenže to nešlo. Nemohla zapomenout na to, že máma s tátou zmizeli.

Po změti domečků se výhled znovu proměnil: domy byly rozptýlené po krajině a mezi nimi husté lesíky. Sophie si předtím ani neuvědomila, že s Ethanem jeli tak daleko.

„Tamhle, vidíš?“ překřikoval Ethan vítr. „Tam mezi stromy! Je tam jen jeden dům a ten to je!“

Takhle seshora bylo vidět, že pan Zlosen nemá žádné sousedy. Jeho dům ze všech stran obklopoval hustý les – perfektní místo pro únosce. Sophie viděla také bazén a verandu vzadu za domem. Co jen to je za únosce? Znovu ji napadlo, že se možná mýlí. Klidně by mohl být úplně nevinný a ona se možná až moc snaží vidět spojitost tam, kde žádná není.

Před domem stála u lesa tři auta: modré auto pana Zlosna a ještě dvě cizí. Asi měl návštěvu. A sakra, další lidi, kterým se budeme muset vyhnout, pomyslela si. Buď to může celou jejich operaci ztížit, anebo – když budou mít štěstí – naopak ulehčit. Třeba ho přátelé tak zaměstnají, že si jich tří na výzvědách ani nevšimne.

Pegas se spirálovitě snášel k zemi a opisoval kolem domu kruhy. „Vedle toho příbytku je jakási jeskyně. Tam se schovám.“ Na odpověď nečekal, složil křídla a vrhl se střemhlav k zemi. Ta se vyřítila proti nim a Sophie se přimáčkla pegasovi ke krku. Prsty se jí zaryly do dlaní. Příšera zaprskal a Ethan se k ní přitiskl, držel ji pevně jako bezpečnostní pás.

Sir Třpytka vletěl do odlehlé garáže pana Zlosna. Roztáhl křídla, zpomalil a elegantně přistál. Na betonovou podlahu dosedl měkce a neslyšně. „Rychle i nenápadně.“

„Opravdu působivé.“ Z hřbetu se mu sesul Příšera. Na třesoucích nohách se odplazil o kus dál, opřel se o sekačku a těžce oddechoval. Chapadla mu bezvládně visela, jako vařené nudle. Vzápětí sesedli Sophie s Ethanem. Sophii se točila hlava, musela se pegasovi opřít o krk, aby neupadla.

„Dostanu jablko navíc za hladké přistání?“ zeptal se sir Třpytka s nadějí v hlase.

Sophie ho poplácala. „To přistání se ti vážně povedlo. Díky. Rozhodně stálo za jablko navíc. A jestli se schováš a počkáš tu na nás, můžeš mít tolik jablek, kolik jen sníš.“ Snad jí z hlasu nešlo poznat, jak moc je nervózní. Ještě nikdy se do cizího domu nevloupala. Budou si muset dávat opravdu veliký pozor.

Sir Třpytka souhlasně potichu zaržál.

Sophie si všimla, že se na ni Příšera dívá. Právě si ulízával načechranou srst. „Co je?“ zašeptala.

„Uplácíš ho ovocem.“

„No a? Má rád jablka.“

Couravým krokem se kolem ní vydal k vratům garáže. „V pořádku. Jen jsem si oddechl, žes mu neřekla o našich košíčkách.“

„O jakých košíčkách?“ ozvalo se za nimi.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .