Věnováno Cassandře Clareové

Dík za půjčení skvělého jména Magnus

8

Pozor na propast a na chlupatého chlápka se sekerou

Ve škole jsem miloval, když příběhy takhle končily.

Dokonalý závěr, ne? Billy šel do školy. Užil si pěkný den. A pak umřel. Konec.

Nejste napjatí, co bylo dál. Všechno to dopadlo jasně a přehledně.

Jenomže se mnou ne.

Možná si myslíte: Ale Magnusi, ty jsi neumřel doopravdy. Jinak bys nemohl vyprávět tenhle příběh. Jenom jsi měl smrt na jazyku. Pak tě zázračně zachránili, bla bla bla.

Kdepak. Já vážně umřel. Na sto procent: vnitřnosti proražené, životně důležité orgány spálené, pád po hlavě do zamrzlé řeky z výšky dvanácti metrů, všechny kosti v těle polámané, plíce plné ledové vody.

Lékařský termín pro to zní mrtev.

Páni, Magnusi, jaké to bylo?

Bolelo to. Moc. Díky za optání.

Začal se mi zdát sen, což bylo divné – nejenom proto, že jsem byl mrtvý, ale protože já sny nemám. Všichni se mi to vždycky snažili vymluvit. Sny má prý každý a já si ty svoje prostě jenom nepamatuju. Ale říkám vám, odjakživa jsem spal jako zabitý. Dokud jsem nebyl vážně zabitý. Pak jsem měl sny jako normální člověk.

Byl jsem na túře s mámou v Blue Hills. Bylo mi asi tak deset. Byl teplý letní den, borovicemi vál chladný větřík. Zastavili jsme se u Houghtonova jezírka a házeli žabky. Podařily se mi tři za sebou, máma zvládla čtyři. Vždycky vyhrála. Ale to nám bylo fuk. Zasmála se a objala mě a to mi stačilo.

Těžko ji popsat. Abyste Natalii Chaseovou pochopili, museli byste ji poznat. Vždycky si dělala legraci, že její duševní zvíře je víla Zvonilka z Petra Pana. Jestli si dovedete představit Zvonilku něco přes třicet, bez křídel, oblečenou ve flanelu, džínovině a martenskách, máte dost dobrý obrázek mojí mámy. Byla to drobná žena s jemnou tváří, krátkými blond skřítkovskými vlasy a listově zelenýma očima jiskřícíma veselím. Když mi četla pohádky, vždycky jsem koukal na pihy na jejím nose a pokoušel se je spočítat.

Sálala z ní radost. Jinak to říct neumím. Milovala život. A její nadšení bylo nakažlivé. Byla tou nejlaskavější, nejpřívětivější osobou, jakou jsem kdy poznal… až do těch týdnů předtím, než umřela.

V mém snu měla před sebou ještě roky života. Stáli jsme spolu u jezírka. Zhluboka se nadechla vůně horkého borového jehličí.

„Tady jsem potkala tvého tátu,“ řekla mi. „V takový letní den zrovna jako dneska.“

To mě překvapilo. O tátovi nikdy moc nemluvila. Nikdy jsem se s ním nesetkal, nikdy neviděl jeho fotku. Možná to zní divně, ale máma z jejich vztahu nedělala žádnou vědu, a já proto taky ne.

Nikdy netvrdila, že nás táta opustil. Prostě se jenom vydal někam dál. Nebyla zahořklá. Zůstaly jí příjemné vzpomínky na tu krátkou dobu, co byli spolu. Když to skončilo, zjistila, že čeká mě, a byla nadšená. Od té doby jsme byli jenom my dva. Nikoho dalšího jsme nepotřebovali.

„Potkala jsi ho u jezírka?“ zeptal jsem se. „Uměl házet žabky?“

Rozesmála se. „No jasně. Vyhrál o prsa. Ten první den… to bylo perfektní. No, až na jedno.“ Přitáhla si mě blíž a dala mi pusu na čelo. „Neměla jsem ještě tebe, tykvičko.“

No jo. Máma mi říkala tykvičko. Klidně se mi posmívejte. Když jsem byl větší, bylo mi z toho trapně, ale jenom když ještě žila. Teď bych za to dal nevím co, jenom abych to od ní zas slyšel.

„Jaký byl můj táta?“ zeptal jsem se. To můj táta mi nějak nešlo přes pusu. Jak může být někdo můj, když jsem se s ním v životě neviděl? „Co se mu stalo?“

Máma natáhla ruce ke slunci. „Proto jsem tě sem přivedla, Magnusi. Necítíš to? Je všude kolem nás.“

Nevěděl jsem, jak to myslí. Obyčejně takhle obecně nemluvila. Máma byla přímá a praktická jako nikdo.

Pocuchala mi vlasy. „Pojď, dáme si závod ke břehu.“

Sen se změnil. Zjistil jsem, že stojím v knihovně strýce Randolpha. Přede mnou se bokem opíral o stůl člověk, kterého jsem v životě neviděl. Kráčel prsty po sbírce starých map.

„Smrt byla zajímavá volba, Magnusi.“

Usmál se. Jeho oblečení vypadalo jako čerstvě vytažené z výlohy: oslnivě bílé tenisky, zbrusu nové džínsy a triko bostonských Red Sox. Jemné vlasy měly červené, hnědé a žluté odstíny, rozcuchané ve stylu právě jsem vstal z postele, prostě vypadám takhle dobře. Obličej měl hezký a otřesný zároveň. Mohl by fotit reklamy do časopisů nebýt jizev, které tu dokonalost kazily. Přes kořen nosu a lícní kosti se mu táhla popálená tkáň jako rýhy po přistání na Měsíci. Rty mu hyzdila řada šrámů kolem celé pusy – možná zarostlé díry po piercingu. Ale proč by ho měl tolik?

Nevěděl jsem, co té zjizvené halucinaci říct, ale protože mi v hlavě pořád visela mámina slova, zeptal jsem se: „Ty jsi můj táta?“

Halucinace povytáhla obočí. Zaklonila hlavu a rozesmála se.

„Páni, ty se mi líbíš! S tebou bude sranda. Ne, Magnusi Chasi, já nejsem tvůj otec, ale rozhodně stojím na tvé straně.“ Přejel si prstem po logu Red Sox na triku. „A brzo se setkáš s mým synem. Do té doby malá rada: Nevěř tomu, jak co vypadá. Nevěř pohnutkám kamarádů. Jo, a –“ Vrhl se ke mně a popadl mě za zápěstí. „Vyřiď Všeotci, že ho zdravím.“

Pokoušel jsem se vyvléct. Držel mě ale jako ve svěráku. A sen se zas proměnil. Najednou jsem letěl studenou šedou mlhou.

„Přestaň se bránit!“ ozval se ženský hlas.

Zápěstí mi svírala dívka, kterou jsem viděl kroužit nad mostem. Řítila se vzduchem na koni z mlhy a táhla mě s sebou jako žok prádla. Na zádech měla přivázaný žhavý oštěp, drátěná košile se v šedém světle leskla.

Sevřela mě ještě pevněji. „To chceš vážně spadnout do propasti?“

Podíval jsem se pod sebe, ale neviděl jsem nic – jen nekonečnou šeď. Usoudil jsem, že tam spadnout rozhodně nechci.

Pokusil jsem se promluvit. Nemohl jsem. Slabě jsem zavrtěl hlavou.

„Tak se nebraň,“ nařídila mi.

Pod přilbou se jí zpod zelené kapuce uvolnilo pár pramínků tmavých vlasů. Její oči měly barvu sekvojové kůry.

„Nenuť mě, abych toho litovala,“ varovala mě.

Ztratil jsem vědomí.

Probudil jsem se, lapal po dechu, tělo mně poplašeně brnělo.

Posadil jsem se a osahal si břicho. Čekal jsem, že mi na místě vnitřností zbyla jenom vypálená díra. Ale žhavá asfaltová koule nikde. Nic mě nebolelo. Divný meč zmizel. Moje oblečení vypadalo dokonale – nic mokrého, spáleného ani roztrhaného.

Vlastně to oblečení vypadalo až moc dobře. Ohoz, co jsem nosil celé týdny – mé jediné džínsy, několik trik přes sebe a bunda – nic z toho nesmrdělo. Jako by to někdo vypral, usušil a navlékl na mě, když jsem byl v bezvědomí, což mě dost znervózňovalo. Dokonce to příjemně vonělo po citronu a připomnělo mi to staré dobré časy, když mi prala máma. Boty vypadaly jako nové, když jsem je vylovil z popelnice za prodejnou sportovních potřeb.

A ještě divnější bylo, že i já byl čistý. V dlaních mi nevězela zažraná špína, kůži jsem měl jako čerstvě vydrhnutou. Prohrábl jsem si vlasy a neobjevil nic zacuchaného, žádné větvičky, žádné smetí.

Pomalu jsem se zvedl. Neměl jsem ani škrábanec. Zapéroval jsem na patách. Cítil jsem se, že bych z fleku uběhl míli. Nadechl jsem se kouře z komínů a blížící se sněhové vánice. Málem jsem se rozesmál úlevou. Já to přežil!

Jenomže… to je nesmysl.

Kde jsem se to ocitl?

Postupně jsem se vzpamatovával. Stál jsem na vstupním dvoře nějakého honosného paláce, jaké stojí ve čtvrti Beacon Hill – osm pater impozantního bílého vápence a šedého mramoru tyčícího se k zimní obloze. Dvojité přední dveře byly z těžkého tmavého dřeva, kované železem. Prostředek každého křídla zdobilo klepadlo ve tvaru vlčí hlavy.

Vlci… už to stačilo, abych to tam začal nenávidět.

Obrátil jsem se a pátral po východu do ulice. Žádný tam nebyl, jenom čtyři a půl metru vysoká vápencová zeď kolem nádvoří. Jak to, že nemají vstupní bránu?

Přes zeď jsem toho moc neviděl, ale zřejmě jsem byl pořád v Bostonu. Poznal jsem pár domů kolem, v dálce se tyčily věže obchodní čtvrti. Byl jsem asi na Beacon Street, hned naproti parku. Ale jak jsem se sem dostal?

V rohu dvora stála vysoká bříza s čistě bílou kůrou. Napadlo mě, že na ni vylezu a dostanu se přes zeď, ale nejnižší větve byly moc vysoko. Pak jsem si všiml, že strom má spoustu listů, i když byla zima. A nejenom to: ty listy se leskly zlatě, jako by je někdo natřel čtyřiadvacetikarátovým zlatem.

Vedle stromu byla na zdi upevněná bronzová tabulka. Předtím jsem si jí nevšiml, protože půlka domů v Bostonu má něco podobného, ale teď jsem se podíval blíž. Nápisy byly ve dvou jazycích. Jeden byl tou severskou abecedou, jakou jsem viděl předtím. Druhému jsem rozuměl:

VÍTEJTE V HÁJKU GLASIR.

ŽEBRÁNÍ ZAKÁZÁNO. POTULKA ZAKÁZÁNA.

PRO DODÁVKY DO HOTELU
POUŽIJTE LASKAVĚ VCHOD Z NIFLHEIMU.

Fajn… svou denní dávku divností už jsem vyčerpal. Musím se odtud dostat. Musím se dostat přes tu zeď, zjistit, co se stalo s Blitzem a Hearthem – a možná i se strýcem Randolphem, když budu mít náladu – a pak odjedu stopem do Guatemaly. Tohohle města už jsem měl plné zuby.

Dvojité dveře najednou zasténaly a otevřely se dovnitř. Vyvalilo se z nich oslnivé zlaté světlo.

Na prahu se objevil urostlý muž v uniformě portýra: cylindr, bílé rukavice a tmavě zelený frak se šosy a propletenými písmeny HV vyšitými na klopě. Jenže opravdový portýr to být nemohl. Poďobanou tvář měl umazanou od popela. Vousy si nestříhal desítky let. Oči měl podlité krví, pohled vražedný a u boku mu visela sekera s dvojitým ostřím. Na jmenovce stálo: HUNDING, SASKO, VÁŽENÝ ČLEN TÝMU OD ROKU 749 B. L.

„P-promiňte,“ vykoktal jsem. „Asi… hm, jsem si spletl dveře.“

Muž se zamračil. Přištrachal se blíž a očichal mě. Páchl po terpentýnu a pečeném mase. „Spletl dveře? To bych neřekl. Máš se přihlásit.“

„Eee… co?“

„Jsi mrtvý, nebo ne?“ zeptal se. „Pojď za mnou. Zavedu tě k registraci.“

9

Rozhodně chtěj klíč k minibaru

Překvapilo by vás, že to uvnitř bylo větší než zvenku?

Sama vstupní hala byla asi nejrozlehlejším loveckým zámečkem na světě – dvakrát větší, než vypadal dům zvenčí. Podlahu z tvrdého dřeva pokrývaly kůže exotických zvířat, zebry, lva a dvanáctimetrového hada, kterého bych nechtěl potkat živého. Na zdi vpravo v krbu velkém jako celá ložnice praskal oheň. Před ním se povalovalo pár lidí ve věku ze střední v nadýchaných zelených županech, smálo se a popíjelo ze stříbrných pohárů. Nad krbem visela vycpaná vlčí hlava.

Paráda, pomyslel jsem si a v duchu se otřásl. Další vlci.

Strop podpíraly sloupy z hrubě otesaných klád, místo trámů tam byla kopí. Na zdech se leskly naleštěné štíty. Odevšad vyzařovalo světlo – teplá zlatá zář, která mě pálila v očích, jako když se vyjde z kina do letního odpoledne.

Uprostřed haly stála tabule s nápisem:

DNEŠNÍ ZAMĚSTNÁNÍ:

BOJ JEDNOTLIVCŮ NA ŽIVOT A NA SMRT – MÍSTNOST OSLO, 10 HOD.

BOJ SKUPIN NA ŽIVOT A NA SMRT – MÍSTNOST STOCKHOLM, 11 HOD.

STUDENÝ OBĚD NA ŽIVOT A NA SMRT – JÍDELNA, 12 HOD.

VOJENSKÁ BITVA NA ŽIVOT A NA SMRT – HLAVNÍ NÁDVOŘÍ, 13 HOD.

BIKRAM JÓGA NA ŽIVOT A NA SMRT – MÍSTNOST KODAŇ, VLASTNÍ PODLOŽKA NUTNÁ, 16 HOD.

Portýr Hunding něco řekl, ale v hlavě mi tak zvonilo, že jsem to přeslechl.

„Promiňte,“ přeptal jsem se, „cože?“

„Zavazadla,“ opakoval. „Máš nějaká?“

„Ehm…“ Zatápal jsem po řemeni batohu, ale nic. Očividně neožil se mnou. „Ne.“

Hunding si odfrkl. „Nikdo si už dneska zavazadla nenosí. Copak ti na pohřební hranici nedali nic?“

„Na co?“

„To je jedno.“ Zamračil se do protějšího rohu místnosti. Kýl obrácené lodě tam sloužil jako recepční pult. „Odkládat to nemůžeme. Pojď.“

Muž za kýlem zřejmě chodil ke stejnému holiči jako Hunding. Vousy měl tak veliké, že by potřebovaly vlastní směrovací číslo. Vlasy připomínaly káně rozplácnuté na předním skle auta. Na sobě měl zelený proužkovaný oblek. Na cedulce se jménem stálo HELGI, MANAŽER, VÝCHODNÍ GÖTALAND, VÁŽENÝ ČLEN TÝMU OD ROKU 749, B. L.

„Vítej!“ Helgi vzhlédl od počítačového monitoru. „Jdeš se zapsat?“

„Hm –“

„Abys věděl, check-in začíná ve tři hodiny odpoledne,“ řekl. „Pokud zemřeš dříve, nemohu ti zaručit, že budeš mít pokoj připravený.“

„Můžu se klidně vrátit do života,“ nabídl jsem se.

„Ne, ne.“ Vyťukal něco na klávesnici. „Á, tady to máme.“ Usmál se a odhalil přesně tři zuby. „Dáme ti něco lepšího. Apartmá.“

Hunding vedle mě si zamumlal pod vousy: „Každý dostane něco lepšího. Máme tu jenom apartmá.“

„Hundingu…,“ varoval ho manažer.

„Promiňte, pane.“

„Nepřej si, abych použil hůl.“

Hunding sebou škubl. „Ne, pane.“

Díval jsem se z jednoho na druhého a porovnával jejich jmenovky.

„Vy dva jste tu začali pracovat ve stejném roce,“ všiml jsem si. „749… co je B. L.?“

„Běžného letopočtu,“ vysvětlil manažer. „Ty bys řekl po Kristu.“

„Tak proč taky neříkáte po Kristu?“

„Protože to vyhovuje křesťanům, ale Thora to rozčiluje. Pořád se zlobí, že Ježíš nedorazil na ten souboj, ke kterému ho vyzval.“

„Cože?“

„To není důležité,“ odbyl mě Helgi. „Kolik klíčů bys chtěl? Stačí ti jeden?“

„Pořád nechápu, kde to jsem. Jestli tu jste od roku 749, tak to je hodně přes tisíc let.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ zabručel Hunding.

„Ale to nejde. A… a mám být mrtvý? Nepřipadám si mrtvý. Připadám si fajn.“

„Chlapče,“ řekl Helgi, „všechno ti to bude vysvětleno u večeře. Tehdy jsou oficiálně uvítáni noví hosté.“

„Valhala.“ To slovo se mi vynořilo z hlubin mozku – napůl zapomenutý příběh, který mi četla máma, když jsem byl malý. „To HV, co máte na klopě. V jako Valhala?“

Helgimu bylo vidět na očích, že mě má plné zuby. „Ano, pane. Hotel Valhala. Gratuluji. Byl jsi vybrán, aby ses přidal k Ódinovým vojskům. Těším se, až u večeře uslyším o tvých statečných skutcích.“

Podlomily se mi nohy. Opřel jsem se o pult, abych nespadl. Do té doby jsem se snažil přesvědčit sám sebe, že je to jeden velký omyl – nějaký vymazlený tematický hotel, kde mě omylem považují za hosta. Teď už bych za to ruku do ohně nedal.

„Mrtvý,“ zahučel jsem. „Chcete říct, že jsem doopravdy… doopravdy…“

„Zde je tvůj klíč od pokoje.“ Helgi mi podal kámen s vyrytou vikingskou runou, podobný těm v knihovně strýce Randolpha. „Přeješ si i klíč k minibaru?“

„No –“

„Jistěže přeje,“ odpověděl Hunding za mě. „Chlapče, ten si vezmi. Budeš tu dlouho.“

Měl jsem v puse pocit, jako bych cucal měď. „Jak dlouho?“

„Navždycky,“ odpověděl Helgi, „nebo aspoň do ragnaröku. Hunding tě teď odvede do pokoje. Užij si posmrtný život. Další!“

10

Můj pokoj nesmrdí

Nebyl jsem úplně při sobě, když mě Hunding vedl hotelem. Připadalo mi, jako by mě padesátkrát zatočili kolem dokola a pak vypustili doprostřed cirkusové arény a řekli, ať si to užiju.

Každá síň, kterou jsme prošli, působila větší než ta předtím. Většina hotelových hostů vypadala jako ze střední, jen někteří trochu starší. Kluci a holky posedávali ve skupinkách, lenošili u krbů, bavili se nejrůznějšími jazyky, svačili nebo hráli stolní hry jako šachy a scrabble a něco s pravými dýkami a pájkou. Nakukoval jsem do bočních hal a viděl kulečníkové stoly, hrací automaty, staromódní videoarkádu a cosi, co připomínalo železnou pannu z mučírny.

Mezi hosty procházel personál v tmavě zelených košilích a roznášel tácy jídla a džbány s pitím. Pokud jsem viděl, všechno to byly opálené válečnice se štíty na zádech a meči nebo sekerami u opasků, což se u obsluhy tak často nevidí.

Jedna po zuby ozbrojená číšnice mi dala kouřící talíř s vaječnou roládou. Zakručelo mi v břiše.

„Jak můžu mít hlad, když jsem mrtvý?“ zeptal jsem se Hundinga. „A nikdo z těch lidí nevypadá jako mrtvý.“

Hunding pokrčil rameny. „No, jsou mrtví a mrtví. Ber Valhalu spíš jako… povýšení. Jsi teď jeden z einherjů.“

Znělo to jako inhérjů.

„Einherjů,“ zopakoval jsem. „To se vyslovuje samo.“

„Jo. Jednotné číslo einherj.“ Vyslovil to jako inhérj. „Jsme vyvolení Ódina, vojáci jeho věčné armády. Slovo einherjové se obvykle překládá jako osamělí válečníci, ale to nevystihuje smysl. Je to spíš… bývalí válečníci – válečníci, kteří v minulém životě statečně bojovali a budou znovu statečně bojovat za soudného dne. Dolů.“

„Za soudného dne dolů?“

„Ne, dolů!“

Hunding mě stáhl k zemi a kolem přeletěl oštěp. Probodl chlapíka, který seděl na nejbližší pohovce, a na místě ho zabil. Pití, kostky a peníze z Monopolů se rozletěly všude kolem. Jeho spoluhráči vyskočili a naštvaně se zahleděli směrem, odkud oštěp přiletěl.

„Já to viděl, Johne Rudoruký!“ křikl Hunding. „V hale je probodávání zakázáno!“

Z kulečníkové místnosti se někdo zasmál a křikl něco… švédsky? Moc zkroušeně to neznělo.

„No nic.“ Hunding šel dál, jako by se nic nestalo. „Výtahy jsou hned tady.“

„Počkat,“ zarazil jsem ho. „Toho člověka právě probodli oštěpem. To nic neuděláte?“

„Vlci to uklidí.“

Pulz se mi dvakrát zrychlil. „Vlci?“

A taky že ano. Zatímco si ostatní hráči sbírali kameny, vtrhl do haly pár šedých vlků, popadl mrtvého za nohy a odvlekl ho. Oštěp mu pořád trčel z hrudi. Cestička z krve okamžitě zmizela, probodnutá pohovka se zacelila.

Přikrčil jsem se za nejbližší kytkou v květináči. A je mi fuk, co si o tom kdo myslí. Prostě mě přemohl strach. Tihle vlci neměli žhnoucí modré oči jako ti, kteří vrazili do našeho bytu, ale stejně bych radši skončil v posmrtném životě, kde je maskotem křeček.

„Copak tu nemáte nějaká pravidla proti zabíjení?“ zeptal jsem se přiškrceně.

Hunding povytáhl huňatá obočí. „To byla jenom klukovina, chlapče. Oběť bude do večeře v pořádku.“ Vytáhl mě ze skrýše. „Pojďme dál.“

Než jsem se stačil vyptat na tu „klukovinu“, dostali jsme se k výtahu. Dveře klece byly z oštěpů, stěny lemovaly překrývající se zlaté štíty a ovládací panel měl tolik tlačítek, že se táhl od země až ke stropu. Nejvyšší číslo bylo 540. Hunding zmáčkl 19.

„Jak to může mít pět set čtyřicet pater?“ nechápal jsem. „To by byla nejvyšší budova na světě.“

„Kdyby existovala jenom v jednom světě, pak ano. Ale je spojena se všemi devíti. Ty jsi prostě přišel vchodem Midgard. Většina smrtelníků tudy chodí.“

„Midgard…“ Matně jsem si pamatoval něco o tom, že vikingové věřili v devět různých světů. Randolph taky mluvil o světech. Ale už to bylo dávno, co mi máma před spaním četla severské pohádky. „Jako ze světa lidí.“

„Jistě.“ Hunding se nadechl a zarecitoval: „Pět set čtyřicet pater má Valhala; pět set čtyřicet bran vedoucích do devíti světů.“ Usmál se. „Nikdy nevíš, kdy nebo kam budeme muset napochodovat do války.“

„Jak často se to stává?“

„No, nikdy. Ale stejně… může to nastat kdykoli. Kupříkladu já se nemůžu dočkat! Helgi mě pak konečně přestane trestat.“

„Ten manažer? Za co vás trestá?“

Hunding se zatvářil nasupeně. „To je na dlouhé povídání. On a já –“

Dveře výtahu z oštěpů se odsunuly.

„To je jedno.“ Hunding mě poplácal po zádech. „Devatenácté patro se ti bude líbit. Dobří společníci!“

Hotelové chodby mi vždycky připadaly tmavé, depresivní a stísněné. Ale devatenácté patro? To bylo jiný kafe. Strop se klenul šest metrů vysoko, lemovaný – kdo by to byl řekl – oštěpy místo trámů. Valhala na ně zřejmě dostává množstevní slevu. V železných držácích hořely pochodně, ale nečadily, jen vysílaly teplé oranžové světlo na vitríny s meči na zdech, na štíty a na tapiserie. Chodba byla tak široká, že by mohla sloužit jako regulérní fotbalové hřiště. Krvavě rudý koberec měl vzorek stromových větví, které se hýbaly, jako by se kolébaly ve větru.

Všechny dveře do pokojů pro hosty, rozmístěné co patnáct metrů, byly z hrubě otesaného dubu s železným kováním. Neviděl jsem kliky ani zámky. Každé měly uprostřed kovový kruh velký jako talíř se jménem v kruhu vikingských run.

Na prvním stálo NEDOROST GUNDERSON. Za dveřmi jsem slyšel křik a kovové rány, jako by se tam bojovalo na meče.

Na dalším se psalo MALLORY KEENOVÁ. Tam vládlo ticho.

A další: THOMAS JEFFERSON, ML. Zevnitř se ozývala střelba, i když to znělo spíš jako videohra než opravdové zbraně. (Ano, já už slyšel obojí.)

Čtvrté dveře byly označené jednoduše X. Před nimi stál na chodbě vozík pokojové služby s prasečí hlavou na stříbrném tácu. Uši a rypák měla trochu okousané.

Ne, rozhodně nejsem žádný fajnšmekr. Na ulici jsem si to nemohl dovolit. Ale prasečí hlavy jsou pro mě trochu přes čáru.

Málem jsme se dostali k téčku na konci chodby, když tu zpoza rohu vyrazil velký pták, černý jako uhel, a prohnal se kolem mě, málem mi urazil ucho. Díval jsem se za ním, jak mizí v chodbě – havran se zápisníkem a perem v drápech.

„Co to bylo?“ chtěl jsem vědět.

„Havran,“ oznámil Hunding, ale moudrý jsem z toho nebyl.

Konečně jsme se zastavili přede dveřmi s nápisem MAGNUS CHASE.

Když jsem tak viděl své jméno vyryté v železe, roztřásl jsem se. Rozplynula se poslední naděje, že to je omyl, narozeninový žertík nebo vesmírný chaos. V hotelu na mě čekali. I moje jméno napsali bez chyby.

Mimochodem, Magnus znamená veliký. Máma mě tak pojmenovala, protože naše rodina prý pocházela od nějakých švédských králů někdy před miliony let. Taky říkala, že jsem to největší štěstí, co ji kdy potkalo. No jo, tak se smějte. Je to otravné jméno. Lidi ho komolí na Mangus, rýmuje se s Angus. Já je vždycky opravoval: Ne, je to Magnus, rýmuje se s fakt hnus. To už se útrpně usmívali.

Zkrátka, na těch dveřích stálo moje jméno. Jakmile jimi projdu, budu ubytovaný. Podle manažera mám nový domov až do soudného dne.

„Tak do toho.“ Hunding ukázal na klíč v mé ruce. Symbol na kameni vypadal trochu jako znak pro nekonečno nebo ležící přesýpací hodiny.

„Je to dagaz,“ vysvětloval Hunding. „Nic, čeho by ses měl bát. Znamená to nové začátky, proměny. A taky to otevírá tvé dveře. Přístup dovnitř máš jedině ty.“

Polkl jsem. „A co když potřebuje jít dovnitř personál?“

„No, tak použijeme služební klíč.“ Hunding si poplácal na sekeru u opasku. Netušil jsem, jestli si dělá legraci.

Zvedl jsem kámen. Nechtělo se mi ho použít, ale taky jsem nechtěl zůstat trčet na chodbě, než mě probodne oštěp nebo poraní splašený havran. Instinktivně jsem se dotkl kamenem znaku dagaz na dveřích. Kruh run zeleně zazářil. Dveře se otevřely.

Vešel jsem dovnitř a brada mi spadla až na zem.

Apartmá bylo hezčí než všechno, kde jsem kdy bydlel, hezčí než všechno, kde jsem kdy byl, včetně paláce strýce Randolpha.

V transu jsem popošel do středu apartmá, do otevřeného atria. Boty se mi zabořily do husté zelené trávy. Zahradu obklopovaly čtyři velké duby jako sloupy. Nižší větve se táhly do místnosti a proplétaly se trámy. Ty vyšší prorůstaly vysoko otevřeným stropem atria a tvořily baldachýn z listů. Tvář mi zahřívalo sluneční světlo. Pokojem vál příjemný větřík a nesl s sebou vůni jasmínu.

„Jak to?“ Zíral jsem na Hundinga. „Nad námi jsou stovky pater, ale tady je volné nebe. A je prostředek zimy. Jak může být slunečno a teplo?“

Hunding pokrčil rameny. „Co já vím – kouzlem. Ale tohle je tvůj posmrtný život, chlapče. Ty výhody sis vysloužil, ne?“

Vážně? Necítil jsem se na nějaké výhody.

Pomalu jsem se otočil kolem dokola. Apartmá mělo tvar kříže, čtyři části vybíhaly z atria uprostřed. Každé křídlo bylo velké jako náš starý byt. Nejprve vstupní hala, kterou jsme přišli. Další ložnice s obrovskou postelí. Přes to, jak byl pokoj velký, působil neokázale a jednoduše: béžová přikrývka a nadýchané polštáře na posteli, béžové stěny bez obrazů, zrcadel a jiných ozdob. Těžké hnědé závěsy se daly zatáhnout a uzavřít prostor.

Vzpomněl jsem si, že jako klukovi mi máma pokoj nikdy nezdobila. Odjakživa se mi pod střechou těžko spalo, potřeboval jsem úplnou tmu a žádné rozptylování. Jak jsem se tak díval na tuhle ložnici, připadalo mi, že mi někdo četl myšlenky – bylo tady všechno, co jsem potřeboval, aby mi tu bylo pohodlně.

Křídlo nalevo byla šatna a koupelna s černými a béžovými kachličkami, mými oblíbenými barvami. Navíc tu byla sauna, horký bazének, průchozí šatna, průchozí sprcha a průchozí záchod. (S tím posledním si dělám legraci, ale vážně to byl exkluzivní trůn, hodný velevážených mrtvých.)

Čtvrté křídlo apartmá byla plně vybavená kuchyň a obývák. Na konci obýváku stál velký kožený gauč naproti plazmové televizi a ve skříňce bylo nacpáno asi šest různých herních systémů. Na druhé straně před hořícím krbem a stěnou plnou knih trůnila dvě polohovací křesla.

Ano, rád čtu. V tom jsem divný. I když jsem utekl ze školy, trávil jsem hodně času v bostonské veřejné knihovně a nazdařbůh se vzdělával, jenom abych zabil čas v teple a bezpečí. Dva roky se mi stýskalo po mé staré sbírce knih. Nikdy by mě nenapadlo, že se ještě někdy nějaké dočkám.

Popošel jsem blíž, abych se podíval na tituly na policích. Pak jsem si všiml obrázku ve stříbrném rámečku na krbové římse.

Hrdlem mi stoupalo něco jako bublina helia. „To není možný…“

Vzal jsem tu fotku. Byl jsem na ní já v osmi letech s mámou na vrcholku Mount Washington v New Hampshire. Byl to jeden z nejlepších výletů, co jsem zažil. Poprosili jsme správce parku, aby nás vyfotil. Já se tam culím (což už moc často nedělám) a ukazuju dva chybějící přední zuby. Máma klečí za mnou a objímá mě, zelené oči v koutcích přimhouřené, pihy tmavé od sluníčka, světlé vlasy rozlétané větrem.

„To není možný,“ zabručel jsem. „Ta fotka byla jenom jedna. Shořela při požáru…“ Obrátil jsem se na Hundinga, který si otíral oči. „Je vám něco?“

Odkašlal si. „Jistěže ne! Hotel s radostí poskytne nějakou pozornost na památku, připomínky bývalého života. Fotografie…“ Pod vousy se mu pusa třásla. „Tehdy, když jsem umřel já, fotografie ještě nebyly. Jsi šťastlivec.“

Nikdo mi už dlouho neřekl, že jsem šťastlivec. Ta myšlenka mě vytrhla z omámení. Žil jsem bez mámy už dva roky. Mrtvý nebo povýšený jsem byl jenom pár hodin. Tenhle portýr ze Saska tu je od roku 749. Napadlo mě, jak asi umřel a jakou rodinu po sobě nechal. Dvanáct set let potom, a on se nad ní pořád ještě dojímá. Připadalo mi to jako dost krutý způsob trávení posmrtného života.

Hunding se napřímil a otřel si nos. „To stačilo! Jestli máš nějaké otázky, zavolej na recepci. Těším se, až se u večeře doslechnu o tvých udatných skutcích.“

„Mých… udatných skutcích?“

„No tak, jen žádnou zbytečnou skromnost. Nevybrali by tě sem, kdybys nevykonal něco hrdinského.“

„Ale –“

„Bylo mi potěšením ti posloužit, velevážený, a vítej v hotelu Valhala.“

Natáhl ruku. Chvilku mi trvalo, než mi došlo, že chce dýško.

„Aha, hm…“ Zalovil jsem v kapse bundy, ale nečekal jsem, že něco najdu. Jako zázrakem tam zůstala čokoládová tyčinka, kterou jsem sebral u strýce Randolpha, nepoškozená přechodem na onen svět. Dal jsem ji Hundingovi. „Promiňte, nic víc nemám.“

Vykulil oči jako pivní tácky. „U všech bohů Ásgardu! Děkuji, chlapče!“ Očichal čokoládu a pozvedl ji jako svatý grál. „Páni. Tak, pokud budeš něco potřebovat, dej vědět. Tvá valkýra tě přijde vyzvednout těsně před večeří. Páni!“

„Moje valkýra? Počkat. Já žádnou valkýru nemám.“

Hunding se zasmál, ale čokoládovou tyčinku nespouštěl z očí. „Ano, kdybych měl tvou valkýru, tvrdil bych totéž. Už nadělala pěkných pár malérů.“

„Jak to?“

„Uvidíme se večer, chlapče!“ Hunding zamířil ke dveřím. „Teď mám něco na jídlo – chci říct na práci. Zkus se nezabít před večeří!“

11

Ráda tě poznávám. Teď ti rozdrtím průdušnici.

Svezl jsem se do trávy.

Vzhlížel jsem mezi větvemi k modré obloze a těžko se mi dýchalo. Záchvat astmatu jsem neměl už roky, ale pamatoval jsem si všechny ty noci, kdy mě máma objímala a já sípal a připadal si, jako by se mi kolem prsou stahoval neviditelný pás. Možná se divíte, proč mě s astmatem brala tábořit a lézt po horách, ale venku se mi vždycky ulevilo.

Ležel jsem uprostřed atria, dýchal čerstvý vzduch a doufal, že se mi plíce uklidní.

Bohužel jsem tušil, že to není astmatický záchvat. Byl to totální nervový kolaps. Vykolejilo mě nejenom to, že jsem mrtvý a trčím v divném vikingském posmrtném životě, kde si lidi objednávají od hotelové služby prasečí hlavy a navzájem se probodávají v hale.

Po tom, co jsem už v životě zažil, jsem se s tím dovedl smířit. Jistěže jsem o svých šestnáctých narozeninách skončil ve Valhale. To jsem celý já.

Ale doopravdy mě dostalo jedno: poprvé od máminy smrti jsem byl na pohodlném místě, sám a v bezpečí (aspoň to tak zatím vypadalo). Útulky se nepočítají. Vývařovny polívek a noci na střechách a ve spacácích pod mosty se nepočítají. Vždycky jsem spal s jedním okem otevřeným. Nikdy jsem se nemohl uvolnit. A teď můžu volně uvažovat.

A uvažování není dobrá věc.

Nikdy jsem neměl ten luxus, abych mohl pořádně smutnit po mámě. Nikdy jsem neměl čas si sednout a litovat sám sebe. Jaksi mi to pomáhalo stejně jako umění přežít, co mě učila máma – jak najít cestu, tábořit, rozdělat oheň.

Všechny ty výlety do parků, do hor, k jezerům. Dokud fungovalo její staré otlučené subaru, trávili jsme každý víkend mimo město a zkoumali divočinu.

Před čím utíkáme? zeptal jsem se jí jednou v pátek, pár měsíců předtím, než umřela. Otravovalo mě to. Jednou jsem se chtěl válet doma. Nechápal jsem tu její horečnou touhu sbalit se a odjet.

Usmála se, ale vypadala roztržitěji než obyčejně. Musíme využít čas, co máme, Magnusi.

Připravovala mě snad na to, abych přežil sám? Jako by věděla, co se s ní stane… ale to není možné. Na druhé straně, není ani možné mít za otce severského boha.

Pořád jsem sípal, ale zvedl jsem se a začal přecházet po novém příbytku. Osmiletý Magnus na fotce na římse se na mě křenil s těmi svými rozcuchanými vlasy a zuby jak řešeto. To dítě bylo tak naivní, tak nevděčné za to, co mělo.

Přejel jsem pohledem police: mí oblíbení autoři fantasy a hororů z dob, kdy jsem byl mladší – Stephen King, Darren Shan, Neal Shusterman, Michael Grant, Joe Hill. Mé oblíbené komiksy – Scott Pilgrim, Sandman, Strážci, Sága. A spousta knížek, které jsem si chtěl přečíst v knihovně. (Tip pro bezdomovce: veřejné knihovny jsou bezpečná útočiště vybavená záchody. A málokdy odtamtud někoho vyhodí, pokud si čte, moc nesmrdí a nevyvádí.)

Vytáhl jsem ilustrovanou dětskou knížku severských pověstí, kterou mi máma čítala, když jsem byl malý. Byly v ní jednoduché obrázky usměvavých vikingských bohů, duhy, květiny a hezké světlovlasé holky. A hlášky jako Bohové dlí v úžasné a nádherné říši! Ani slovo o černém Surtovi, který pálí dětské kočárky a hází roztaveným asfaltem, nic o vlcích, kteří vraždí lidem mámy a vyhazují byty do povětří. To mě naštvalo.

Na konferenčním stolku ležel v kůži vázaný svazek nadepsaný SLUŽBY PRO HOSTY. Prolétl jsem ho. Menu pokojové služby mělo deset stran. Seznam televizních kanálů byl skoro stejně dlouhý a mapa hotelu tak složitá, rozdělená do tolika oddílů, že jsem se v ní nevyznal. Nebyl tam žádný jasně označený nouzový východ: NÁVRAT DO STARÉHO ŽIVOTA!

Hodil jsem hotelovou knihu do krbu.

Zatímco hořela, zjevila se na stolku nová. Ten pitomý kouzelný hotel mi ani nedovolí kapku vandalství.

Ve vzteku jsem převrátil kanape. Nečekal jsem, že se pohne daleko, ale odlétlo přes pokoj a narazilo do zdi vzadu.

Hleděl jsem na rozházené polštáře, na překocenou pohovku, na popraskanou omítku a stopy po kůži na stěně. Jak jsem to provedl?

Pohovka se kouzlem nevrátila. Zůstala tam, kam jsem ji mrštil. Vztek ze mě vyprchal. Asi jsem jenom přidělal práci nějakému chudákovi jako Hunding. To mi nepřipadalo fér.

Chodil jsem sem tam a uvažoval o temném ohniváčovi na mostě a o tom, proč chtěl meč. Doufal jsem, že Surt umřel se mnou – a že mu to vydrží napořád – ale velké naděje jsem si nedělal. Stačilo by mi, kdyby z toho vyvázli Blitz a Hearth. (No jo. Randolph taky.)

A meč samotný… kde je? Zas na dně řeky? Valhala mě oživila s čokoládovou tyčinkou v kapse, ale bez meče v ruce. Divný.

Ve starých historkách byla Valhala určená pro hrdiny, kteří umřeli v boji. To jsem si pamatoval. Na hrdinu jsem se rozhodně necítil. Dostal jsem výprask a dělovku do břicha. Když jsem bodl Surta a pak se s ním skácel z mostu, prostě jsem to nebetyčně podělal. Chrabrá smrt? Kdepak.

Ztuhl jsem.

Zasáhl mě nápad jako rána kladivem.

Moje máma… Pokud někdo umřel statečně, pak ona. Aby mě ochránila před –

V tu chvíli někdo zaklepal na dveře.

Rozletěly se a vešla dívka… ta stejná, která kroužila nad bitvou na mostě a pak mě táhla šedou prázdnotou.

Odložila přilbu, kroužkové brnění i planoucí oštěp. Zelený šátek teď měla kolem krku, dlouhé hnědé vlasy se jí volně rozsypaly po ramenou. Bílé šaty měla u límce a manžet vyšívané vikingskými runami. U zlatého opasku jí visel svazek staromódních klíčů a sekera s jednoduchým ostřím. Vypadala jako družička na svatbě z Mortal Kombat.

Sjela pohledem po té spoušti. „Ta pohovka tě nějak naštvala?“

„Ty jsi opravdová,“ všiml jsem si.

Poplácala se po pažích. „Jo, vypadá to, že jsem.“

„Moje máma,“ hlesl jsem.

„Ne,“ ušklíbla se, „tvoje máma nejsem.“

„Myslím, jestli je máma tady ve Valhale?“

Lítostivě našpulila pusu. Zadívala se mi přes rameno, jako by uvažovala, co říct. „Bohužel. Natalie Chaseová není mezi vyvolenými.“

„Ale ona byla statečná. Obětovala se pro mě.“

„To ti věřím.“ Hleděla na svůj svazek klíčů. „Ovšem věděla bych, kdyby tu byla. My valkýry nemůžeme vybrat každého, kdo zemře statečně. Je… hodně okolností, hodně různých posmrtných životů.“

„Tak kde je? Chci tam taky. Nejsem žádný hrdina!“

Vrhla se ke mně a přirazila mě ke zdi stejně lehce jako já to kanape. Předloktí mi vtiskla pod krk.

„Tohle neříkej,“ zasyčela. „TOH-LE-NE-ŘÍ-KEJ! Zvlášť ne dneska u večeře!“

Dech jí voněl po mátě. Oči měla jaksi tmavé a jasné najednou. Připomínaly mi zkamenělinu, kterou mívala máma – průřez mořským tvorem podobným nautilovi, který se jmenoval amonit. Vypadal, že září zevnitř, jako by pod zemí nasál miliony let vzpomínek. Oči té holky se leskly stejně.

„Ty tomu nerozumíš,“ zachrčel jsem. „Já musím –“

Zatlačila mi na průdušnici ještě víc. „Čemu myslíš, že nerozumím? Že je ti smutno po mámě? Že tě posoudili nesprávně? Že jsi někde, kde nechceš být, že se musíš otravovat s někým, s kým by ses radši neotravoval?“

Nevěděl jsem, co na to říct, zvlášť když jsem nemohl dýchat.

Poodstoupila. Zatímco jsem se dusil a zalykal, přešla po hale a hleděla do prázdna. Sekera a klíče se jí houpaly na opasku.

Mnul jsem si bolavý krk.

To byla pitomost, Magnusi, říkal jsem si. Jsi na novém místě: nauč se pravidla.

Nemůžu začít kvílet a vymýšlet si, co chci. Otázku mámy musím zatím nechat u ledu. Jestli tu někde je, zjistím to později. Přijít do tohohle hotelu je úplně stejné jako přijít do neznámého útulku pro mladé, tábořiště nebo polívkárny ve sklepě kostela. Každé místo má svoje pravidla. Je třeba poznat mocenskou strukturu, hierarchii, co se nesmí, z čeho můžu skončit propíchnutý nebo zválcovaný. Musím přežít… i když už jsem mrtvý.

„Promiň,“ řekl jsem. V krku jsem měl, jako bych spolkl živého ježka. „Ale co ti je po tom, jestli jsem hrdina, nebo ne?“

Plácla se do čela. „Páni, co myslíš? Třeba proto, že jsem tě sem přivedla? Třeba proto, že je v sázce moje kariéra? Jedna další chybka a –“ Zarazila se. „To je fuk. Až budeš představený, kývej na všechno, co řeknu. Drž pusu zavřenou a snaž se vypadat statečně. Nenuť mě, ať lituju, že jsem tě sem přivedla.“

„Fajn. Ale jen aby bylo jasno, já se tě neprosil.“

„U Ódinova oka! Tys umíral! Taky ses mohl dostat do Helheimu nebo Ginnungagapu nebo…,“ otřásla se. „Řekněme, že jsou horší místa na trávení posmrtného života než Valhala. Viděla jsem tě tam na mostě. Ať si to uvědomuješ, nebo ne, jednal jsi statečně. Obětoval ses, abys zachránil spoustu lidí.“

Ta slova zněla jako pochvala. Tón napovídal, že mě považuje za idiota.

Dokráčela ke mně a píchla mě do prsou. „Máš potenciál, Magnusi Chasi. Ne abys mi dokázal opak, jinak –“

Z reproduktorů na zdech se ozvala siréna tak hlasitě, až se rozdrnčel obrázek na krbové římse.

„Co je to?“ zeptal jsem se. „Nálet?“

„Večeře.“ Dívka se napřímila. Zhluboka se nadechla a natáhla ruku. „Začneme znova. Ahoj, já jsem Samirah al-Abbásová.“

Zamrkal jsem. „Neber si to špatně, ale nezní to moc jako vikingské jméno.“

Napjatě se usmála. „Můžeš mi říkat Sam. Všichni mi tak říkají. Dneska večer jsem tvá valkýra. Bylo mi potěšením se s tebou seznámit pořádně.“

Potřásla mi rukou tak pevně, až mi lupalo v kostech. „Teď tě doprovodím na večeři.“ Nuceně se usmála. „Jestli mě ztrapníš, budu první, kdo tě zabije.“

12

Aspoň že nemám službu chytání kozy

Na chodbě se začali objevovat mí sousedé. Thomas Jefferson ml. vypadal asi tak stejně starý jako já. Měl krátké vlnité vlasy, vytáhlou postavu a přes rameno přehozenou pušku. Modrý vlněný kabát zdobily měděné knoflíky a prýmky na rukávu – americká uniforma z občanské války, tipoval jsem. Pokývl na mě a usmál se. „Jak žiješ?“

„Hm, asi jsem mrtvý,“ pokrčil jsem rameny.

Rozesmál se. „Jo. Na to si zvykneš. Říkej mi Týdžej.“

„Já jsem Magnus,“ představil jsem se.

„Jdeme.“ Sam mě táhla dál.

Minuli jsme dívku, zřejmě Mallory Keenovou. Měla kudrnaté zrzavé vlasy, zelené oči a zubatý nůž, kterým máchala před obličejem dvoumetrovému chlapíkovi přede dveřmi označenými X.

„Zas prasečí hlava?“ Mallory Keenová mluvila s lehkým irským přízvukem. „Iksi, myslíš, že chci zmerčit useknutou prasečí hlavu, sotva vystrčím nos ze dveří?“

„Už jsem nemohl,“ zafuněl Iks. „A do ledničky se mi nevejde.“

Já bych se do toho týpka nemontoval. Byl stavěný jako pumovnice. Kdybyste při sobě náhodou měli odjištěný granát a potřebovali se ho bezpečně zbavit, stačilo by Ikse poprosit, aby ho spolkl. Jeho kůže měla barvu jako žraločí břicho, pod ní se vlnily svaly a na ní bradavice. Ve tváři jich měl tolik, že se nedalo poznat, která z nich je nos.

Prošli jsme kolem, Iks a Mallory byli tak zabraní do hádky, že si nás nevšímali.

Když jsme se dostali z doslechu, zeptal jsem se Sam: „Co je zač ten velký šedý kluk?“

Sam si položila prst na rty. „Poloviční trol. Je na to trochu háklivý.“

„Poloviční trol. To existuje?“

„Jistě,“ odpověděla. „A zaslouží si tu být stejně jako ty.“

„Jo… jasně. Jenom se ptám.“

Znělo to, jako by se bránila, až mě napadlo, co za tím vězí.

Když jsme míjeli dveře NEDOROSTA GUNDERSONA, rozťala dřevo zevnitř sekera. Z pokoje se ozval tlumený smích.

Sam mě zahnala do výtahu. Odstrčila několik dalších einherjů, kteří se pokusili nastoupit. „Počkejte si na další, lidi.“

Dveře z oštěpů se zatáhly. Sam vložila do otvoru v panelu jeden ze svých klíčů. Stiskla červenou runu a výtah začal klesat. „Odvedu tě do jídelny, než se otevřou hlavní dveře. Aspoň se tam rozkoukáš.“

„Jo… jasně. Díky.“

Ze stropu se rozezněl severský popík.

Gratuluju, Magnusi! pomyslel jsem si. Vítej do ráje válečníků, kde můžeš poslouchat Franka Sinatru v norštině NAVĚKY!

Pokoušel jsem se vymyslet, co říct, nejlíp něco, po čem by mi Sam nerozdrtila průdušnici.

„Hm… všichni z devatenáctého patra vypadají tak v mém věku,“ poznamenal jsem. „Nebo – v našem věku. To Valhala přijímá jenom puberťáky?“

Samirah zavrtěla hlavou. „Einherjové jsou rozdělení podle věku, ve kterém umřeli. Ty jsi v té nejmladší kategorii, zhruba do devatenácti let. S dalšími dvěma skupinami – dospělými a seniory – skoro nepřijdeš do styku. Je to tak lepší. Dospělí… no, neberou dospívající vážně, i když tu jsou třeba o stovky let déle.“

„Jak by se dalo čekat,“ řekl jsem.

„A senioři, ti se nesnesou s nikým. Představ si naštvaný domov důchodců.“

„To mi připomíná některé útulky.“

„Útulky?“

„Ale nic. Takže ty jsi valkýra. Ti vybraní lidi tady… To je tvoje práce?“

„Jasně,“ uchechtla se. „Osobně jsem vybrala všechny v tomhle hotelu.“

„Haha. Víš, jak jsem to myslel. Ty a tvoje… sesterstvo nebo co.“

„To jo. Valkýry je vybírají. Každý bojovník tady umřel statečně. Každý věřil v čest nebo měl nějaké spojení se severskými bohy, a tím se stal způsobilým pro Valhalu.“

Myslel jsem na to, co mi řekl strýc Randolph, jak ten meč byl dědictví po mém otci. „Spojení… jako že jsou jejich děti?“

Bál jsem se, že se mi Sam vysměje, ale vážně přikývla. „Mnoho einherjů jsou polobohové. A spousta jsou obyčejní smrtelníci. Do Valhaly jsi vybrán pro svou odvahu a čest, ne pro původ. Aspoň to tak má být…“

Nepoznal jsem, jestli to říká toužebně, nebo zlostně.

„A co ty?“ zeptal jsem se. „Jak se z tebe stala valkýra? Umřela jsi ušlechtilou smrtí?“

Zasmála se. „Ještě ne. Jsem pořád mezi živými.“

„Jak to funguje?“

„No, žiju dvojí život. Dneska večer tě doprovodím k večeři. Pak pomažu domů a dodělám si úkol z matiky.“

„To si děláš srandu, že jo?“

„O úkolech z matiky nikdy nežertuju.“

Dveře výtahu se otevřely. Vyšli jsme do prostoru velkého jako koncertní aréna.

Vyschlo mi v puse. „U všech –“

„Vítej v hodovní síni padlých,“ oznámila mi Samirah.

Od nejvýše položené sekce klesaly dolů stáčející se řady dlouhých stolů jako sedadla na stadionu. Uprostřed místnosti se místo basketbalového hřiště tyčil strom vyšší než Socha svobody. Nejnižší větve měl snad třicet metrů vysoko. Koruna se táhla nad celou síní až ke klenutému stropu a vyrážela mohutným otvorem nahoře. Nad ním se na noční obloze třpytily hvězdy.

Má první otázka asi nebyla nejzásadnější. „Proč je na tom stromě koza?“

Vlastně nebyla sama, po větvích poskakovala celá spousta zvířat. Většinu jsem nepoznal, ale na nejnižší větvi se kymácela tučná chundelatá koza. Z nateklých struků crčelo mléko jako z prosakujících sprchových hlavic. Dole na zemi se potácela skupina podsaditých bojovníků s velkým zlatým vědrem na bidlech na ramenou. Štrachali se sem a tam, pokoušeli se udržet pod kozou a zachytit proudy mléka. Podle toho, jak byli mokří, jim to moc nešlo.

„Ta koza je Heidrún,“ vysvětlovala mi Sam. „Z jejího mléka se dělá medovina Valhaly. Dobrota. Uvidíš sám.“

„A tamti ji honí?“

„Jo, je to nevděčná práce. Chovej se slušně, nebo vyfasuješ službu u vědra.“

„A… nemohli by, co já vím, třeba tu kozu stáhnout dolů?“

„Je to koza z volného chovu. Medovina tak má lepší chuť.“

„No jasně,“ přikývl jsem. „A… co ty ostatní zvířata? Vidím veverky a vačice a –“

„Vakoveverky a lenochody,“ doplnila Sam. „Ti jsou roztomilí.“

„No jo. Ale vy tady jíte? To je houby hygiena, když si představím všechny ty bobky.“

„Zvířata na stromě Laeradr jsou slušně vychovaná.“

„Na stromě… Lej-ra-dr. Vy jste si ho pojmenovali.“

„Nejdůležitější věci mají jména.“ Zamračila se na mě. „Už ani nevím, ty se taky nějak jmenuješ?“

„Móóóc vtipný.“

„Některá zvířata jsou nesmrtelná a mají zvláštní úkoly. Zrovna teď ho nevidím, ale někde tam nahoře je jelen jménem Eiktyni. Říkáme mu Ike. Vidíš ten vodopád?“

Ten se nedal přehlídnout. Odněkud vysoko ze stromu se rýhami v kůře valila voda a slévala se do silného proudu, který padal z jedné větve jako burácející bílá záclona. Valil se do jezírka velikosti olympijského bazénu mezi dvěma kořeny.

„Tu vodu chrlí jeho rohy,“ řekla Sam. „Stéká po větvích do jezírka, odtamtud pod zem a napájí všechny řeky po celém světě.“

„Takže… veškerá voda pochází z jeleního paroží? Tak tohle nás ve vlastivědě neučili.“

„Není všechna z Ikeových parohů. Taky z tajícího sněhu, deště, znečišťujících látek a stopových množství fluoridu a z plivanců jotunů.“

„Jotunů?“

„To jsou obři.“

Těžko říct, jestli si dělala legraci, ale nezdálo se mi to. Tvářila se vesele a napjatě zároveň – oči jí bystře těkaly, rty tiskla k sobě, jako by buď potlačovala smích, nebo čekala útok. Dovedl jsem si ji představit jako stand-up komika, nebýt té sekery u boku. I její obličej mi připadal jaksi povědomý – tvar nosu, brady, načervenalé a měděné pramínky v tmavých vlasech.

„Nepotkali jsme se už někdy?“ zeptal jsem se. „Myslím… než jsi vybrala mou duši do Valhaly?“

„Pochybuju.“

„Ale jsi smrtelnice? Bydlíš v Bostonu?“

„V Dorchesteru. Jsem ve druháku na King Academy. Žiju s prarodiči a věčně si vymýšlím výmluvy, abych zatajila, že dělám valkýru. Jid a Bibi si myslí, že dneska večer doučuju matiku děcka ze základky. Další dotazy?“

Její oči mě varovaly: Osobních otázek už bylo dost.

Uvažoval jsem, proč bydlí s prarodiči. Pak jsem si vzpomněl, co řekla předtím, jak chápe, co to je smutnit po mámě.

„Už ne,“ rozhodl jsem se. „Nebo mi praskne hlava.“

„To by bylo hnusný,“ uznala Sam. „Sedneme si, než –“

Po obvodu místnosti se rozletěly stovky dveří a dovnitř se hrnula vojska Valhaly.

„Podává se večeře,“ řekla Sam.

13

Záhuba bramboru Phila

Smetla nás přílivová vlna hladových válečníků. Einherjové se valili dovnitř ze všech směrů, tlačili se, vtipkovali, smáli se a mířili na svá místa.

„Drž se,“ řekla mi Sam.

Najednou mě popadla za zápěstí a vylétli jsme do vzduchu jako Petr Pan.

Vyjekl jsem. „Co kdybys mě varovala předem?“

„Řekla jsem, ať se držíš.“

Klouzali jsme nad hlavami bojovníků. Nikdo si nás moc nevšímal, až na kluka, co jsem ho nechtěně kopl do obličeje. Kolem svištěly další valkýry, některé doprovázely válečníky, některé nesly tácy s jídlem a džbány s pitím.

Mířili jsme k něčemu, co na první pohled vypadalo jako hlavní stůl – být na stadionu, seděl by v těch místech domácí tým. Tucet zachmuřených týpků zasedal před zlaté talíře a drahokamy vykládané poháry. Na čestném místě stál prázdný dřevěný trůn s vysokým opěradlem, na kterém hřadovali dva havrani a čistili si peří.

Sam nás složila u stolu vlevo. Zrovna se u něj usazoval tucet dalších lidí – dvě holky a čtyři kluci v normálním oblečení a šest valkýr oblečených zhruba stejně jako Sam.

„Další nováčci?“ zeptal jsem se.

Sam přikývla a zachmuřila se. „Sedm, to je hodně na jeden večer.“

„To je dobře, nebo špatně?“

„Když umírá hodně hrdinů, znamená to, že se ve světě hýbou zlé věci. A tím pádem…“ Našpulila rty. „No nic. Posadíme se.“

Než jsme to stačili udělat, zastoupila nám cestu vysoká valkýra. „Samirah al-Abbásová, copak jsi nám to sem dneska přitáhla – dalšího polovičního trola? Nebo tatíčkova špiona?“

Ta holka vypadala asi na osmnáct. Byla tak vysoká, že by mohla hrát předního útočníka. Vlasy bílé jako sníh jí ve dvou copech ležely na ramenou. Přes zelené šaty se jí táhl pás s klempířskými kladivy. Divný výběr zbraní, ledaže by ve Valhale měli dost uvolněných hřebíků. Kolem krku jí visel zlatý amulet ve tvaru kladiva. Oči měla světle modré a studené jako zimní obloha.

„Gunillo,“ oslovila ji Sam napjatým hlasem, „tohle je Magnus Chase.“

Natáhl jsem ruku. „Rád tě poznávám, Gorilo.“

Roztáhly se jí nozdry. „Jsem Gunilla, kapitánka valkýr. A ty, nováčku –“

Síní se rozezněla mlhová siréna, kterou jsem slyšel už předtím. Tentokrát jsem viděl, odkud ten rámus vychází. U paty stromu drželi dva kluci černobílý roh velký jako kanoe a třetí do něj foukal.

Tisíce bojovníků zaujaly místa. Gunilla mě naposled sjela pohledem, obrátila se na patě a odpochodovala k hlavnímu stolu.

„Dej si pozor,“ varovala mě Sam. „Gunilla je mocná.“

„A taky hnusná.“

Sam zacukaly koutky. „To taky.“

Vypadala, že je rozhozená, klouby na topůrku sekery jí zbělely. Uvažoval jsem, co Gunilla myslela tím tatíčkovým špionem, ale průdušnice mě ještě bolela odposledně, kdy jsem Sam naštval, a tak jsem se rozhodl neptat.

Seděl jsem na konci stolu vedle Sam, takže jsem se nemohl dát do řeči s ostatními nováčky. Mezitím po sále poletovaly stovky valkýr a roznášely jídlo a pití. Když některá vyprázdnila džbán, zaletěla ke zlaté kádi, bublající nad velkým ohněm, naplnila džbán medovinou z kozího mléka a obsluhovala dál. Hlavní chod pocházel z ohniště na druhém konci síně. Na třicetimetrovém rožni se tam cosi otáčelo. Netušil jsem, co to bylo zaživa, podle velikosti nejmíň plejtvák obrovský.

Kolem prolétla valkýra a postavila přede mě talíř jídla a pohár. Nepoznal jsem, z čeho jsou ty plátky masa, ale voněly dobře, zalité šťávou s brambory na jedné straně a na druhé se silnými plátky chleba s máslem. Teplé jídlo jsem neměl ani nepamatuju, ale stejně jsem váhal.

„Co to jím za zvíře?“

Sam si utřela pusu hřbetem ruky. „Jmenuje se Saehrímni.“

„Tak předně, co je to za pitomost pojmenovávat si večeři? Mě nezajímá, jak se jmenuje. A co ten brambor, to je Steve?“

Obrátila oči ke stropu. „Ne, ty pitomečku. To je Phil. Steve je chleba.“

Zůstal jsem na ni zírat.

„Dělám si srandu,“ uchechtla se. „Saehrímni je kouzelné zvíře Valhaly. Každý den ho zabijí a uvaří k večeři. A každé ráno je zas živé a v pohodě.“

„To se mu nemůže líbit. Ale co je to, kráva nebo prase nebo –“

„Je to to, co chceš. Moje porce je hovězí. Může být i kuřecí a vepřové. Já vepřové nejím, ale někteří ho tu milují.“

„A co když jsem vegetarián? Co když chci falafel?“

Sam se zarazila. „To má být vtip?“

„Proč vtip? Já mám rád falafel.“

Uvolnila se. „No, jestli chceš falafel, tak si prostě řekni o levý bok. Tam je tofu a sýr ze sojového mléka. Okoření ti to a bude to chutnat, jak si vzpomeneš.“

„Máte tu kouzelný zvíře, co má levý bok z tofu.“

„Tohle je Valhala, ráj válečníků ve službách Ódina. Jídlo chutná výborně, ať si vybereš, co chceš.“

Žaludek se začínal hlásit, a tak jsem se do toho pustil. Omáčka byla správně kořeněná a sladká. Chleba jako teplý obláček s máslovou krustou. Dokonce i brambor Phil byl lahůdka.

Nejsem velký fanda mléka koz z volného chovu, proto se mi do medoviny moc nechtělo, ale tekutina v mém poháru vypadala spíš jako perlivý cidr.

Napil jsem se. Sladké, ale ne moc. Chladné a hladké, s příchutí, kterou jsem nepoznával. Ostružiny? Nebo med? Vanilka? Vypil jsem to do dna.

Najednou jsem měl všechny smysly jako v ohni. Nebylo to jako alkohol (ano, ten jsem zkusil, pozvracel se, zkusil ho znova, zase se pozvracel). Z medoviny jsem nebyl omámený, připitomělý ani se mi nezvedal žaludek. Bylo to spíš jako ledová káva, ale bez hořkosti. Probralo mě to, dodalo mi to hřejivou sílu, žádnou podrážděnost ani bušící srdce.

„Je to dobrota,“ připustil jsem.

Přihnala se valkýra, dolila mi a zase odletěla.

Podíval jsem se na Sam, která si smetala drobky chleba z šátku. „Taky někdy obsluhuješ?“

„No jasně. Máme směny. Je to čest sloužit einherjům.“ Ani to neznělo moc sarkasticky.

„Kolik je tu valkýr?“

„Co já vím, několik tisíc.“

„A kolik einherjů?“

Sam nafoukla tváře. „Desítky tisíc? Jak jsem řekla, tohle je jenom první večeře. Pak jsou ještě dvě další směny pro starší válečníky. Valhala má pět set čtyřicet dveří. Z každých se má vrhnout do bitvy osm set bojovníků. To by znamenalo čtyři sta třicet dva tisíc einherjů.“

„To je spousta tofu.“

Pokrčila rameny. „Já osobně si myslím, že to číslo je přehnané, ale jistě to ví jenom Ódin. Až nastane ragnarök, budeme potřebovat velké vojsko.“

„Ragnarök,“ opakoval jsem.

„Den zkázy. Tehdy bude devět světů zničeno obrovským požárem a vojska bohů a obrů se naposledy střetnou v bitvě.“

„Jo tak. Tenhle ragnarök.“

Prohlížel jsem si to moře mladých bojovníků. Vzpomínal jsem na svůj první den na střední v Allstonu, pár měsíců předtím, než umřela máma a život se mi podělal. Ta škola měla asi tak dva tisíce studentů. O přestávkách vládl na chodbách hotový chaos. Bufet byl jako nádrž s piraňami. Ale to ještě nebylo nic oproti Valhale.

Ukázal jsem k hlavnímu stolu. „Co tamti nóbl hoši? Vypadají starší.“

„Neříkala bych jim nóbl hoši. Jsou to páni, vládci Valhaly. Každého z nich pozval ke svému stolu osobně Ódin.“

„Takže ten prázdný trůn –“

„Je pro Ódina, ano. On… no, už je to dost dlouho, co se tu naposled ukázal na večeři, ale jeho havrani všechno sledují a hlásí mu to.“

Ti ptáci mě znervózňovali svýma korálkovýma černýma očima. Měl jsem pocit, že se zvlášť zajímají o mě.

Sam ukázala napravo od trůnu. „To je Erik Krvavá sekera. A tamto Erik Rudý.“

„Spousta Eriků.“

„A tam Leif Erikson.“

„Počkat… ale nemá kovovou podprsenku.“

„To jsem jako neslyšela. Tamhle je Snorri. A naše milá kamarádka Gunilla. Pak lord Nelson a Davy Crockett.“

„Davy… Počkej, vážně?“

„Na konci je manažer hotelu Helgi. Toho asi znáš.“

Helgi vypadal, že se dobře baví, smál se s Davym Crockettem a popíjel medovinu. Za jeho křeslem stál portýr Hunding, tvářil se utrápeně, pečlivě obíral kuličky vína a po jedné je podával Helgimu.

„Co je to s manažerem a Hundingem?“

Sam nasadila kyselý obličej. „Starý spor z dob, kdy ještě žili. Když umřeli, oba se dostali do Valhaly, ale Ódin ocenil víc Helgiho. Svěřil mu vedení hotelu. Helgi hned nařídil, že mu jeho nepřítel Hunding bude sloužit a věčně dělat podřadné práce.“

„Tak to si tady Hunding moc ráje neužije.“

Sam zaváhala. Tišeji řekla: „I ve Valhale vládne hierarchie. Nepřej si dostat se na dno. Pamatuj, až začne obřad –“

U vysokého stolu začali páni třískat číšemi o stůl. Einherjové se přidali, až celá síň padlých duněla kovovým tlučením.

Helgi vstal a zvedl pohár. Hluk utichl.

„Válečníci!“ Manažerův hlas zaplnil síň. Helgi vypadal tak panovnicky, až se nechtělo věřit, že je to ten stejný muž, který mi před pár hodinami nabídl lepší apartmá a klíč k minibaru. „Dnes se k nám přidalo několik nově padlých! Už to by byl důvod k oslavě, ale máme pro vás ještě překvapení. Díky kapitánce valkýr Gunille dneska poprvé nejen uslyšíme o úctyhodných činech nováčků, ale taky je uvidíme!“

Sam vedle mě přiškrceně zachrčela. „Ne,“ zahučela. „Ne, ne, ne…“

„Nechť představení mrtvých započne!“ zahřímal Helgi.

Deset tisíc válečníků se obrátilo a zadívalo se napjatě ke mně.

14

Čtyři miliony kanálů, a stejně dávají jen Pohled valkýry

Hurá, měl jsem jít na řadu jako poslední.

Ulevilo se mi, když představení začalo nováčkem na opačném konci stolu… Ovšem to jsem ještě neviděl, co ty ostatní dostalo do Valhaly.

Helgi zavolal: „Lars Ahlstrom!“

Zvedl se podsaditý blonďák spolu se svou valkýrou. Byl tak nervózní, že převrhl pohár a rozlil si kouzelnou medovinu do klína. Síní zašuměl smích.

Helgi se usmál. „Jak mnozí víte, kapitánka Gunilla posledních pár měsíců postupně uváděla do provozu nové zařízení. Vybavovala brnění svých valkýr kamerami, aby mohli všichni složit účty – a snad nás i pobavit!“

Válečníci zajásali a bušili poháry, v tom rámusu nebylo slyšet, jak Sam vedle mě zaklela.

Helgi zvedl číši. „Nyní vám představuji Pohled valkýry!“

Kolem kmene stromu se rozblikal kruh obřích holografických obrazovek vznášejících se ve vzduchu. Nahrávka byla trhaná, zřejmě pocházela z kamery na rameni nějaké valkýry. Ocitli jsme se vysoko ve vzduchu, kroužili nad scénou potápějícího se trajektu na šedém moři. Polovina záchranných člunů se klátila ve svých závěsech, cestující skákali přes palubu, někteří bez záchranných vest. Valkýra se přiblížila a nahrávka se zaostřila.

Po nakloněné palubě klopýtal Lars Ahlstrom s hasicím přístrojem v rukách. Dveře do nitra lodi blokoval velký kovový kontejner. Lars se ho pokoušel odsunout, ale nešlo to. Uvnitř byl uvězněn tucet lidí, zoufale bušili do oken.

Lars na ně křikl něco… švédsky? Norsky? Bylo ale jasné, co si myslí: USTUPTE!

Jakmile to udělali, praštil Lars hasičákem do okna. Na třetí pokus se vysypalo. Mráz nemráz, Lars si stáhl kabát a položil ho přes rozbité sklo.

Zůstal u okna, dokud se poslední cestující nedostali bezpečně ven. Rozběhli se k záchranným člunům. Lars znovu popadl hasicí přístroj a pustil se za nimi, ale v tu chvíli sebou loď prudce trhla. Praštil hlavou do zdi a sesunul se v bezvědomí na zem.

Jeho tělo začalo zářit. V záběru se objevila natahující se ruka valkýry. Z Larsova těla se vznesl mihotající se zlatý přízrak – asi duše, uhodl jsem. Zlatý Lars se chytil ruky valkýry a monitory ztemněly.

Válečníci v hodovní síni se rozjásali.

U hlavního stolu se páni Valhaly mezi sebou dohadovali. Byl jsem dost blízko a něco jsem slyšel. Jeden – lord Nelson? – pochyboval, jestli se hasicí přístroj dá považovat za zbraň.

Naklonil jsem se k Sam. „Záleží na tom?“

Cupovala kus chleba na menší a menší kousky. „Aby se bojovník dostal do Valhaly, musí padnout v bitvě se zbraní v ruce. To je jediný způsob.“

„Takže,“ zašeptal jsem, „do Valhaly může každý, kdo prostě popadne meč a umře?“

Odfrkla si. „Jistěže ne. Nemůžeme připustit, aby se lidi sápali po zbraních a schválně umírali. Na sebevraždě není nic hrdinského. Ta oběť, ta statečnost nesmí být plánovaná – pravé hrdinství je reakce na krizi. Musí to vyjít ze srdce, bez pomyšlení na odměnu.“

„No… a co když páni rozhodnou, že sem nováček nepatří? Vrátí se zpátky mezi živé?“ Snažil jsem se, aby v tom nebyla slyšet moc velká naděje.

Sam se vyhýbala mému pohledu. „Když jsi jednou tady, nedá se to zvrátit. Můžeš dostat přidělenou nejhorší práci. Možná si nezískáš respekt. Ale zůstáváš ve Valhale. Pokud páni zhodnotí smrt jako nehodnou… odnese si to valkýra.“

„Aha.“ Najednou jsem chápal, proč jsou všechny valkýry u stolu tak napjaté.

Páni mezi sebou hlasovali. Jednomyslně se shodli, že hasicí přístroj se dá počítat za zbraň a že se Larsova smrt může brát jako smrt v boji.

„Je snad větší nepřítel než moře?“ poznamenal Helgi. „Shledáváme Larse Ahlstroma hodného Valhaly!“

Další potlesk. Lars úlevou málem omdlel. Jeho valkýra ho podpírala, usmívala se a mávala davu.

Když hluk utichl, Helgi pokračoval. „Larsi Ahlstrome, znáš své rodiče?“

„Já –“ Nováčkovi selhal hlas. „Otce jsem nikdy nepoznal.“

Helgi přikývl. „To není nic neobvyklého. Obrátíme se k moudrosti run, pokud si nepřeje zasáhnout Všeotec.“

Všichni se obrátili k prázdnému trůnu. Havrani si čechrali pírka a skřehotali. Trůn zůstával prázdný.

Helgi nevypadal překvapeně, jen zklamaně svěsil ramena. Ukázal k ohništi. Z chumlu obsluhy a kuchařů se vyštrachala žena v zeleném hábitu s kapucí. Tvář měla schovanou ve stínu kápě, ale podle nahrbené postavy a zkroucených rukou musela být hodně stará.

Zašeptal jsem Sam: „Co je to za ježibabu?“

„Vala. Věštkyně. Umí kouzlit, číst budoucnost a… tak podobně.“

Vala se přiblížila k našemu stolu. Zastavila se před Larsem Ahlstromem a ze záhybů roucha vylovila koženou mošnu. Vytáhla z ní hrst kamenů s runami, stejných jako ty v pracovně strýčka Randolpha.

„Co ty runy?“ zašeptal jsem k Sam. „Na co jsou?“

„Je to stará vikingská abeceda,“ vysvětlovala, „ale každé písmeno taky znamená něco mocného – boha, druh magie, přírodní sílu. Jsou jako genetický kód vesmíru. Vala je umí číst a vidí v nich osud. Největší čarodějové jako třeba Ódin kameny nepotřebují. Umí s realitou manipulovat jenom tím, že vysloví název runy.“

Zapsal jsem si za uši, abych se Ódinovi vyhýbal. Nepotřeboval jsem se svou budoucností ještě víc manipulovat.

Vala před naším stolem si něco zamumlala pod vousy. Rozhodila kameny kolem sebe. Přistály na špinavé zemi – některé lícem nahoru, některé dolů. Všeobecnou pozornost přitáhla zvlášť jedna. Holografické monitory promítly její obraz všem v síni.

Ta značka mi nic neříkala, ale stovky válečníků nadšeně vykřikly.

„Thor!“ volali. Pak začali skandovat: „THOR, THOR, THOR!“

Sam zahučela: „Další Thorovo dítě nám byl čert dlužen.“

„Proč? Co je na nich špatného?“

„Nic. Jsou prima. Třeba tamhle Gunilla… to je Thorova dcera.“

„Aha.“

Kapitánka valkýr se usmívala, což bylo ještě děsivější, než když se mračila.

Když skandování přestalo, zvedla vala scvrklé paže. „Larsi, synu Thorův, raduj se! Runy říkají, že v ragnaröku budeš bojovat statečně. A zítra při svém prvním boji prokážeš chrabrost a přijdeš o hlavu!“

Publikum zajásalo a rozesmálo se. Lars najednou hrozně zbledl. To bojovníky pobavilo ještě víc, jako by useknutí hlavy byl rituál šikanování nováčků, něco jako spodky přetáhnuté přes hlavu. Vala si posbírala runy, zmizela a valkýra Larse zas usadila.

Ceremoniál pokračoval. Další na řadě byla dívka jménem Dede. Zachránila skupinu dětí z vesnické školy, které se pokusili unést vojáci nějakého diktátora. Flirtovala s jedním, až ji nechal podržet svou pušku, a tu pak obrátila proti jeho mužům. Přišla o život, ale díky tomu obětavému činu stihly děti utéct. Nahrávka byla dost dramatická. Vikingům se moc líbila a Dede si vysloužila potlesk vestoje.

Vala přečetla runy. Potvrdila, že rodiče Dede byli obyčejní smrtelníci, ale nikomu to nevadilo. V budoucnosti prý bude chrabře bojovat v ragnaröku. Příští týden přijde v boji několikrát o ruce. Do sta let se propracuje ke stolu pánů.

„Óóóóóó!“ zahučel dav uznale.

Další čtyři nováčci zapůsobili podobně. Všichni někoho zachránili, statečně obětovali životy. Dva byli smrtelníci, jeden syn Ódina, což vyvolalo mírný rozruch.

Sam se ke mně naklonila. „Jak jsem říkala, Ódina už jsme tu nějakou dobu neviděli. Vítáme každou známku, že se pořád pohybuje mezi smrtelníky.“

Poslední nováček byla dcera Heimdalla. Netušil jsem, kdo to je, ale na vikingy to zřejmě udělalo dojem.

Ze všech informací mi šla hlava kolem. Všechny smysly jsem měl jako v ohni po té medovině. Ani jsem si neuvědomil, že jsme se dostali na konec stolu, dokud Helgi nevyslovil moje jméno.

„Magnusi Chasi!“ zahřímal. „Povstaň a ohrom nás svou odvahou!“

15

Mé trapné zavirované video

Moje odvaha neohromila nikoho.

Nahrávka běžela a já se kroutil na židli. Einherjové sledovali monitory v naprostém mlčení. Pak se rozeznělo mumlání a remcání přerušované výbuchy nevěřícného smíchu.

Pohled valkýry ukazoval jenom části toho, co se stalo. Viděl jsem sám sebe na mostě tváří v tvář Surtovi, který povolal planoucí tornádo. Kamera najela na mě, jak mu vyhrožuju rezavým kusem kovu. Pak se na scéně objevili Hearth a Blitz. Blitz praštil obra cedulí s káčátky. Hearthův pisklavý hrací šíp mě zasáhl do zadku. Surt mě praštil. Surt mě nakopl do žeber. Začal jsem zvracet a kroutit se v bolestech.

Video přeskočilo k tomu, jak couvám k zábradlí mostu. Surt odpálil asfaltovou kouli. Ohnal jsem se po ní mečem a minul. Tisíce bojovníků v hodovní síni vyjeklo „Au!“, když mě zasáhla do břicha. Surt zaútočil, přepadli jsme přes zábradlí a přitom zápasili.

Těsně předtím, než jsme dopadli do řeky, se nahrávka zastavila a přiblížila se. Surtovi trčel meč z břicha, ale já ho nedržel. Svíral jsem Surtův mohutný krk.

Síní se šířilo nespokojené bručení.

„Ne,“ ohradil jsem se. „Ne, tak to nebylo. Někdo to upravil. Je to jako ty nepovedený záběry, co jdou po titulcích.“

Sam nasadila kamennou tvář. Kapitánka Gunilla u vládcovského stolu se ušklíbla. Její kamera, její úprava, uvědomil jsem si.

Kdovíproč chtěla Gunilla Sam znemožnit tím, že ze mě udělá idiota… Musím uznat, že s tím neměla moc práce.

Helgi odložil pohár. „Samirah al-Abbásová… vysvětli to.“

Sam se zatahala za šátek. Měl jsem pocit, že by si ho nejradši přetáhla před hlavu a doufala, že síň zmizí. Ne že bych se jí divil.

„Magnus Chase zemřel statečně,“ prohlásila. „Postavil se sám Surtovi.“

Další stísněné mumlání.

Zvedl se jeden z pánů. „Tvrdíš, že to byl Surt. Ohnivý jotun to jistě byl, ale chceš tvrdit, že to byl sám pán Múspellheimu –“

„Já vím, co jsem viděla, Eriku Krvavá sekero. Tento člověk –,“ Sam na mě ukázala, jako bych byl nějaký vzácný exemplář, „– tam na mostě zachránil spoustu životů. Nahrávka neukazuje, jak to bylo celé. Magnus Chase se zachoval jako hrdina. Zaslouží si být mezi padlými.“

Vstal další pán. „Nezemřel s mečem v ruce.“

„Lorde Ottare,“ oslovila ho Sam napjatě, „už dřív jste takovou drobnost přehlédli. Ať už Magnus ve chvíli smrti svíral meč, nebo ne, zemřel statečně v boji. To je podstata Ódinova zákona.“

Lord Ottar si odfrkl. „Děkuji ti, Samirah al-Abbásová, dcero Lokiho, žes nám vyložila podstatu Ódinova zákona.“

Teplota v síni stoupla asi tak o třicet stupňů. Sam sjela ruka k sekeře. Zřejmě nikdo kromě mě neviděl, jak jí cukají prsty.

Loki… Tohle jméno jsem znal – velký zloduch severské mytologie, narozený z obrů. Byl arcinepřítelem bohů. Pokud je Sam jeho dcera, co dělá tady? Jak se stala valkýrou?

Náhodou jsem se střetl s pohledem Gunilly. Kapitánce se tohle drama vyloženě zamlouvalo. Bylo vidět, že má co dělat, aby se neculila. Pokud je Thorova dcera, asi to vysvětluje, proč nesnáší Sam. Ve starých bájích si Thor a Loki šli vždycky navzájem po krku.

Páni se mezi sebou dohadovali.

Nakonec promluvil manažer Helgi. „Samirah, ve smrti toho chlapce neshledáváme žádné hrdinství. Vidíme trpaslíka a elfa s dětskými zbraněmi –“

„Trpaslíka a elfa?“ žasl jsem, ale Helgi si mě nevšímal.

„– vidíme ohnivého jotuna, který spadl z mostu a chlapce vzal s sebou. Je neobvyklé, že syn Múspellu přešel do Midgardu, ale i to se už stalo.“

„Krucinál,“ zamumlal jeden lord s huňatými kotletami. „To jste teda měli vidět, toho starýho ohniváče, se kterým se popasoval Santa Anna u Alama. Řeknu vám –“

„Ano, děkujeme ti, lorde Crockette.“ Helgi si odkašlal. „Jak jsem říkal, vidíme velice málo důkazů, že by byl Magnus Chase hoden Valhaly.“

„Mí páni,“ pronesla Sam pomalu a pečlivě, jako by mluvila k dětem, „to video není přesné.“

Helgi se zasmál. „Tvrdíš, že nemáme věřit vlastním očím?“

„Chci, abyste si tu historku vyslechli z mého pohledu. Odjakživa bylo tradicí vyprávět o skutcích hrdinů.“

Gunilla vstala. „Promiňte, mí páni, ale Samirah má pravdu. Snad bychom měli nechat dceru Lokiho vyprávět.“

Dav se rozbučel a rozsyčel. Někdo zavolal: „Ne! Ne!“

Helgi si zjednal ticho. „Gunillo, děláš čest svému sesterstvu, že bráníš kolegyni valkýru, ale Loki byl vždycky mistrem hladkých, medových slovíček. Osobně bych radši věřil tomu, co vidím, než to slyšel překrouceno nějakým mazaným vysvětlováním.“

Válečníci se roztleskali.

Gunilla pokrčila rameny, jako že: No co, zkusila jsem to! a zabořila se zpátky do křesla.

„Magnusi Chasi!“ zavolal Helgi. „Znáš své rodiče?“

Napočítal jsem do pěti. Chtělo se mi zavolat Ne, ale tvůj táta byl na beton dement!

„Svého otce neznám,“ přiznal jsem. „Ale víte, to video –“

„Možná v sobě máš potenciál, který nevidíme,“ přerušil mě Helgi. „Možná jsi syn Ódina nebo Thora nebo nějakého jiného ctěného boha války a tvá přítomnost nám přinese čest. Vyhledáme moudrost run, pokud nezasáhne Všeotec!“

Podíval se k trůnu, ale ten zůstal prázdný. Havrani mě sledovali temnýma hladovýma očima.

„Dobrá,“ pokračoval Helgi. „Přiveďte valu a –“

Mezi kořeny stromu, kde vodopád dopadal do tmavého jezírka, praskla obrovská bublina. LUP! Na hladině vody stály tři ženy zahalené v bílém.

Až na praskání ohně a zvuk vodopádu zavládlo v síni ticho. Tisíce válečníků, ztuhlé v úžasu, hleděly, jak ty tři bílé ženy kloužou po podlaze a míří ke mně.

„Sam?“ zašeptal jsem. „Sam, co se to děje?“

Ruka se jí svezla z topůrka sekery.

„Norny,“ hlesla. „Samy norny přišly přečíst tvůj osud.“

16

Norny. Proč zrovna norny?

Fakt bych uvítal, kdyby mě někdo varoval, že umřu. Hele, kámo, zítra spadneš z mostu a staneš se nemrtvým vikingem, tak si fofrem něco načti o Valhale.

Připadal jsem si těžce nepřipravený.

Vzpomínal jsem si, že jsem o nornách něco slyšel, o ženách, které řídí osudy smrtelníků. Ale nevěděl jsem, jak se jmenují, o co jim jde ani jak se má člověk chovat, když je potká. Mám se uklonit? Nabídnout jim dary? S jekotem utéct?

Sam vedle mě zahučela: „To je zlé. Norny se ukážou jenom v extrémních případech.“

Nechtěl jsem být extrémní případ. Chtěl jsem být snadný případ: Nazdar, dobrá práce. Jsi hrdina. Dej si sušenku.

Nebo ještě líp: A jéje. Stala se veliká chyba. Můžeš se zas vrátit do normálního života.

Ne že by můj normální život byl tak skvělý, ale rozhodně lepší než být ohodnocen jako nedostatečný dvanácti vousáči jménem Erik.

Jak se norny blížily, uvědomoval jsem si, jak jsou velké – skoro tři metry. Obličeje pod kápěmi měly krásné, ale divné, celé bílé, dokonce i s očima. Táhla se za nimi mlha jako nevěstina vlečka. Zastavily se šest metrů před mým stolem a zvedly dlaně nahoru. Kůži měly jako uplácaný sníh.

Magnusi Chasi. Netušil jsem, která z nich promluvila. Měkký hlas bez těla se odrážel síní, vpíjel se mi do hlavy, dělal mi z lebky ledničku. Zvěstovateli Vlka.

Dav se stísněně zavrtěl. Slovo zvěstovatel už jsem někde viděl, možná v nějakém fantasy románu, ale nevěděl jsem, co to přesně obnáší. Nelíbilo se mi, jak zní. A slovo vlk se mi zamlouvalo ještě mnohem míň.

Už jsem se skoro rozhodl, že nejmoudřejší řešení bude to ječení a útěk. Ale pak se v rukou prostřední norny objevila mlha a zhmotnila se do půltuctu runových kamenů. Vyhodila je do vzduchu. Vznášely se nad ní a z každého se stal světélkující bílý symbol, velký jako billboard.

Runy jsem číst neuměl, ale tu uprostřed jsem poznal. Byl to stejný symbol jako ten, který jsem sebral z váčku v pracovně strýce Randolpha:

Fehu, oznámil chladný hlas. Runa Freye.

Tisíce válečníků si poposedlo a nervózně zařinčelo brněním.

Frey… Kdo je Frey? Jako by mi zamrzl mozek. Myšlenky se mi vlekly.

Norny promluvily společně, tři přízračné hlavy zadeklamovaly jako jedna, až se otřásaly listy na obřím stromě:

Špatně vybrán, špatně zabit,

Valhalou se nedá lapit.

Než slunce zamíří na východ, uplyne devět dní,

Meč léta pak pouta na nohou netvora uvolní.

Zářící runy se rozplynuly. Trojice noren se mi uklonila. Rozplynuly se do mlhy a zmizely.

Podíval jsem se na Sam. „Jak často se tohle stává?“

Vypadala, jako by dostala mezi oči některým Gunilliným kladívkem. „Ne. Vybrat tě nemohla být chyba. Bylo mi řečeno… slíbeno –“

„Někdo ti řekl, abys mě sebrala?“

Místo aby odpověděla, něco si pro sebe mumlala – jako by procházela výpočty rakety, která se vychýlila z kurzu.

U hlavního stolu se páni radili. Einherjové z celé síně si mě prohlíželi. Žaludek se mi skládal jako origami.

Nakonec se ke mně otočil Helgi. „Magnusi Chasi, syne Freyův, tvůj osud je znepokojivý. Páni Valhaly si to musí ještě promyslet. Prozatím buď vítán jako náš druh. Jsi teď jeden z einherjů. To se nedá zvrátit, i kdyby to byl omyl.“

Zamračil se na Sam. „Samirah al-Abbásová, samy norny prohlásily tvůj soud za chybný. Můžeš se nějak obhájit?“

Sam vykulila oči, jako by jí zrovna něco došlo. „Syn Freyův…“ Zoufale se rozhlédla po síni. „Nechápete to, einherjové? Toto je syn Freyův! Tam na mostě byl sám Surt! A to znamená, že ten meč…“ Obrátila se ke stolu lordů. „Gunillo, musíš vědět, co to znamená. Musíme ten meč najít! Výprava, okamžitě –“

Helgi uhodil pěstí do stolu. „Dost! Samirah, dopustila ses vážné chyby. Nepřísluší ti radit nám, co máme dělat. A rozhodně ne žádat o výpravu!“

„Já jsem chybu neudělala,“ hájila se Sam. „Udělala jsem, co jsem měla nařízeno! Já –“

„Nařízeno?“ Helgi přimhouřil oči. „Nařízeno kým?“

Sam zavřela pusu. Vypadala, jako by z ní někdo vypustil vzduch.

Helgi zachmuřeně pokýval hlavou. „Aha. Kapitánko Gunillo, než oznámím rozsudek pánů nad touto valkýrou, přeješ si promluvit?“

Gunilla se zavrtěla. Lesk jí z očí zmizel. Vypadala jako někdo, kdo stál frontu na kolotoč s koníky a omylem se ocitl na horské dráze.

„Já –“ Zavrtěla hlavou. „Ne, můj pane. Já-já nemám co dodat.“

„Dobrá,“ přikývl Helgi. „Samirah al-Abbásová, pro tvůj chybný odhad v případě tohoto einherje Magnuse Chase a pro předchozí chyby tě páni vylučují ze sesterstva valkýr. Od nynějška přicházíš o své schopnosti a privilegia. Vrať se do Midgardu v hanbě!“

Sam mě chňapla za paži. „Magnusi, poslouchej mě. Musíš najít meč. Musíš je zastavit –“

Jako by bleskl foťák: výbuch světla a Sam byla pryč. Jen nedojedené jídlo a drobky chleba kolem jejího místa svědčily o tom, že existovala.

„Tím se uzavírá naše hodování,“ oznámil Helgi. „Všichni se setkáme zítra na bitevním poli! Vyspěte se dobře a sněte o velkolepé smrti!“

17

O ty bicepsy jsem se neprosil

Moc jsem toho nenaspal. A rozhodně se mi nezdálo o velkolepé smrti. Prostě se to stalo a já se dostal do posmrtného života.

Zatímco jsem byl na večeři, pohovku mi dali zpátky na místo a spravili. Sedl jsem si na ni a listoval starou dětskou knihou o severské mytologii, ale o Freyovi toho tam moc nebylo. Na malém obrázku pobíhal světlovlasý chlapík v tunice v lesích se světlovlasou ženou po boku a se dvěma kočkami, které si jim hrály u nohou.

Frey byl bůh jara a léta! uváděl popisek. Byl to bůh bohatství, hojnosti a plodnosti. Jeho dvojče Freya, bohyně lásky, byla rozkošná! Měla kočky!

Odhodil jsem knihu. Paráda. Můj táta byl déčkový bůh skotačící po lesích. Nejspíš vypadl ze soutěže Když hvězdy Ásgardu tančí.

Myslíte si, že mě to zničilo? Kdepak. Možná tomu neuvěříte, ale kdo byl táta, pro mě nikdy nic neznamenalo. Nepřipadal jsem si neúplný – jako že by můj život dával smysl jenom tehdy, kdybych ho znal. Věděl jsem, kdo jsem. Syn Natalie Chaseové. A jestli život dává smysl… viděl jsem dost divných věcí na to, abych tomu nevěřil.

Ale stejně jsem měl dlouhý seznam toho, čemu jsem nerozuměl. Předně: jak může mít bezdomovec za tátu boha hojnosti a bohatství? Tomu říkám absurdita.

A dál, proč by si na mě zasedl velký zlý křivák jako Surt? Jestli je pánem Múspellheimu, králem rožnění, neměl by si vybírat zajímavější hrdiny, třeba děti Thora? O jejich tátovi se aspoň točí filmy. Frey neměl ani vlastní kočky, musel si je půjčovat od sestry.

A ten Meč léta… pokud to byl ten, co jsem vytáhl z řeky Charles, jak tam skončil? A proč na tom tak záleží? Strýc Randolph po něm pátral roky. Sam mě svými posledními slovy zapřísahala, abych ho našel. Pokud patřil mému otci a můj otec je nesmrtelný bůh, proč dopustil, aby se tisíc let válel na dně řeky?

Zíral jsem na prázdný krb. V hlavě mi pořád zněla slova noren, i když bych na ně nejradši zapomněl.

Zvěstovateli Vlka. Už jsem si vzpomínal, co je to zvěstovatel: něco, co ohlašuje nástup mocné síly, jako když dveřník ohlašuje prezidenta nebo rudé nebe hurikán. Nechtěl jsem zvěstovat příchod vlka. Vlků jsem měl plné zuby na celý posmrtný život. Chtěl jsem být zvěstovatel zmrzliny nebo falafelu.

Špatně vybrán, špatně zabit.

Trochu s křížkem po funuse, tohle teď oznamovat. Jednou mě vzali do party einherjů. Moje jméno stojí na dveřích. Mám klíč k minibaru.

Valhalou se nedá lapit.

Tohle se mi zamlouvalo trochu víc. Možná to znamená, že odsud přece jenom vypadnu. Anebo taky že mě banda Eriků vypaří v záblesku světla nebo mě dá sežrat té kouzelné koze.

Než slunce zamíří na východ, uplyne devět dní,

Meč léta pak pouta na nohou netvora uvolní.

Tohle mi dělalo starosti nejvíc. Co jsem se naposled díval, šlo slunce od východu k západu. A kdo je netvor? Tipoval bych vlka, vždycky to bývá smradlavý vlk. Pokud ten meč osvobodí vlka, ať si radši zůstane ztracený.

Vybavovala se mi nějaká vzpomínka… svázaný vlk. Hleděl jsem na dětskou knížku bájí a napůl se mi chtělo si ji zase vzít. Ale už jsem byl dost rozhozený.

Magnusi, poslouchej mě, řekla Sam. Musíš najít meč. Musíš je zastavit.

Ze Samirah al-Abbásové jsem měl divný pocit. Pořád jsem na ni byl namíchnutý, že mě sem přivedla, zvlášť když to byla chyba. Ale stejně jsem nechtěl, aby ji vykopli od valkýr proto, že ze mě nějaké zfalšované video udělalo pitomce. (No dobře, oprava: ještě většího pitomce, než jsem.)

Napadlo mě, že bych se měl vyspat. Unavený jsem nebyl, ale kdybych zůstal vzhůru, přehřál by se mi mozek.

Zkusil jsem postel. Moc měkká. Skončil jsem v atriu, roztažený v trávě, skrz větve stromu jsem hleděl do nebe.

Nakonec jsem přece jen usnul.

Probudil mě nějaký ostrý zvuk – prasknutí větvičky. Někdo zaklel.

Obloha nade mnou šedla jako před svítáním. Vzduchem se neslo pár listů. Větve se zahoupaly, jako by jimi prolezlo něco těžkého.

Ležel jsem nehybně, poslouchal a díval se. Nic. Že by se mi ten hlas jenom zdál?

Omámeně jsem se posadil.

Pode dveře mi z chodby proklouzl list papíru.

Možná mi vedení hotelu posílá účet a odhlašuje mě. Domotal jsem se ke dveřím.

Ruka se mi třásla, když jsem bral papír, ale účet to nebyl. Byl to rukou psaný vzkaz úhledným písmem:

Čau, sousede.

Přijď za námi do haly číslo 19 na snídani. Je to chodbou doleva. Vezmi si zbraně a brnění.

Týdžej.

Týdžej… Thomas Jefferson mladší, ten kluk přes chodbu.

Po tom včerejším fiasku jsem nevěděl, proč mě zve na snídani. Taky jsem nechápal, na co potřebuju zbraně a brnění. Možná se vikingské rohlíky brání.

Měl jsem sto chutí zabarikádovat dveře a schovat se v pokoji. Třeba mi všichni dají pokoj. A jednou, až všichni válečníci půjdou na bikram jógu na život a na smrt, povede se mi vyklouznout a najít východ do Bostonu.

Na druhé straně jsem chtěl odpovědi. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že jestli je tohle místo pro statečné mrtvé, měla by tu někde být i máma. Nebo že někdo ví, do kterého posmrtného života se dostala. Tenhle Týdžej aspoň vypadal přátelsky. Můžu to s ním chvilku zkusit, uvidíme, co mi řekne.

Odpotácel jsem se do koupelny.

Bál jsem se, že záchod bude nějaká vražedná vikingská mašina se sekerami a kuší spouštěnou splachovadlem, ale fungoval jako normální. Rozhodně nebyl o nic strašidelnější než veřejné záchodky v bostonském parku.

Koupelnová skříňka byla nacpaná mými oblíbenými toaletními potřebami… nebo aspoň těmi, které jsem používal, dokud jsem měl domov.

A sprcha… Zkoušel jsem si vzpomenout, kdy jsem si naposled dopřál dlouhou horkou sprchu. Jasně, dorazil jsem do Valhaly kouzelně očištěný, ale po tom bivaku v atriu jsem byl zralý na pořádné vydrhnutí.

Stáhl jsem ze sebe vrstvy triček a málem jsem vyjekl.

Co se mi to stalo s hrudí? Jak to vypadají moje paže? Co je to za divné napuchliny?

Obyčejně se v zrcadle neprohlížím. Nejsem člověk, se kterým bych se chtěl vídat. Ale teď jsem se podíval.

Vlasy jsem měl stejné, ne tak mastné a rozcuchané, pořád mi však visely k bradě jako špinavě blond záclona rozdělená nahoře pěšinkou.

Vypadáš jako Kurt Cobain, utahovala si ze mě vždycky máma. Toho jsem milovala, až na to, že umřel.

A víš co, mami? pomyslel jsem si. To už s ním teď mám taky společné!

Oči jsem měl šedé jako předtím – spíš jako sestřenice Annabeth než jako máma. Byla v nich utrápená děsivá prázdnota, ale to bylo normální. Ten výraz se k životu na ulici hodil.

Horní půlku těla jsem ale nepoznával. Od astmatického dětství jsem zůstal vychrtlý. I při všem tom trampování a táboření jsem měl propadlý hrudníček, trčící žebra a kůži tak bledou, že jsem si mohl prohlížet vlastní krevní řečiště.

Ale teď… ta divná naběhlá místa podezřele připomínala svaly.

Abyste mě dobře pochopili. Ne že bych se proměnil v Kapitána Ameriku. Pořád jsem byl hubený a bledý, ale paže se mi vyrýsovaly. Hruď už nevypadala, že se zbortí, když foukne větřík. Kůže byla hladší a ne tak průhledná. Všechny vyrážky, škrábance a štípance ze života na ulici zmizely. Dokonce i jizva na levé dlani, kam jsem se v deseti letech řízl loveckým nožem, byla pryč.

Vzpomněl jsem si, jak jsem si připadal silný, když jsem dorazil do Valhaly, jak jsem včera odhodil pohovku přes pokoj. Vlastně jsem o tom ani neuvažoval.

Jak to Hunding říkal Valhale… Povýšení?

Zaťal jsem pěst.

Nevím, co to do mě vjelo. Asi mi došlo, že už ani vlastní tělo není moje, byla to poslední kapka ke vzteku, strachu a nejistotě posledních čtyřiadvaceti hodin. Vytrhli mě z mého života, ohrozili, ponížili a pak násilím povýšili. Já se o to apartmá neprosil. Ani o bicepsy.

Praštil jsem do zdi.

Pěst mi prošla dlaždičkami, omítkou a prkny. Vytáhl jsem ruku ven. Zahýbal jsem prsty. Zlomené nevypadalo nic.

Prohlídl jsem si díru po pěsti, kterou jsem udělal nad věšákem na ručníky. „Jo,“ zavrčel jsem. „Údržbáři mě budou milovat.“

Sprcha mě uklidnila. Pak jsem se zabalil do nadýchaného županu s písmeny HV a šel do skříně hledat oblečení. Byly tam troje džínsy, tři zelená trička (všechna označená MAJETEK HOTELU VALHALA), prádlo, ponožky, pořádné běžecké boty a meč v pochvě. O žehlicí prkno se opíral kulatý zelený štít se zlatou runou Freye namalovanou uprostřed.

No tak jo. Začínalo mi být jasné, co si dneska obleču.

Deset minut jsem se snažil zjistit, jak si upevnit pouzdro s mečem k opasku. Jsem levák. Znamená to, že mám mít meč napravo? A liší se levoruční meče od pravoručních?

Zkusil jsem vytáhnout čepel a málem jsem si rozpáral kalhoty. Jak to vypadá, na bojišti budu perlit.

Cvičil jsem si máchání mečem. Byl jsem zvědavý, jestli začne hučet a povede mi ruku jako ten na mostě, když jsem čelil Surtovi. Ale ne. Tahle čepel vypadala na normální kus neozvučeného kovu bez automatického navádění. Povedlo se mi ji zastrčit do pochvy a zachovat si všechny prsty. Štít jsem si hodil na záda, jak je měli bojovníci včera u večeře. Pás se mi zaryl do krku, až jsem se málem pozvracel.

Znovu jsem se podíval do zrcadla.

„Pane,“ zabručel jsem, „vypadáte jako kolosální trapák.“

Můj odraz nic nenamítl.

Šel jsem najít snídani a zabít ji mečem.

18

Svádím nelítostný boj s vajíčky

„Tady je.“ Týdžej se zvedl a popadl mě za ruku. „Sedni si k nám. Večer jsi udělal docela dojem!“

Byl oblečený stejně jako včera, v modrém vlněném vojenském kabátci na zeleném hotelovém tričku, v džínsech a kožených botách.

Spolu s ním tam seděl poloviční trol Iks, zrzka Mallory Keenová a kluk, který byl asi Nedorost Gunderson a vypadal jako Robinson Crusoe na steroidech. Měl na sobě hazuku ze zvířecích kůží a potrhané kožené kalhoty. I na vikingské poměry měl vousy rozčepýřené a k tomu vyšperkované sýrovou omeletou.

Mí čtyři spolubydlící z patra mi udělali místo u stolu. Bylo to fajn.

Oproti hlavní hodovní síni vypadala jídelna číslo devatenáct mrňavá. Stál tam tucet stolů, většinou neobsazených. V jednom rohu praskal oheň v krbu před otlučenou pohovkou. Bufetový stůl u protější stěny se prohýbal pod všemi možnými jídly, jaká by si člověk představil (a také několika, jaká by mě v životě nenapadla).

Týdžej a spol. se usadili před velkým oknem s výhledem na ledové pole a vířící sníh. Nedávalo to smysl, protože v mém atriu kousek po chodbě bylo léto. Ale už jsem zjistil, že se tady v hotelu nemůžu ničemu divit.

„To je Niflheim,“ vysvětloval Týdžej, „říše ledu. Ten výjev se každý den mění, střídá se devět světů.“

„Devět světů…“ Hleděl jsem na míchaná vajíčka a uvažoval, ze které galaxie asi pocházejí. „O těch tu slyším pořád. Nechce se tomu věřit.“

Mallory Keenová si sfoukla moučkový cukr z koblihy. „Věř tomu, zelenáči. Já už byla v šesti.“

„Já v pěti.“ Nedorost se zašklebil a předvedl mi zbytek sýrové omelety mezi zuby. „Protože Midgard se nepočítá. To je svět lidí. Byl jsem v Álfheimu, Nidavelliru, Jotunheimu –“

„V Disney Worldu,“ řekl Iks.

Mallory si povzdechla. S těmi červenými vlasy a cukrem kolem pusy mi připomínala barevně převrácenou verzi Jokera. „Naposled ti opakuju, debile, Disney World do těch devíti nepatří.“

„A proč se teda jmenuje svět?“ Iks povýšeně pokýval hlavou, jako že vyhrál, a věnoval se zas jídlu. Vysával maso z krunýře velkého kraba.

Týdžej odsunul prázdný talíř. „Magnusi, nevím, jestli to pomůže, ale devět světů nejsou různé planety. Jsou spíš něco jako… jiné dimenze, různé vrstvy reality, všechny spojené Stromem světa.“

„Dík,“ zafuněl jsem. „Teď v tom mám hokej ještě víc.“

Zasmál se. „Jo, to asi jo.“

„Strom světa, to je ten v hodovní síni?“

„Ne,“ řekla Mallory. „Strom světa je mnohem větší. Dřív nebo později to poznáš.“

Znělo to hrozivě. Snažil jsem se soustředit na jídlo, ale nešlo to, když Iks vedle mě likvidoval slizovitého krabího mutanta.

Ukázal jsem na Týdžejův kabátec. „To je uniforma z občanské války?“

„Vojín z čtyřiapadesáté massachusettské, kamaráde. Jsem kluk z Bostonu, stejně jako ty. Jenom jsem se sem dostal o něco dřív.“

V duchu jsem počítal. „Tys umřel v bitvě před sto padesáti lety?“

Týdžej se rozzářil. „Útok na Fort Wagner, Jižní Karolína. Můj táta je Týr, bůh odvahy, práva a zkoušky bojem. Máma byla uprchlá otrokyně.“

Pokoušel jsem se nový pohled na svět nějak vstřebat: puberťák ze šedesátých let devatenáctého století, syn bývalé otrokyně a severského boha se mnou teď snídá v hotelu v nějaké jiné dimenzi.

Iks si krknul a vrátil mě zase na zem.

„U všech bohů Ásgardu!“ postěžovala si Mallory. „To je puch!“

„Promiň,“ zahučel Iks.

„Ty se vážně jmenuješ Iks?“ zeptal jsem se.

„Ne. Doopravdy se jmenuju –“ Poloviční trol řekl něco, co začínalo na K a pokračovalo asi půl minuty.

Nedorost si utřel ruce do košile z kožek. „Vidíš? To nikdo nevysloví. Tak mu říkáme Iks.“

„Iks,“ potvrdil Iks.

„Toho sem přitáhla taky Sam al-Abbásová,“ vysvětloval Týdžej. „Iks narazil na psí zápasy… takové ty nepovolené, kde to bylo, v Chicagu?“

„V Ší-ká-gou,“ potvrdil Iks.

„Viděl, co se děje, a hráblo mu. Začal to tam demolovat, mlátil sázkaře, pouštěl psy.“

„Psi by měli bojovat sami za sebe,“ řekl Iks. „Ne pro chtivé lidi. Měli by být divocí a volní. Neměli by se držet v kleci.“

Nechtěl jsem tomu kolohnátovi odporovat, ale nevěděl jsem, jestli se mi zamlouvá představa divokých psů bojujících sami za sebe. Dost to připomínalo vlky – zvířata, která se mi nechtělo zvěstovat.

„Zkrátka,“ řekl Týdžej, „stala se z toho pořádná bitva: Iks proti bandě zločinců se samopaly. Nakonec ho zabili, ale spoustu jich dostal a hodně psů osvobodil. To bylo kdy… před měsícem?“

Iks zafuněl a dál vycucával kraba.

Týdžej rozhodil rukama. „Samirah usoudila, že je hoden Valhaly, a přivedla ho. Pořádně to schytala.“

Mallory zafuněla. „Mírně řečeno. Trol ve Valhale. Komu by to mohlo vadit?“

„Poloviční trol,“ opravil ji Iks. „To je moje lepší půlka, Mallory Keenová.“

„Ona to tak nemyslela, Iksi,“ konejšil ho Týdžej. „Ale předsudky jsou mrcha. Když jsem sem roku 1863 přišel, taky mě neuvítali s otevřenou náručí.“

Mallory protočila panenky. „A pak sis je získal svou úchvatnou osobností. Já říkám, bando, že děláte patru devatenáct špatnou pověst. No, a teď jsme vyfasovali Magnuse.“

Nedorost se ke mně naklonil. „Nezlob se na ni. Je hodná, akorát musíš překousnout, že je taková osina v zadku.“

„Drž zobák, Nedoroste.“

Zasmál se. „Je nabručená, protože umřela, když se pokoušela zneškodnit bombu v autě obličejem.“

Mallory zrudly uši jako rajčata. „Já jsem ne – to nebylo – grr!“

„Magnusi, s tím včerejškem si nedělej hlavu,“ pokračoval Nedorost. „Za pár desítek let na to lidi zapomenou. Věř mi, já to znám. Umřel jsem za vikingské invaze do východní Anglie, bojoval jsem pod praporem Ivara Vychrtlého. Při ochraně svého pána jsem schytal do prsou dvacet šípů!“

„Au,“ uniklo mi.

Nedorost pokrčil rameny. „Jsem tady už… no, už to bude dvanáct set let.“

Zíral jsem na něj. Přes mohutnou postavu a vousy vypadal Nedorost tak nanejvýš na osmnáct. „Jak jsi to vydržel a nezbláznil se? A proč ti říkají Nedorost?“

Úsměv ho opustil. „No… když jsem se narodil, byl jsem tak velký a silný a škaredý, že máma řekla, že vypadám jako napůl vyrostlý a napůl vytesaný z kamene. A to jméno mi už zůstalo.“

„A škaredý jsi taky pořád,“ zabručela Mallory.

„A co se týká toho, jak se tady nezbláznit… Někteří to nezvládnou, Magnusi. Čekání na ragnarök je těžké. Trik je v tom, zaměstnat se. Dá se toho tady dělat hodně. Já jsem se třeba naučil tucet jazyků včetně angličtiny. Udělal jsem si doktorát z německé literatury a naučil jsem se plést.“

Týdžej přikývl. „Proto jsem tě taky pozval na snídani, Magnusi.“

„Abych se naučil plést?“

„Aby ses zaměstnal! Trávit moc času o samotě v pokoji může být nebezpečné. Když se izoluješ, začneš se vytrácet. Někteří ze starých…“ Odkašlal si. „To je fuk. Jsi tady! Prostě až do soudného dne vždycky ráno přijď a budeš v pohodě.“

Hleděl jsem z okna na vířící sníh. Myslel jsem na naléhání Sam, abych našel meč, na norny drmolící něco o tom, že se za devět dní stane nějaký malér. „Říkáte, že jste navštívili jiné světy. To znamená, že můžete opustit hotel.“

Skupina si vyměnila stísněné pohledy.

„Ano,“ potvrdil Nedorost. „Ale naším hlavním úkolem je čekat na ragnarök. Trénovat, trénovat, trénovat a čekat, čekat, čekat.“

„V Disney Worldu se na atrakce taky dlouho čeká,“ poznamenal Iks.

Ten poloviční trol měl ve tváři jenom dva výrazy: vlhký cement a suchý cement.

„Občas,“ vykládal Týdžej, „nás pošlou do devíti světů na výpravy.“

„Stopovat netvory,“ doplnila Mallory. „Zabít obry, co se vetřou do Midgardu. Zastavit čarodějnice a nemrtvé. A samozřejmě se vypořádat s neposlušnými –“

„Nemrtví? Neposlušní?“ opakoval jsem.

„Hlavní je,“ řekl Nedorost, „že Valhalu opouštíme jenom z rozkazu Ódina nebo pánů.“

„Ale hypoteticky,“ nadnesl jsem, „bych se mohl dostat zpátky na zem, do Midgardu, ať –“

„Hypoteticky ano,“ potvrdil Týdžej. „Koukej, já vím, že z těch noren musíš být mimo, ale nevíme, co to proroctví znamená. Dejme pánům čas, ať se rozhodnou, co dělat. Nemůžeme se splašit a vyvést nějakou pitomost.“

„Bohové chraňte,“ ušklíbla se Mallory. „My nikdy neděláme žádné pitomosti. Jako třeba tehdy pozdě v noci ta pizza u Santarpia. To se vlastně ani nestalo.“

„Drž zobák, ženská,“ zavrčel Nedorost.

„Ženská?“ Mallory sáhla po noži u opasku. „Bacha na pusu, ty přerostlý švédský křečku.“

„Počkat,“ zasáhl jsem. „Vy lidi víte, jak se vykrást z –“

Týdžej si hlasitě odkašlal. „Pardon, to jsem neslyšel. Jistě ses neptal na nic, co by bylo proti pravidlům. Magnusi, zaprvé: kdyby ses takhle brzy vrátil do Midgardu, jak to vysvětlíš svým známým? Všichni si myslí, že jsi mrtvý. Obyčejně, když už se vrátíme, počkáme, až umřou všichni, kdo nás znali. Je to tak lepší. Kromě toho to nějakou dobu trvá, někdy i roky, než se plně rozvinou tvé síly bojovníka.“

Zkoušel jsem si představit, že tu čekám roky. Neměl jsem moc přátel ani příbuzných, ke kterým bych se vracel. Přesto se mi nechtělo tady trčet celé věky, učit se jazyky a plést svetry. Po tom, co jsem viděl sestřenici Annabeth, se mi jaksi zachtělo se s ní dát zase dohromady, než umře. A jestli měla Samirah pravdu s tím, že máma není ve Valhale… chtěl jsem ji najít, ať je kde chce.

„Ale dá se dostat ven bez povolení, ne?“ nedal jsem se. „Třeba ne navěky, jenom na chvíli.“

Týdžej si stísněně poposedl. „Z Valhaly vedou dveře do všech světů. Hotel je tak postavený. Většina východů je hlídaná, ale… no, do Bostonu vede spousta cest, protože Boston je centrem Midgardu.“

Rozhlédl jsem se kolem stolu. Nikdo se nesmál. „Fakt?“

„Jasně,“ potvrdil Týdžej. „Leží přímo u kmene Stromu světa, s nejlepším přístupem do jiných světů. Proč myslíš, že se Bostonu říká Střed vesmíru?“

„Že je to zbožný přání?“

„Ne. Smrtelníci odjakživa věděli, že na tom místě něco je, i když netušili co. Vikingové hledali střed světa celé roky. Věděli, že vstup do Ásgardu leží na západě. To byl jeden důvod, proč pořád zkoumali Severní Ameriku. Když se setkali s domorodci –“

„Říkali jsme jim skraelingové,“ řekl Nedorost. „Divocí bojovníci. Měl jsem je rád.“

„– ti domorodci měli spoustu bájí o tom, jak silný je duchovní svět v této oblasti. Později, když se tu usídlili puritáni, no… Co ta vize Johna Winthropa o zářivém ‚Městě na kopci‘? To nebyla jenom metafora. Představoval si Ásgard, záblesk jiných světů. A čarodějnické procesy v Salemu? Hysterie způsobená kouzlem prosakujícím do Midgardu. Edgar Allan Poe se narodil v Bostonu. Není náhoda, že jeho nejznámější báseň je o havranovi, jednom z Ódinových posvátných zvířat.“

„To stačí.“ Mallory mi věnovala znechucený pohled. „Týdžej neví, kdy přestat, když mu dáš úplně jednoduchou otázku. Odpověď je ano, Magnusi. Dá se odejít, ať už s povolením, nebo bez něj.“

Iks rozlomil krabí klepeto. „Nebudeš nesmrtelný.“

„Ano,“ přikývl Týdžej. „To je druhý velký problém. Ve Valhale umřít nemůžeš – ne natrvalo. Budeš prostě pořád znovu ožívat. Patří to k výcviku.“

Vzpomněl jsem si na kluka, kterého probodli v hale a jehož pak odvlekli vlci. Hunding řekl, že do večeře bude v pořádku.

„Ale mimo Valhalu?“

„Tam venku v devíti světech,“ vysvětloval Týdžej, „patříš pořád mezi einherje. Jsi rychlejší, silnější a odolnější než každý normální smrtelník. Ale pokud tam umřeš, zůstaneš mrtvý. Tvá duše se může dostat do Helheimu. Nebo se prostě rozpustíš v prapůvodní prázdnotě – Ginnungagapu. Těžko říct. Za to riziko to nestojí.“

„Pokud…“ Nedorost si vylovil kousek vejce z vousů. „Pokud vážně nenašel Freyův meč a ty legendy nejsou pravda –“

„Magnus je tu první den,“ namítl Týdžej. „Nezačínejme s tímhle. Už tak je dost vyplašený.“

„Klidně mě vyplašte ještě víc,“ mávl jsem rukou. „Jaké legendy?“

Na chodbě zaduněl roh. Einherjové u ostatních stolů se začínali zvedat a sklízet talíře.

Nedorost si dychtivě zamnul ruce. „Mluvení musí počkat. Je čas na boj!“

„Na boj,“ souhlasil Iks.

Týdžej se ušklíbl. „Magnusi, asi bychom tě měli upozornit na zasvěcení prvního dne. Nenech se zaskočit, jestli –“

„Ale no tak, psst,“ okřikla ho Mallory. „Nezkaz mu překvapení!“ Věnovala mi úsměv vylepšený cukrem z koblih. „Už se nemůžu dočkat, až uvidím našeho nováčka roztrhaného na kusy!“

19

Neříkejte mi fazoláku. Myslím tím nikdy.

Řekl jsem svým novým přátelům, že jsem na trhání na kusy alergický. Jenom se zasmáli a hnali mě do bitevní arény. Proto si nerad dělám nové přátele.

Bojiště bylo tak obrovské, že mi mozek prostě nebral, co viděly oči.

Za starých dobrých dnů na ulici jsem v létě spával na střechách. Viděl jsem odtamtud celé panoráma Bostonu od parku Fenway po památník Bunker Hill. Bojiště Valhaly bylo větší. Nabízelo snad tři čtvereční míle zajímavých míst, kde umřít, všechna uvnitř hotelu, na čemsi jako vnitřní nádvoří.

Na všech čtyřech stranách se zvedaly stěny budovy – útesy z bílého mramoru s balkony se zlatým zábradlím, z některých visely prapory, některé byly ozdobené štíty, některé vybavené katapulty. Horní podlaží jako by se rozpouštělo v mlhavém žáru oblohy, čistě bílé jako fluorescenční světlo.

Uprostřed bojiště se tyčilo pár skalnatých kopců, tu a tam rostly shluky stromů. Po obvodu se táhly hlavně zvlněné pastviny a skrz ně se vinula řeka široká jako Charles. Na břehu bylo rozeseto několik vesnic, možná pro ty, kdo rádi bojovali v zástavbě.

Ze stovek dveří ve stěnách kolem bojiště se vyhrnuly prapory válečníků, jejich zbraně a pancíře se leskly v ostrém světle. Někteří einherjové měli kompletní brnění jako středověcí rytíři, jiní kroužkové košile, krátké kalhoty a těžké boty. Několik si jich vzalo maskáče a kalašnikovy. Jeden na sobě neměl nic než plavky. Natřel se modrou barvou a vyzbrojil se jenom baseballovou pálkou. Na prsa si napsal DO MĚ, KÁMO.

„Připadám si, že jsem podcenil oblečení,“ posteskl jsem si.

Iks zapraskal klouby. „Zbroj neznamená vítězství. Ani zbraně ne.“

To se lehko řekne někomu, kdo je větší než některé samostatné státy.

Nedorost Gunderson taky zvolil minimalistický přístup. Vzal si jen upnuté kalhoty a dvě od pohledu hrozivé sekery s dvojím ostřím. Kdyby stál vedle někoho jiného, vypadal by mohutný. Ale vedle Ikse působil jako batole… vousaté batole s valchou na břiše a sekerami.

Týdžej si připevnil na pušku bajonet. „Magnusi, jestli chceš víc než základní vybavení, musíš si ho ukořistit nebo směnit. Hotelové zbrojnice berou červené zlato nebo věci na výměnu.“

„Tak jsi přišel k té pušce?“

„Ne, s touhle zbraní jsem umřel. Málokdy z ní vystřelím. Kulky na einherje moc neúčinkují. Tamti lidi se samopaly, ti nadělají jenom randál a divadýlko. Jsou nejmíň nebezpeční na celém bojišti. Ale tady bajonet, to je kostní ocel, dar od mého táty. Kostní ocel funguje dobře.“

„Kostní ocel.“

„Jo. To uvidíš sám.“

Levačka už se mi potila. Štít mi připadal dost chatrný. „Takže proti komu to bojujeme?“

Nedorost mě poplácal po zádech. „Proti všem! Vikingové bojují v malých skupinkách, kamaráde. Jsme tví štítoví bratři.“

„A štítová sestra,“ dodala Mallory. „Ale někteří z nás jsou štítoví idioti.“

Nedorost ji ignoroval. „Drž se s námi, Magnusi, a… no, stejně ti to k ničemu nebude. Brzo tě zabijou. Ovšem stejně se drž s námi. Vplujeme do bitvy a povraždíme jich co nejvíc!“

„Tohle máš v plánu?“

Nedorost naklonil hlavu. „Proč bych měl mít plán?“

„No, někdy ho máme,“ řekl Týdžej. „Ve středu bývá obléhání. To je komplikovanější. A ve čtvrtek vypustí draky.“

Mallory vytáhla meč a zubatou dýku. „Dneska je volný boj. Úterky miluju.“

Z tisíce balkonů se rozezněly sirény. Einherjové vyrazili do boje.

Teprve toho rána jsem pořádně pochopil termín krvavá lázeň. V několika minutách jsme v krvi doslova klouzali.

Sotva jsme vešli na bojiště, už odněkud přilétla sekera a zabodla se mi do štítu. Čepel prošla dřevem přímo nad mou rukou.

Mallory zaječela a hodila nůž. Zabodl se útočníkovi do prsou. Se smíchem padl na kolena. „Dobrá trefa!“ A zhroutil se mrtvý k zemi.

Nedorost se brodil nepřáteli, jeho sekery vířily, usekávaly hlavy a končetiny, až vypadal, že hraje paintball jenom s rudými střelami. Byl to hnus. Děsivý hnus. A co na tom bylo nejhorší? Einherjové to brali jako hru. Zabíjeli s radostí. Umírali, jako by někdo skolil jejich avatar v Call of Duty. Tu hru jsem nikdy neměl rád.

„To je odporný,“ zabručel jeden a prohlížel si, jak mu z hrudi trčí čtyři šípy.

Další zaječel: „Zítra tě dostanu, Trixie!“ a svezl se na bok, probodnutý oštěpem.

Týdžej zpíval Glory, glory, aleluja a přitom bodal a odrážel rány bajonetem.

Iks se probíjel jednou skupinou za druhou. Ze zad mu už trčel tucet šípů jako dikobrazí ostny, ale zřejmě mu to nevadilo. Kdykoli dopadla jeho pěst, proměnil se trojrozměrný bojovník na dvourozměrného.

A co se mě týče, já se šinul ochromený hrůzou se zvednutým štítem, meč jsem vlekl za sebou. Řekli mi, že ta smrt není napořád, ale nechtělo se mi tomu věřit. Snažila se mě zamordovat banda bojovníků s ostrými, špičatými předměty. Nechtěl jsem se nechat zabít.

Podařilo se mi odvrátit ránu mečem. Štítem jsem odrazil kopí. Mohl jsem bodnout nějakou holku, která si nedala pozor, ale prostě jsem se k tomu nepřiměl.

To byla chyba. Její sekera se mi zakousla do stehna. Bolest mi vyjela až nahoru ke krku.

Mallory tu holku skolila. „Dělej, Chasi, jdem dál! Na bolest si za chvilku zvykneš.“

„Super.“ Ušklíbl jsem se. „Aspoň se mám na co těšit.“

Týdžej prosekl bajonetem obličejovou masku nějakého středověkého rytíře. „Obsadíme tamten kopec!“ Ukázal na nedaleký hřeben na kraji lesa.

„Proč?“ křikl jsem.

„Protože je to kopec!“

„Miluje obsazování kopců,“ zabručela Mallory. „To má z té občanské války.“

Táhli jsme bitvou a mířili k vyvýšenině. Stehno mě pořád bolelo, ale přestalo krvácet. To je tady normální?

Týdžej zvedl pušku. Křikl: „Útok!“ a v tu chvíli ho zezadu probodl oštěp.

„Týdžeji!“ vyjekl jsem.

Všiml si mě, stihl se slabě usmát a padl obličejem do bahna.

„Pro Frigginy rány!“ zaklela Mallory. „Pojď, zelenáči.“

Popadla mě pod paži a táhla mě. Nad hlavou mi prosvištěly další oštěpy.

„Tohle tu děláte každý den?“ chtěl jsem vědět.

„Ne. Jak jsem ti říkala – ve čtvrtek jsou draci.“

„Ale –“

„No tak, fazoláku, jde o to, zvyknout si na hrůzy bitvy. Myslíš, že tohle je zlý? Tak počkej, až budeme bojovat v ragnaröku.“

„Proč jsem fazolák já? Týdžej je taky z Bostonu. Proč není fazolák on?“

„Protože není tak otravný.“

Dostali jsme se na kraj lesa. Iks a Nedorost nám hlídali záda a zadržovali hordu, která nás pronásledovala. A nepřátelé teď byli horda. Všechny rozptýlené skupiny v dohledu přestaly bojovat mezi sebou a šly po nás. Někteří na mě ukazovali. Někteří křičeli moje jméno, a nebylo to přátelsky.

„Jo, všimli si tě.“ Mallory si povzdechla. „Když jsem řekla, že tě chci vidět na kusy, nemyslela jsem to tak, že chci být přitom hned vedle tebe.“

Skoro jsem se zeptal, proč po mně všichni jdou. Ale došlo mi to. Byl jsem nováček. Samozřejmě že se einherjové spiknou proti mně a dalším novým. Lars Ahlstrom už touhle dobou asi ztratil hlavu. A Dede tu možná někde pobíhá bez rukou. Mazáci nám to udělají co nejbolavější a nejstrašnější, aby viděli, jak si povedeme. Rozlítilo mě to.

Vyšplhali jsme na kopec a postupovali od stromu ke stromu. Nedorost se pustil do skupiny dvaceti maníků, kteří nás pronásledovali. Zničil je všechny. Skončil rozesmátý, se šíleným leskem v očích. Krvácel z tuctu ran. Z hrudi mu trčela dýka, přímo ze srdce.

„Jak to, že ještě není mrtvý?“ zjišťoval jsem.

„Je to berserk.“ Mallory se ohlédla se směsí opovržení, podráždění a možná i… obdivu? „Ten idiot se bude bít, dokud ho nerozsekají doslova na cucky.“

Něco mi docvaklo. Mallory má Nedorosta ráda. Neřeknete o někom tolikrát, že je idiot, pokud do něj nejste blázen. Být to jindy, dal bych jí to sežrat, ale zatímco nedávala pozor, ozvalo se vlhké plesk. Z krku jí trčel šíp.

Zamračila se na mě, jako by chtěla říct: Za to můžeš ty.

Zhroutila se. Klekl jsem si vedle ní a položil jí ruku na krk. Cítil jsem, jak z ní vyprchává život. Cítil jsem přeťatou tepnu, slábnoucí tlukot srdce, všechnu tu spoušť, kterou je třeba napravit. Prsty jako by se mi rozehřívaly. Mít tak víc času –

„Pozor!“ houkl Iks.

Zvedl jsem štít. Praštil do něj meč. Zatlačil jsem a srazil útočníka z kopce. Paže mě bolely, v hlavě mi tepalo, ale nějak jsem se zvedl.

Nedorost byl o pár desítek metrů dál, obklopený válečníky, všichni do něj sekali oštěpy, stříleli šípy. Nějak se mu dařilo bojovat dál, ale ani on už nemohl vydržet dlouho.

Iks vyrval jednomu bojovníkovi kalašnikova a praštil ho s ním do hlavy.

„Běž, Magnusi Fazoláku,“ pobídl mě poloviční trol. „Nes prapor devatenáctýho patra!“

„Fazolák se mi říkat nebude,“ zavrčel jsem. „To odmítám.“

Klopýtal jsem do kopce, až jsem se dostal na vršek. Opřel jsem se zády o mohutný dub, zatímco Iks drtil a práskal a mlátil vikingy do bezvědomí.

Do ramene mě zasáhl šíp a přišpendlil mě ke stromu. Z té bolesti jsem skoro omdlel, ale vyškubl jsem ho a osvobodil se. Krvácení okamžitě přestalo. Cítil jsem, jak se rána zavírá, jako by ji někdo zalil horkým voskem.

Mihl se nade mnou stín – něco velkého a tmavého se snášelo z nebe. Trvalo mi milisekundu, než mi došlo, že je to balvan, nejspíš vypálený z katapultu odněkud z balkonu. Za další milisekundu jsem pochopil, kde přistane.

Pozdě. Než jsem stačil vykřiknout a varovat Ikse, poloviční trol a tucet dalších einherjů zmizeli pod dvacetitunovým kusem vápence, který měl po straně nápis: S LÁSKOU VAŠE PATRO 63.

Stovka válečníků zůstala hledět na balvan, kolem něhož poletovaly listy a ulámané větvičky. Pak se všichni einherjové obrátili ke mně.

Do prsou mě trefil další šíp. Zaječel jsem, spíš vztekem než bolestí, a vytáhl ho.

„Páni,“ poznamenal jeden viking. „Ten se hojí fofrem.“

„Zkus oštěp,“ poradil mu jiný. „Zkus dva oštěpy.“

Mluvili, jako bych u toho nebyl – jako bych byl zvíře zahnané do kouta, se kterým můžou experimentovat.

Dvacet nebo třicet einherjů zvedlo zbraně. Bouchly ve mně saze. Houkl jsem a vyrazil ze sebe energii jako nárazová vlna z bomby. Tětivy luply. Meče vypadly majitelům z rukou. Oštěpy a střelné zbraně a sekery se rozletěly do lesa.

Tak rychle, jako to začalo, ten nával energie zase přestal. Stovka válečníků kolem mě zůstala beze zbraní.

V přední řadě stál ten modře pomalovaný kluk s baseballkou u nohou. Hleděl na mě v šoku. „Co to bylo?“

Válečník vedle něj měl pásku přes oko a pancíř z rudé kůže zdobený stříbrnými kudrlinkami. Opatrně se sehnul a sebral spadlou sekeru.

„Alf seidr,“ řekl. „Dobrá práce, synu Freye. Takový trik jsem neviděl stovky let. Ale kostní ocel je lepší.“

Oči mi sjely k sobě, když se mi sekera řítila k obličeji. A pak všechno zčernalo.

20

Vítej na Temné straně. Máme plněné sušenky.

Známý hlas řekl: „Zase mrtvý, co?“

Otevřel jsem oči. Stál jsem v pavilonu lemovaném šedými kamennými sloupy. Venku nebylo nic než prázdná obloha. Vzduch byl řídký. Po mramorové podlaze se hnal studený vítr, dmýchal oheň v krbu uprostřed a třepotal plameny v koších po obou stranách vysokého stupínku. Tři schody vedly k dvojitému trůnu – lenošce z bílého dřeva, vyřezávané složitými vzory zvířat, ptáků a větviček. Na sedadle vyloženém hermelínem se rozvaloval a ze stříbrného obalu pojídal sušenky ten člověk v triku Red Sox.

„Vítej u Hlidskjalfu.“ Zašklebil se, zjizvené rty vypadaly jako strany zipu. „Ódinova trůnu.“

„Ty nejsi Ódin,“ usoudil jsem chytře na základě vylučovací metody. „Jsi Loki.“

Red Sox se uchechtl. „Tvému bystrému intelektu nic neujde.“

„Tak předně, co tady děláme? A pak, proč se Ódinův trůn jmenuje, jako když si zauzluješ jazyk?“

„Je to jednoduché. Hlidskjalf. První písmeno musíš vyslovit, jako bys chrchlal.“

„Když o tom tak uvažuju, je mi to fuk.“

„To by nemělo. Tady to všechno začalo. Je to odpověď na tvou druhou otázku – proč jsme tady.“ Poplácal na sedadlo vedle sebe. „Pojď sem. Dej si sušenku.“

„Hm, díky, nechci.“

„Tvoje chyba.“ Ulomil si kus a hodil si ho do pusy. „Ten krém… nevím, co to má být za příchuť, ale je to šíleně dobré.“

Na krku mi pulzovala tepna, což bylo divné, protože jsem spal a navíc jsem byl asi i mrtvý.

Lokiho oči mě znervózňovaly. Zářily stejně pronikavě jako Saminy, ale Sam ty plameny potlačovala. Lokiho pohled těkal jako oheň v krbu, rozfoukaný větrem, hledající něco, co by mohl podpálit.

„Jednou si sem sedl Frey.“ Pohladil hermelín. „Znáš tu historku?“

„Ne, ale… nemůže tady sedět jenom Ódin?“

„No jistě. Vlastně Ódin a Frigg, král a královna. Sedí tu a vidí do všech devíti světů. Stačí se jenom soustředit a najdou všechno, co hledají. Ale když si sem sedne někdo jiný…“ Zamlaskal jazykem. „Kouzlo trůnu může znamenat hrozné prokletí. Já bych to rozhodně nikdy neriskoval, kdyby tohle nebyla vidina. Ale tvůj otec to udělal. Byl to jeho jediný případ vzpoury.“ Loki se znovu zakousl do sušenky s fialovou polevou. „Odjakživa jsem ho za to obdivoval.“

„A?“

„A místo aby uviděl, co hledal, uviděl to, po čem nejvíc toužil. Zničilo mu to život. Proto ztratil svůj meč. On –“ Loki sebou škubl. „Promiň.“

Obrátil hlavu a zkroutil obličej, jako by se chystal kýchnout. Pak ze sebe vyrazil bolestný řev. Když se ke mně zase obrátil, ze zjizvené tkáně na kořeni nosu se mu vinuly proužky dýmu.

„Promiň,“ řekl. „Občas mi jed stříkne do očí.“

„Jed.“ Vybavil se mi útržek pověsti. „Někoho jsi zabil. Bohové tě chytili a svázali. A bylo tam něco s jedem. Kde jsi teď ve skutečnosti?“

Věnoval mi pokroucený úšklebek. „Přesně tam, kde jsem vždycky. Bohové mě, hm, patřičně zkrotili. Ale na tom nezáleží. Stejně dovedu čas od času vysílat útržky své podstaty, jako to dělám teď, a mluvit se svými oblíbenými přáteli!“

„To, že nosíš tričko Red Sox, ještě neznamená, že jsme přátelé.“

„To ses mě dotkl!“ Oči mu zajiskřily. „Má dcera Samirah poznala, že v sobě něco máš. Můžeme si navzájem pomoct.“

„To tys jí nařídil, aby mě vzala do Valhaly?“

„Ale kdepak. Můj nápad to nebyl. O tebe, Magnusi Chasi, se zajímá mnoho různých stran. A některé nejsou tak okouzlující a vstřícné jako já.“

„A co být okouzlující a vstřícný k vlastní dceři? Vyhodili ji z Valhaly za to, že mě vybrala.“

Úsměv se rozplynul. „To jsou celí bohové. Mě taky vyhnali, a kolikrát jsem jim zachránil hřbety? A o Samirah se neboj. Ta je silná. Poradí si. Spíš se bojím o tebe.“

Pavilonem zavál studený vítr, tak silný, že mě o kousek postrčil po naleštěné kamenné podlaze.

Loki zmačkal obal od sušenek. „Brzo tě probudí. Než půjdeš, ještě jedna rada.“

„Asi nemůžu odmítnout.“

„Meč léta. Když tvůj otec usedl na tento trůn, zničilo ho to, co uviděl. Zbavil se toho meče. Připadl jeho sluhovi a poslu Skírnirovi.“

Na chvíli jsem se ocitl zpátky na Longfellowově mostě, meč mi hučel v ruce, jako by se pokoušel promluvit.

„O tom se zmiňoval strýc Randolph,“ vzpomněl jsem si. „Jeho potomek byl v tom vraku lodi.“

Loki naznačil bouřlivý potlesk. „A tam meč ležel tisíc let a čekal, až ho někdo vytáhne – někdo, kdo má právo ho držet v ruce.“

„Já.“

„No, ale nejsi jediný, kdo ho může použít. Víme, co se stane v ragnaröku. Norny nám vypověděly náš osud. Frey… chudák Frey, kvůli svému rozhodnutí zemře z rukou Surta. Pán ohnivých obrů ho zabodne jeho vlastním ztraceným mečem.“

Mezi oči mě zasáhla bolest, přímo tam, kde mě zabila sekera toho bojovníka. „Proto chce Surt ten meč. Chce být připravený na ragnarök.“

„A nejenom to. Použije ho, aby spustil řetězec událostí, které urychlí příchod soudného dne. Za osm dní, pokud ho nezastavíš, vypustí mého syna, Vlka.“

„Tvého syna…?“ Paže mi mizely. Pohled se mi zamlžoval. Do hlavy se mi valilo moc otázek najednou. „Počkej… nemáš taky bojovat v ragnaröku proti bohům?“

„Ano, ale to si vybrali bohové, ne já. S osudem je to tak, Magnusi: i když nemůžeme změnit celkový obraz, jsme schopni změnit drobnosti. Tak se osudu vzpíráme, tak se prosazujeme. Co si vybereš?“

Jeho obraz se zamihotal. Na okamžik jsem ho uviděl roztaženého na kamenné desce, zápěstí a kotníky svázané slizovitými pouty, tělo zkroucené bolestí. Pak jsem ho spatřil v nemocniční posteli, skláněla se nad ním doktorka, jemně mu pokládala ruku na čelo. Vypadala jako starší verze Sam – zpod červeného šátku jí vylézaly tmavé kudrnaté vlasy, ústa měla starostlivě napjatá.

Loki se objevil zase na trůně, smetal si drobky sušenek z trika. „Neřeknu ti, co máš dělat, Magnusi. To je ten rozdíl mezi mnou a ostatními bohy. Já se tě zeptám jenom na tohle: Až dostaneš možnost sednout si na Ódinův trůn – a ten den se blíží – budeš hledat to, po čem touží tvé srdce, s vědomím, že tě to může zničit stejně jako tvého otce? Přemýšlej o tom, synu Freyův. Možná si ještě promluvíme, pokud přežiješ příštích osm dní.“

Můj sen se změnil. Loki zmizel. Koše na oheň vybuchly, pokropily stupínek žhavými uhlíky a Ódinův trůn vzplál. Mraky se proměnily ve valící se vlny sopečného popela. Nad hořícím trůnem se v kouři zjevily dvě planoucí rudé oči.

TY. Surtův hlas mě zaplavil jako plamenomet. JENOM JSI MĚ ZDRŽEL. VYSLOUŽIL SIS BOLESTNĚJŠÍ A TRVALEJŠÍ SMRT.

Snažil jsem se něco říct. Žár mi vysál vzduch z plic. Rty mi popraskaly a zpuchýřovatěly.

Surt se zasmál. VLK SI MYSLÍ, ŽE JEŠTĚ POŘÁD MŮŽEŠ BÝT UŽITEČNÝ. JÁ NE. AŽ SE ZNOVU SETKÁME, SHOŘÍŠ, SYNU FREYŮV. TY A TVÍ KAMARÁDI SE STANETE MÝM TROUDEM. ZALOŽÍM POŽÁR, KTERÝ SPÁLÍ DEVĚT SVĚTŮ.

Kouř zhoustl. Nemohl jsem dýchat, nic jsem neviděl.

Prudce jsem otevřel oči. Napřímil jsem se a lapal po dechu. Byl jsem v posteli ve svém hotelovém pokoji. Surt nikde. Sáhl jsem si na tvář, ale spálená nebyla. Neměl jsem do ní zaseknutou žádnou sekeru. Všechny rány z bojiště zmizely.

A stejně mi celé tělo poplašeně hučelo. Bylo mi, jako bych usnul na kolejích a zrovna kolem profičel mezistátní expres.

Sen se už vytrácel. Snažil jsem se udržet si v paměti podrobnosti: Ódinův trůn, Loki a sušenky, můj syn Vlk, Surtův slib, že spálí devět světů. Snažit se v tom vyznat bolelo ještě víc než rána sekerou do hlavy.

Někdo zaklepal na dveře.

Napadlo mě, že to bude někdo ze spolubydlících z patra, vyskočil jsem z postele a hnal se otevřít. Rozrazil jsem dveře a ocitl se tváří v tvář valkýře Gunille. Teprve pak mi došlo, že jsem jenom ve slipech.

Obličej se jí zbarvil dočervena. Zaťala zuby. „Uf.“

„Kapitánko Gorilo,“ ušklíbl jsem se. „Jaká čest.“

Rychle se vzpamatovala a zírala na mě, jako by mě chtěla zmrazit pohledem. „Magnusi Chasi. No, hm – uzdravil ses neuvěřitelně rychle.“

Z jejího tónu jsem pochopil, že mě tu nečekala. Proč teda klepala?

„Já si to nenačasoval,“ pokrčil jsem rameny. „Bylo to rychle?“

„Hodně rychle.“ Podívala se za mě, možná něco hledala. „Máme pár hodin do oběda. Můžu tě třeba provést po hotelu, když tvoji valkýru vyloučili.“

„Myslíš, když jsi ji nechala vyloučit.“

Gunilla rozhodila rukama. „Já norny neřídím. Rozhodují o osudech nás všech.“

„To se hodí.“ Vzpomněl jsem si, co řekl Loki: Jsme schopni změnit drobnosti. Tak se vzpíráme osudu. „A co já? O mém osudu jsi rozhodla taky ty – nebo vlastně norny?“

Gunilla se zamračila. Stála ztuhle a stísněně. Něco ji žralo, možná dokonce děsilo.

„Páni se teď radí o tvé situaci.“ Odpojila si od pasu klíč. „Pojď se mnou na obchůzku. Promluvíme si. Když tě líp pochopím, třeba se za tebe u nich přimluvím. Pokud to samozřejmě nechceš zkusit bez mé pomoci. Možná se ti poštěstí. Třeba tě nechají pár set let dělat pikolíka. Nebo umývat nádobí v kuchyni.“

To poslední, co jsem chtěl, bylo otravovat se s Gunillou. Na druhé straně, exkurze po hotelu by mi mohla ukázat zajímavé věci – třeba východy. A po tom snu se mi nechtělo být o samotě.

Kromě toho jsem si dovedl představit, kolik špinavých talířů je třeba umýt po třech směnách večeře v hodovní síni.

„Jdu s tebou,“ řekl jsem. „Ale asi bych se na to měl oblíct.“

21

Gunilla to schytá plamenometem a není to žádná psina. No, vlastně to trochu psina je.

Zjistil jsem v první řadě to, že Valhala potřebuje GPS. Dokonce i Gunilla se zamotala v nekonečných chodbách, hodovních síních, zahradách a halách.

Jeli jsme služebním výtahem a Gunilla oznámila: „A tady jsou jídelny.“

Dveře se otevřely a oba nás pohltila plamenná zeď.

Srdce mi vyskočilo do krku. Myslel jsem si, že mě našel Surt. Gunilla zaječela a couvla. Třískal jsem do ovládání, dokud se dveře zase nezavřely. Pak jsem dělal, co jsem mohl, abych uhasil lem jejích šatů.

„Jsi v pořádku?“ Pořád se o mě pokoušel infarkt. Gunilla měla ruce plné skvrn doutnající rudé kůže.

„To se zahojí,“ odbyla to. „Ale moje hrdost asi ne. To – to byl Múspellheim, ne jídelny.“

Napadlo mě, jestli se na tom nějak podepsal Surt, nebo jestli se výtahy ve Valhale často otvírají do ohnivého světa. Nevěděl jsem, co z toho mě znervózňuje víc.

Napětí v Gunillině hlase mi prozradilo, jak moc ji to bolí. Vzpomněl jsem si, jak jsem stál nad Mallory Keenovou, když padla v bitvě. Jak jsem vycítil újmu a že bych to mohl napravit, kdybych měl čas.

Klekl jsem si k valkýře. „Můžu?“

„Co to –“

Sáhl jsem jí na předloktí.

Z prstů se mi začalo kouřit, vytahovaly jí žár z kůže. Červeň vybledla. Spáleniny zmizely. Zahojila se dokonce i sežehnutá špička nosu.

Gunilla na mě zírala, jako by mi vyrazily rohy. „Jak jsi to…? A tebe to nepopálilo. Jak to?“

„Nevím.“ Hlava se mi točila vyčerpáním. „Štěstí? Zdravý způsob života?“

Pokusil jsem se vstát, a hned jsem se zhroutil.

„Pozor, synu Freyův.“ Gunilla mě popadla za paži.

Dveře výtahu se zase otevřely. Tentokrát jsme byli vážně v jídelně. Donesla se k nám vůně kuřete na citronu a pizzy.

„Pojďme dál,“ zavelela Gunilla. „Pročistíš si hlavu.“

Vysloužili jsme si pár divných pohledů, když jsme se kymáceli jídelnou, já se opíral o kapitánku valkýr a té pořád doutnaly potrhané šaty.

Zahnuli jsme do chodby lemované konferenčními místnostmi. V jedné nějaký chlapík v koženém brnění s cvočky předváděl powerpointovou prezentaci tuctu bojovníků a vysvětloval slabosti horských trolů.

O pár dveří dál seděly valkýry ve třpytivých kloboučcích u dortu a zmrzliny. Narozeninová svíčka měla tvar 500.

„Už budu v pohodě,“ řekl jsem Gunille. „Díky.“

Pár kroků jsem se odkymácel sám, povedlo se mi udržet vzpřímeně.

„Máš vážně úžasné hojicí schopnosti,“ uznala Gunilla. „Frey je bůh hojnosti a plodnosti, růstu a vitality – tím to asi bude. Ale stejně jsem ještě neviděla nikoho, kdo se umí tak rychle zahojit, natož aby zahojil jiné.“

„Já o tom nevím víc než ty,“ bránil jsem se. „Normálně ani neumím otevřít obal od náplasti.“

„A ta tvoje ohnivzdornost?“

Soustředil jsem se na vzorek koberce, abych pořádně sunul jednu nohu před druhou. Už jsem byl schopen jít, ale po hojení Gunilliných ran mi bylo jak po těžkém zápalu plic.

„Podle mě to není ohnivzdornost,“ řekl jsem. „Už jsem se taky spálil. Jenom… dobře snáším extrémní teploty. Zimu. Horko. To se mi stalo i na Longfellowově mostě, když jsem vešel do plamenů…“ Hlas mě zradil. Vzpomněl jsem si, že Gunilla tu nahrávku upravila a udělala ze mě šaška. „Ale o tom víš všechno.“

Gunilla můj kousavý tón zřejmě nezaznamenala. Nepřítomně pohladila kladivo na svém pásu, jako by to bylo kotě. „Možná… Na začátku stvoření existovaly jenom dva světy: Múspellheim a Niflheim, oheň a led. Život vznikl mezi těmi dvěma extrémy. Frey je bůh mírného klimatu a období růstu. Představuje prostřední půdu. Možná proto umíš odolávat horku a zimě.“ Zavrtěla hlavou. „Já nevím, Magnusi Chasi. Už je to dávno, co jsem naposled potkala nějaké Freyovo dítě.“

„Proč? Nesmíme do Valhaly?“

„To ne, máme jich tu pár ze starých časů. Jeho potomky byli například švédští králové. Ale nikoho nového jsme tu neměli už stovky let. Za prvé, Frey patří k Vanům.“

„To je špatný? Surt mi říkal vanský potěr.“

„To nebyl Surt.“

Pomyslel jsem na sen, na ty zářící oči v kouři. „Byl to Surt.“

Gunilla vypadala, že se chce hádat, ale pak to nechala být. „No, zkrátka, bohové jsou rozdělení do dvou kmenů. Ásové jsou většinou bohové války: Ódin, Thor, Týr a další. Vanové jsou spíš bohové přírody: Frey, Freya, jejich otec Njörd. Je to hodně zjednodušené, ale stejně – kdysi dávno spolu ty dva kmeny válčily. Málem zničily devět světů. Nakonec se spory urovnaly, bohové se začali brát mezi sebou, spojili síly proti obrům. Ale pořád jsou to různé klany. Někteří Vanové mají paláce v Ásgardu, sídle Ásů, ale mají i vlastní svět, Vanaheim. Když dítě Vanů zemře statečnou smrtí, obyčejně nejde do Valhaly. Spíš do vanského posmrtného života a dohlíží na ně bohyně Freya.“

Chvilku mi trvalo, než jsem to všechno strávil. Klany bohů. Války. No dobře. Ale to poslední, ten vanský posmrtný život… „Chceš mi říct, že je nějaké další místo jako Valhala, jenom pro děti Vanů, a já tam nejsem? Co když se tam dostala moje máma? Co když jsem měl –“

Gunilla mě chytila za paži. V modrých očích jí pronikavě plál vztek. „Správně, Magnusi. Uvažuj o tom, co provedla Samirah al-Abbásová. Já netvrdím, že všechny děti Vanů jdou do Fólkvangru –“

„Do volkswagenu?“

„Fólkvangru. Tak se jmenuje Freyina síň zabitých.“

„Aha.“

„Chci říct, že jsi mohl jít tam. Bylo by to pravděpodobnější. Půlka uctívaných mrtvých jde k Ódinovi. Půlka k Freye. Tak zněla dohoda, kterou skončila válka bohů před věky. Proč tě teda Samirah přivedla sem? Špatně vybrán, špatně zabit. Je dcerou Lokiho, otce zla. Nedá se jí věřit.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Neznal jsem Samirah dlouho, ale připadala mi docela hodná. Její otec Loki na první pohled taky…

„Možná tomu nebudeš věřit,“ řekla Gunilla, „ale myslím, žes o jejích plánech nevěděl.“

„O jakých plánech?“

Hořce se zasmála. „Urychlit soudný den, samozřejmě. Začít válku, než budeme připravení. Tak to chce Loki.“

Chtělo se mi namítnout, že mi Loki říkal něco jiného. Vypadal, že chce spíš zastavit Surta, aby nezískal otcův meč… Ale napadlo mě, že by nebylo moudré říkat Gunille, že jsem se bavil s otcem zla.

„Jestli Sam tak nenávidíš,“ řekl jsem místo toho, „proč jsi ji teda nechala být valkýrou?“

„To nevybírám já. Já na valkýry dohlížím, ale vybírá je Ódin. Samirah al-Abbásová byla poslední, kterou vybral, před dvěma roky, za docela… neobvyklých okolností. Od té doby se Všeotec ve Valhale neobjevil.“

„Myslíš, že ho Sam zabila?“

Myslel jsem to jako vtip, ale Gunilla vypadala, že o tom uvažuje. „Podle mě se Samirah nikdy neměla stát valkýrou. Podle mě dělá špiona a sabotéra svému otci. To, že se mi povedlo ji vyšoupnout z Valhaly, je to nejlepší, co jsem kdy udělala.“

„No páni.“

„Magnusi, ty ji neznáš. Kdysi jsme tu měli jiné Lokiho dítě. On nebyl takový, jaký se zdál. On –“ Zarazila se a vypadala, jako by jí někdo právě rozšlápl srdce. „To je fuk. Přísahala jsem si, že už se nenechám znova ošidit. Mám v plánu oddalovat ragnarök, jak to půjde.“

Do hlasu se jí zase vkradl stín strachu. Nemluvila jako dcera boha války.

„Proč to odkládat?“ zeptal jsem se. „Copak všichni na ragnarök netrénujete? Je to jako vaše maturita nebo co.“

„Ty to nechápeš,“ odbyla mě. „Pojď. Musím ti něco ukázat. Projdeme dárkovým obchodem.“

Když řekla dárkový obchod, představil jsem si stánek s valhalskými suvenýry. Jenže to byl pětipatrový obchoďák kombinovaný s výstavním centrem. Prošli jsme supermarketem, butikem s poslední vikingskou módou a prodejnou IKEA (ta nemohla chybět).

Většina výstavního patra bylo bludiště boxů, kiosků a dílen. Vousatí chlapíci v kožených zástěrách stáli před výhněmi a nabízeli zdarma vzorky hrotů šípů. Byly tam specializované obchody na štíty, oštěpy, kuše, přilby a nádoby na pití (spousta a spousta nádob). Některé větší stánky prodávaly čluny.

Poplácal jsem trup osmnáctimetrové válečné lodě. „Tahle by se mi do vany nevešla.“

„Máme ve Valhale pár jezer a řek,“ poučila mě Gunilla. „A ve dvanáctém patře je rafting na divoké vodě. Všichni einherjové by měli umět bojovat na moři stejně jako na souši.“

Ukázal jsem na arénu, kde bylo uvázáno tucet koní. „A tohle? Můžete jezdit na koni po chodbách?“

„Jasně,“ přisvědčila Gunilla. „Proti domácím zvířátkům nic nemáme. Ale všimni si, Magnusi – chybí tu zbraně. A je tu málo brnění.“

„To si děláš legraci, ne? Jsou tady na prodej tisíce zbraní.“

„Není to dost,“ namítla Gunilla. „Na ragnarök.“

Vedla mě uličkou Severské drobnůstky k velkým železným dveřím označeným VSTUP JEN PRO PERSONÁL.

Vsunula do zámku jeden ze svých klíčů. „Tohle neukazuju mnoha lidem. Je to dost nepříjemný.“

„Není to další ohnivá stěna, že ne?“

„Horší.“

Za dveřmi bylo schodiště. A pak další. A další. Než jsme se dostali nahoru, už jsem je přestal počítat. Mé posílené nohy einherje mi připadaly jako převařené nudle.

Konečně jsme vyšli na úzký balkon.

„Tohle,“ prohlásila Gunilla, „je můj oblíbený výhled.“

Neřekl jsem na to nic. Měl jsem co dělat, abych neumřel na závrať.

Balkon se táhl kolem otvoru ve střeše nad hodovní síní padlých. Nejvyšší větve stromu Laeradr se táhly nahoru a tvořily zelenou kupoli velkou jako koule Spaceship Earth v zábavním parku Epcot. Uvnitř, hluboko dole, se jako mravenci hemžil kolem stolů hotelový personál a chystal večeři.

Za okrajem balkonu se táhla střecha Valhaly – došková mozaika zlatých štítů, červeně planoucích ve večerním slunci. Připadalo mi, jako bych se ocitl na kovové planetě.

„Proč to lidem neukazuješ?“ zeptal jsem se. „Je to, no… děsivý, ale i krásný.“

„Tamhle.“ Gunilla mě odtáhla na místo, odkud jsem viděl mezi dvě části střechy.

Připadalo mi, že mi explodují bulvy. Vybavilo se mi, jak nám jednou v šesté třídě ve vlastivědě učitel vysvětloval rozměr vesmíru. Vyložil, jak velká je Země, pak popsal, jak není nic ve srovnání se sluneční soustavou, a ta zase není nic oproti galaxii a tak dále a tak dále, až jsem si připadal nepatrný jako smítko v podpaží blechy.

Kolem Valhaly se táhlo a až k obzoru se lesklo město paláců, každý velký a impozantní jako hotel.

„Ásgard,“ řekla Gunilla. „Říše bohů.“

Viděl jsem střechy vyrobené celé ze stříbrných ingotů, tepané bronzové dveře tak velké, že by jimi proletěl bombardér B1, masivní kamenné věže, které propichovaly mraky. Ulice měly dláždění ze zlata, každá zahrada byla rozlehlá jako bostonský přístav. A město obkružovaly hradby, oproti kterým by Velká čínská zeď vypadala jako dětská ohrádka.

Na samém okraji výhledu se táhla nejširší ulice k bráně ve zdech. Na druhé straně se dláždění rozplývalo v mnohobarevném světle – cestě duhového ohně.

„Bifröst,“ oznámila mi Gunilla. „Duhový most vedoucí z Ásgardu do Midgardu.“

O mostě Bifröst už jsem slyšel. V mé pohádkové knížce to byl sedmibarevný pastelový oblouk, u kterého tancovali rozjaření králíčci. U tohohle mostu žádní králíčci nebyli. Byl děsivý. Byla to duha asi tak, jako je jaderná exploze hříbek.

„Můžou po něm jít jenom bohové,“ vysvětlovala Gunilla. „Všichni ostatní by shořeli, jakmile by na něj šlápli.“

„Takže… my jsme v Ásgardu?“

„Jistě. Valhala je jedna z Ódinových síní. Proto jsou v hotelu einherjové nesmrtelní.“

„Takže můžeš chodit sem a pozorovat bohy, prodávat jim skautský sušenky a tak?“

Gunilla ohrnula nos. „Díváš se na Ásgard, a stejně nemáš žádnou úctu.“

„Ani ne.“

„Bez přímého Ódinova povolení nesmíme město bohů navštívit, aspoň než vypukne ragnarök, pak budeme bránit brány.“

„Ale ty umíš lítat.“

„Přístup tam je zakázaný. Kdybych to zkusila, spadnu z nebe. Tobě uniká to hlavní, Magnusi. Podívej se na to město znova. Co vidíš?“

Rozhlížel jsem se kolem, pokoušel se něco vidět za tím stříbrem a zlatem a děsivou obří architekturou. V jednom okně visely závěsy v cárech. Koše na oheň na ulicích byly prázdné a vyhaslé. Sochy v jedné zahradě přerostly ostnaté keře. Ulice byly pusté. V žádném okně nehořely ohně.

„Kde jsou všichni?“ zeptal jsem se.

„Teď jsi na to kápl. Tady bych moc sušenek neprodala.“

„Chceš říct, že bohové zmizeli?“

Gunilla se ke mně obrátila a pás kladiv se oranžově zaleskl v zapadajícím slunci. „Někteří možná dřímají. Někteří putují po devíti světech. Někteří se pořád čas od času objevují. Ale fakt je, že nevíme, co se děje. Jsem ve Valhale pět set let a nikdy jsem neviděla bohy tak tiché, tak nečinné. Poslední dva roky…“

Utrhla list z nízko visící větve Laeradru. „Před dvěma lety se něco změnilo. Valkýry a páni to vycítili. Bariéry mezi devíti světy začaly slábnout. Ledoví obři a ohniví obři častěji napadají Midgard. Netvoři z Helheimu pronikají do světů živých. Bohové jsou odměřenější a mlčenliví. Stalo se to zhruba v době, kdy se Samirah stala valkýrou – když jsme naposledy viděli Ódina. A tehdy taky umřela tvoje máma.“

Nad hlavami nám zakroužil havran. Přidali se dva další. Myslel jsem na mámu, jak vždycky vtipkovala, že nás draví ptáci sledují, když jdeme na túru. Myslí si, že jsme mrtví. Rychle, dej se do tance!

Zrovna teď mi do tance nebylo. Chtěl jsem si půjčit Gunillina kladiva a srazit ty ptáky z oblohy.

„Myslíš, že to spolu nějak souvisí?“ zeptal jsem se.

„Já jenom vím… že jsme na ragnarök špatně připravení. A pak dorazíš ty. Norny vydají to hrozné varování a označí tě za Zvěstovatele Vlka. To není dobré, Magnusi. Samirah al-Abbásová tě možná sledovala roky a čekala na pravou chvíli, kdy tě strčit do Valhaly.“

„Strčit?“

„Ti tví dva kamarádi na mostě, co na tebe dohlíželi od chvíle, cos začal žít na ulici, možná pracovali pro ni.“

„Myslíš Blitze a Heartha? To jsou bezdomovci.“

„Vážně? A nepřijde ti divné, že se o tebe tak pečlivě starali?“

Chtěl jsem ji poslat do Helheimu, ale pravda je, že mi Blitz a Hearth vždycky připadali trochu… nenormální. Na druhé straně, když žijete na ulici, berete nenormálnost trochu jinak.

Gunilla mě chytila za paži. „Magnusi, já jsem ti zpočátku nevěřila, ale jestli tam na mostě vážně byl Surt, jestli jsi vážně našel Meč léta… využily tě síly zla. Pokud Samirah al-Abbásová chce, abys získal meč, tak přesně to udělat nesmíš. Zůstaň ve Valhale. Ať si páni s tím proroctvím poradí. Přísahej, že to uděláš, a já se u nich za tebe přimluvím. Přesvědčím je, že se ti dá věřit.“

„Bude to mít nějaké nebo…?“

„Jenom tohle: zítra ráno páni oznámí své rozhodnutí ohledně tvého osudu. Pokud ti nemůžeme věřit, budeme muset udělat opatření. Musíme vědět, na čí jsi straně.“

Shlédl jsem na prázdné zlaté ulice. Myslel jsem na to, jak mě Sam al-Abbásová táhla tou studenou prázdnotou, riskovala svou kariéru, protože mě považovala za statečného. Máš potenciál, Magnusi Chasi. Ne abys mi dokázal opak, jinak – Pak byla vypařena v hodovní síni kvůli tomu, že Gunilla upravila nahrávku.

Odtáhl jsem ruku. „Říkala jsi, že Frey je uprostřed mezi ohněm a ledem. Možná nejde o to, zvolit si stranu. Možná si nechci vybrat extrém.“

Gunillina tvář se zatáhla jako roleta. „Já umím být silný nepřítel, Magnusi Chasi. Varuju tě jenom jednou: jestli se řídíš plány Lokiho, jestli chceš přivolat ragnarök, zničím tě.“

Snažil jsem se jí podívat do očí a nevšímat si toho, jak mi plíce poskakují v hrudi. „Zapíšu si to za uši.“

Pod námi se hodovní síní rozezněl roh svolávající nás k večeři.

„Exkurze je u konce,“ oznámila Gunilla. „Odteď už tě nepovedu, Magnusi Chasi.“

Seskočila z balkonu, slétla dolů mezi větvemi a nechala mě, ať si najdu cestu zpátky sám. Bez GPS.

22

Ze stromu padají kamarádi

Naštěstí mě objevil jeden přátelský berserk, jak bloudím lázněmi ve sto dvanáctém patře. Zrovna podstoupil pedikúru („Jestliže zabíjíš lidi, neznamená to, že je musí zabíjet i tvoje nohy!“) a ochotně mě odvedl zpátky k výtahům.

Když jsem se dostal do hodovní síně, večeře už byla v plném proudu. Namířil jsem si to k Iksovi – ten se nedal přehlídnout ani v davu – a přidal se ke kamarádům z devatenáctého patra.

Navzájem jsme si popovídali o dopolední bitvě.

„Prý jsi nasadil alf seidr!“ řekl Nedorost. „Paráda!“

Skoro jsem zapomněl na ten nápor energie, který všem vyrazil zbraně z ruky. „No, hm… a co je to ten alf seidr ?“

„Elfská magie,“ řekla Mallory. „Rafinované vanské čarování, nevhodné pro pravého válečníka.“ Šťouchla mě do ruky. „Hned jsi mi sympatičtější.“

Pokusil jsem se usmát, i když mi nebylo jasné, jak se mi podařilo provést elfské kouzlo. Pokud vím, elf nejsem. Uvažoval jsem o tom, jak snáším extrémní teploty, jak jsem uzdravil Gunillu ve výtahu… to byl taky alf seidr? Možná je to u Freyova syna normální, i když jsem nechápal, jak ty síly souvisí.

Týdžej mě pochválil, že jsem obsadil vrchol kopce. Iks mě pochválil, že jsem se udržel naživu déle než pět minut.

Bylo dobře cítit, že k nim patřím, ale hovoru jsem si moc nevšímal. Hlava mi pořád hučela od exkurze s Gunillou a snu o Lokim na Ódinově trůnu.

U hlavního stolu Gunilla občas něco zamumlala k Helgimu a manažer se zamračil směrem ke mně. Pořád jsem čekal, kdy mě vyvolá a nechá mě loupat hrozny spolu s Hundingem, ale asi uvažoval o nějakém lepším trestu.

Zítra ráno , varovala mě Gunilla, budeme muset udělat opatření .

Na konci večeře bylo ve Valhale uvítáno pár nováčků s dostatečně hrdinskými nahrávkami. Norny se neukázaly. Žádné valkýry nebyly s ostudou vyhnány. Žádné zadky nebyly zasaženy pískacími šípy.

Když davy proudily ven z hodovní síně, plácl mě Týdžej po rameni. „Odpočiň si. Zítra tě čeká další hrdinská smrt!“

„Hurá,“ zahučel jsem.

Vrátil jsem se do pokoje, ale nemohl jsem usnout. Celé hodiny jsem přecházel sem a tam jako zvíře v kleci. Nechtěl jsem čekat na výnos pánů ráno. Viděl jsem, jak moudře rozhodli, když vyhnali Sam.

Ale co jsem mohl dělat? Plížit se hotelem, naslepo otvírat dveře a doufat, že objevím ty, co vedou do Bostonu? A i kdyby se mi to povedlo, neměl jsem záruky, že se budu moct vrátit ke svému luxusnímu životu bezdomovce. Gunilla nebo Surt nebo nějaký jiný severský otrava by mě zase vypátrali.

Musíme vědět, na čí jsi straně , řekla Gunilla.

Byl jsem na své straně. Nechtěl jsem se nechat zatáhnout do nějakého vikingského soudného dne, ale něco mi říkalo, že je pozdě. Máma mi umřela před dvěma roky, zhruba ve stejnou dobu, kdy se v devíti světech udály další zlé věci. Při mé smůle to spolu bude souviset. Pokud chci pro mámu spravedlnost – pokud chci zjistit, co se jí stalo – nemůžu se vrátit a schovávat se pod mostem.

A taky se nemůžu flákat ve Valhale, učit se švédsky a koukat na powerpointové prezentace o vraždění trolů.

Kolem páté ráno jsem to se spánkem nakonec vzdal a šel si do koupelny opláchnout obličej. Na věšáku visely čisté ručníky, díra ve zdi byla opravená. Zajímalo by mě, jestli kouzlem, nebo to musel udělat nějaký chudák za trest. Zítra budu možná někde nahazovat omítku já.

Došel jsem do atria a skrz větve se díval na hvězdy. Uvažoval jsem, na jaké nebe to hledím – na jaký svět, na jaká souhvězdí.

Větve zašustily. Ze stromu se svezlo něco tmavého ve tvaru lidské postavy. Přistálo mi to u nohou a nepříjemně to křuplo.

„AÚÚÚ!“ zakvílelo to. „Pitomá gravitace!“

Můj starý kámoš Blitz se válel na zádech, kvílel a svíral si levačku.

Do trávy se tiše zhroutila druhá osoba – Hearth ve svém obvyklém černém koženém ohozu a s pruhovaným šátkem na hlavě. Odznakoval mi: Čau .

Zíral jsem na ně. „Co jste to – jak jste se –?“ Začínal jsem se culit. Nikdy jsem nikoho neviděl radši.

„Ruka!“ kvílel Blitz. „Zlomená!“

„Jasně.“ Klekl jsem si k němu a snažil se soustředit. „Možná ti to zahojím.“

„Možná?“

„Počkat… vás taky vyčistili?“

„Ptáš se na mou garderobu ?“

„No jasně.“ Nikdy jsem Blitze neviděl tak upraveného.

Dřív rozcuchané vlasy byly umyté a učesané. Vousy zastřižené. Obočí, vždycky srostlé jako u neandrtálce, měl vytrhané a upravené. Jenom ten křivý nos se nedal kosmeticky upravit.

Co se týkalo oblečení, vypadalo to, že vybral pár luxusních butiků na Newbury Street. Boty měl z krokodýlí kůže. Černý vlněný kabát seděl jeho podsadité stošedesáticentimetrové postavě jako šitý na míru a pěkně mu ladil k tmavé pleti. Pod ním měl uhlově černou kašmírovou vestu se zlatým řetízkem na hodinky, tyrkysovou košili a texaskou kravatu. Vypadal jako mrňavý afroamerický kovbojský nájemný vrah, celý jako ze škatulky.

Hearth zatleskal, abych si ho všiml. Ukázal mi: Ruka. Spravit?

„Jasně. Promiň.“ Položil jsem dlaň zlehka na Blitzovo předloktí. Cítil jsem pod kůží zlomeninu. Soustředil jsem se na její nápravu. Lup. Blitz vyjekl a kost se spojila.

„Zkus to teď,“ pobídl jsem ho.

Pohnul rukou. Bolest ve tváři vystřídalo překvapení. „Ono to fakt funguje!“

Hearth vypadal ještě šokovaněji. Ukázal: Kouzlo? Jak?

„To bych sám rád věděl,“ odtušil jsem. „Kluci, neberte to špatně, protože vás fakt rád vidím. Ale jak to, že na mě padáte ze stromu?“

„Člověče,“ odfrkl si Blitz, „celej den prolízáme Strom světa a hledáme tě. Včera v noci už jsme si mysleli, že jsme tě našli, ale –“

„Možná jo,“ vzpomněl jsem si. „Těsně před svítáním jsem slyšel, jak se něco hýbe ve větvích.“

Hearth protočil panenky a zagestikuloval něco tak rychle, že jsem tomu nestačil rozumět.

„Ale jdi,“ řekl Blitz. „Tvůj nápad, můj nápad – to je fuk. Hlavní je, že jsme tady a Magnus žije! Teda… technicky vzato je mrtvej. Ale žije. A to znamená, že nás šéf možná nezabije!“

„Šéf?“ zpozorněl jsem.

Blitzovi zacukalo oko. „Jo. Musíme se ti k něčemu přiznat.“

„Nejste doopravdy bezdomovci,“ uhodl jsem. „Včera večer vás někdo viděl na videu a –“

Na videu? naznačil Hearth.

„Jo. Pohled valkýry. Zkrátka, ten člověk říkal, že jste trpaslík a elf. Tipnu si,“ ukázal jsem na Blitze, „že ty jsi trpaslík?“

„No, to se dalo čekat,“ zavrčel Blitz. „Hned že jsem trpaslík, protože jsem mrňavej.“

„Takže nejsi trpaslík?“

Povzdechl si. „Jsem.“

„A ty…“ Podíval jsem se na Heartha, ale nemohl jsem to ani říct nahlas. Flákal jsem se s tímhle týpkem dva roky. Naučil mě klít ve znakové řeči. Jedli jsme spolu buritos z popelnic. Copak tohle dělají elfové?

E-L-F.  Hearth to ukázal po písmenech. Někdy se to píše taky A-L-F.

„Ale… moc se nelišíte od lidí.“

„Vlastně,“ zašklebil se Blitz, „se lidi tak moc neliší od trpaslíků a elfů.“

„Nechce se mi věřit, že to říkám, ale nejsi zase tak malý. Na trpaslíka. Můžeš se vydávat za normálního zakrslého člověka.“

„To taky dělám,“ přikývl Blitz, „už dva roky. Trpaslíci jsou různě velcí, stejně jako lidi. Já jsem náhodou svartalf .“

„Gandalf?“

„Pff! Vyčisti si uši, kluku! Svartalf. To znamená temný elf . Jsem ze  Svartálfheimu .“

„No, předtím jsi říkal, že jsi trpaslík.“

„Temní elfové nejsou opravdoví elfové, člověče. Je to… jak se tomu říká? Přenesený název. Jsme podskupina trpaslíků.“

„Jo, tím se to vysvětluje.“

Hearth se pousmál, což se u něj rovnalo tomu, jako by se svalil na zem a válel se smíchy.

Blitz ho ostentativně ignoroval. „Svartalfové bývají vyšší než průměrní trpaslíci Nidavelliru. Navíc jsme ďábelsky hezcí. Ale o to teď nejde. Přišli jsme ti s Hearthstonem pomoct.“

„S Hearthstonem?“

Hearth přikývl. Moje plné jméno. On je B-L-I-T-Z-E-N.

„Člověče, nemáme moc času. Hlídáme tě poslední dva roky, snažíme se tě udržet v bezpečí.“

„Pro svého šéfa.“

„Přesně tak.“

„A kdo je váš šéf?“

„To je… tajný. Ale patří k hodným bohům. Je hlava naší organizace, která má oddalovat ragnarök, jak dlouho to půjde. A ty, kamaráde, jsi jeho nejdůležitější projekt.“

„Aha, tak si tipnu… Nepracujete náhodou pro Lokiho?“

Blitzen se zatvářil naštvaně. Hearth mi ukázal jednu z nadávek, co mě naučil.

„To sis mohl odpustit, člověče.“ Blitzen mluvil pěkně ublíženě. „Kvůli tobě se už dva roky oblíkám jako bezďák. Má osobní hygiena odtáhla do Helheimu. Víš, jak dlouho jsem musel každý ráno trčet ve vaně, abych ze sebe ten smrad dostal?“

„Promiň. Takže… vy pracujete se Samirah, s tou valkýrou?“

Další znaková kletba od Heartha. S tou, co tě odnesla? Ne. Ta nám to ztížila.

Ty znaky vlastně zněly ONA-TĚ-VZALA-TO-OBTÍŽNÉ-PRO-MY.  Ale už jsem se naučil to chápat.

„Tys neměl umřít, člověče,“ vysvětloval Blitzen. „Měli jsme za úkol tě chránit. Ale teď… no, teď jsi einherj. Možná to ještě zachráníme. Musíme tě odsud dostat. Musíme najít ten meč.“

„No tak jdeme,“ souhlasil jsem.

„Nehádej se s námi,“ spustil Blitzen. „Já vím, že jsi v ráji bojovníků a všechno je to nové a vzrušující –“

„Blitzi, řekl jsem, že jdu.“

Trpaslík překvapeně zamrkal. „Ale já si připravil proslov.“

„Není třeba. Já vám věřím.“

Divné bylo, že jsem to myslel vážně.

Blitzen a Hearthstone možná jsou profesionální stopaři, kteří mě hlídali pro nějakou vrcholně tajnou antiragnaröckou organizaci. Možná si představovali, že mě zachrání, když se pustí do vládce ohnivých obrů lacinými plastovými hračkami. Možná nebyli stejné rasy jako já.

Ale stáli při mně, když jsem byl na ulici. Byli moji nejlepší kámoši. Jo… takhle podělanej mám život.

„No tak jo.“ Blitzen si oprášil trávu z kašmírové vesty. „Prostě vylezeme zpátky na Strom světa, než –“

Odněkud seshora se pokojem rozeznělo hlasité ňaf! Znělo to, jako by se zuřivý třítunový teriér dusil mamutí kostí.

Hearthstone vytřeštil oči. Ozvalo se to tak hlasitě, že nejspíš cítil vibrace pod nohama.

„U všemocných!“ Blitzen mě rychle popadl za ruku a spolu s Hearthstonem mě táhl z atria. „Člověče, řekni mi, že znáš jinou cestu z tohohle hotelu. Protože po stromě nemůžeme.“

Pokojem otřáslo další ňaf . Na zem se sypaly polámané větve.

„Co-co je tam nahoře?“ zeptal jsem se a kolena se mi třásla. Myslel jsem na proroctví noren, jak mě označily za zvěstovatele zla. „Je to – Vlk?“

„Něco mnohem horšího,“ vyhrkl Blitzen. „Je to veverka.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .