Předmluva

Rok 1989 byl pro Československo novým začátkem. Zhroucení komunistického režimu přineslo svobodu, nové politické vůdce a pro většinu lidí naději v lepší budoucnost. Podobně tomu bylo, byť v dramatičtějších kulisách, v hroutícím se Sovětském svazu. I tam se alespoň načas zdálo, že proměna Ruska by nemusela být jen utopistickou představou. Nemálo lidí bylo přesvědčeno, že Rusko se bude vyvíjet podobným směrem jako další postkomunistické země, které se stejně jako Československo vytrhly z jeho područí a začaly se přibližovat demokratickým institucím Západu — Evropské unii a Severoatlantické alianci.

Rusko sice díky své velikosti a historii nemohlo na Západ směřovat tak rychle, jeho prezidenti Boris Jelcin a zkraje své vlády dokonce i Vladimir Putin o tom ale veřejně mluvili. Včetně možného členství v NATO. Masha Gessenová tu nadějnou dobu ve své knize ilustruje plasticky: po éře generálních tajemníků se do čela státu vyhoupl charizmatičtější a o generaci mladší muž Boris Jelcin, který měl předpoklady táhnout zemi vzhůru.

Obklopil se liberálními ekonomy, jako byl tehdejší a později za Putina zavražděný vicepremiér Boris Němcov, a vypadalo to, že si Rusko padlo se Západem do náruče. Jelcin provedl řadu ekonomických reforem, oslabil komunistickou stranu, povolil soukromý byznys a vlastnictví. Země zažila ve své historii nebývalou míru svobody. Přes řadu excesů lidé volili demokraticky, vítězili politici vzešlí z jejich volby. Média začala moc kontrolovat, její jednotlivé složky, tak jako v demokratických společnostech, spolu soupeřily.

Otázka, zda byla demokratizace Ruska možná a v praxi uskutečnitelná, dodnes experty rozděluje. Britský novinář Edward Lucas nebo známý ekonom Joseph Stiglitz argumentují, že pozitivní vývoj Ruska překazila především pokažená ekonomická reforma. Úsilí reformátorů začala rozleptávat korupce, peníze mnoha lidem zatemnily mysl, privatizace probíhala živelným způsobem, k moci se začínali drát pozdější oligarchové. Stínová ekonomika představovala padesát procent celého ruského hospodářství. Kvůli špatnému řízení země rubl devalvoval, celá odvětví ekonomiky se začala hroutit. Rusko zasáhla mohutná inflace, lidé přestali dostávat důchody.

Na vývoj v Rusku se lze ale dívat i z širší perspektivy. Historický geograf Robert D. Kaplan tvrdí, že prozápadní směřování Ruska bylo od počátku pouhou iluzí vzhledem k tomu, že takový vývoj neumožňovaly historické národní sklony společně s geografickými danostmi. Ve své knize Pomsta geografie Kaplan píše, že Rusko se zformovalo ve velmi specifickém prostředí a díky tomu, že jako suchozemská mocnost odedávna trpělo pocitem nejistoty. Nebylo chráněno mořem a stále expandovalo, aby si uchránilo svoji suverenitu. Tvrdá zima — Rusové obývají chladnější území než Američané a Kanaďané — v lidech vypěstovala větší schopnost trpět a dost možná i obětovat jedince ve prospěch celku. „Ruský komunismus, stejně jako až donedávna jisté pohrdání osobní svobodou, mají své kořeny v mrazivé krajině,“ píše Kaplan. Krátká demokratizace tedy byla jen jakýsi přelud v těžko změnitelném historickém vývoji.

Ať už byly důvody nepodařené proměny jakékoli, jisté je, že právě pozdější Jelcinův ekonomický krach spojený s nárůstem korupce pomohl vynést k mociVladimira Putina. Jak přesně se to stalo, proč byl vybrán právě on, proč Jelcin nesáhl po někom jiném, nikdo dodnes přesně neví. Na rozdíl od Jelcina Putin nebyl zkorumpovaný demokrat, ale nebyl ani člověk minulé doby. Jak píše Gessenová o bývalém příslušníkovi nechvalně proslulé tajné služby KGB: „Podobně jako většina sovětských občanů jeho generace nebyl Putin nikdy politický idealista. Jeho rodiče možná věřili v komunistickou budoucnost celého světa, v konečné vítězství spravedlnosti, vládu proletariátu a další ideologická klišé, která byla v době Putinova mládí už značně obnošená. On sám se svým vztahem k těmto ideálům dokonce nikdy ani nezabýval. (…) Jako další lidé jeho generace nahradil Putin víru v komunismus, který dávno ztratil na věrohodnosti a nejevil se dokonce ani jako uskutečnitelný, vírou v instituce. Jeho duše patřila KGB a také impériu, jemuž sloužil a které chránil: Sovětskému svazu.“

Po Juriji Andropovovi to bylo podruhé v historii Sovětského svazu a následně Ruska, kdy do jeho čela dosedl mnohaletý agent KGB a špiony pozval do centra kremelské moci přímo hlavním vchodem. Putin se postupně začal projevovat jako vůdce, který vrací věci zpět na jejich místo. Uchopil pevně moc a osekal demokratické „excesy“. Parlament i vládu podřídil sobě, začal kontrolovat média, zničil ty, kteří se mu nějak postavili. Nástupkyně KGB, kontrarozvědka FSB, získala znovu nebývale velké pravomoci, do čela státu Putin dosadil lidi z bezpečnostních složek. Rusko — stát, v němž drží moc jen několik vyvolených a jejich okruh — se začalo profilovat jako centrum světového konzervativního hnutí proti liberalismu.

Mohlo by nám to být vlastně jedno. Od chvíle, kdy Česko vstoupilo do EU a NATO, se zdá, že naše svoboda a bezpečí jsou zajištěny. Nějakou dobu jsem si to bláhově myslel také, dokud ovšem Rusko nezačalo pohlcovat země ve svém okolí (Gruzii, Ukrajinu) a pak i vyvážet svoji expanzivní politiku hlouběji do Evropy. Děje se to různými způsoby. Ruské tajné služby stále častěji operují na území Evropské unie, v Londýně zavraždily Putinova kritika Alexandra Litviněnka a stály zřejmě i za otravou whistleblowera Alexandra Perepiličného. Ve francouzském Štrasburku, městě, kde sídlí Evropský parlament, za bílého dne unesli a tři dny mučili v lese bývalého čečenského ministra Saida Emina Ibragimova, který podal k evropským soudům žalobu na prezidenta Putina za zvěrstva během druhé rusko-čečenské války.

V srdci EU operuje řada ruských nelegálních špionů, kteří na první pohled vypadají jako kdokoli z nás. Mají normální profese, možná učí vaše děti nebo vedle nich posedáváte ve vaší oblíbené kavárně. Ilegálové představují klasický nástroj studené války, způsob, jak od nepřítele získat co nejvíc informací. Jsou vysazováni na jeho území, mají hluboké krytí, je těžké je objevit. Přitom vykonávají činnost podrývající naši svobodu a demokracii. Rusko se téhle zbraně nikdy nevzdalo, byť si Západ dlouho myslel, že ano.

Filozof Milan Šimečka v osmdesátých letech přemýšlel o podivném vztahu malých a velkých dějin a psal, že lidé žijí soukromé životy ve svých malých dějinách, do nichž pak někdy vtrhnou dějiny velké v podobě válek, revolucí a střídání režimů. Zpravidla se tyto dějiny vzájemně neprotínají, většina lidí se přizpůsobí a žije ve svých uzavřených světech v kulisách velkých dějin.

V roce 1989 Češi přestali být mlčící většinou jen pasivně přijímající nedemokratický úděl. Lidé vylezli ze svých ulit a začali tvořit velké dějiny. Česká republika měla v jedné věci nepochybnou výhodu. Demokratická tradice tu byla delší, než kdy zažilo Rusko, jsme blíže západním institucím a kulturnímu okruhu, a hlavně — na rozdíl od Ruska a všech dalších středoevropských zemí — se tu k moci na vládní úrovni v dalších letech nikdy nedostala antisystémová, autoritativní nebo xenofobní strana.

Ani reformy nestrhávaly dění zpět, ne že by se všechny dokonale vydařily, ale většina z nich zemi posouvala západním směrem. Životní úroveň začala růst, Češi si začali vychutnávat svobodu. V posledních letech se ale jaksi něco pokazilo. Lidé jako by začali být svobodou znaveni a začali se opět uzavírat ve svých malých dějinách. Francis Fukuyama v knize Konec dějin a poslední člověk na začátku devadesátých let napsal:

„Představme si, že svět se takříkajíc ,zaplnil‘ liberálními demokraciemi, že neexistuje již žádná významnější tyranie nebo útlak, proti nimž by bylo třeba bojovat. Ze zkušenosti vyplývá, že pokud lidé nemohou bojovat o spravedlivou věc, protože to za ně udělaly předchozí generace, začnou bojovat proti ní. Pustí se do boje kvůli samotnému boji. Jinými slovy, budou zápasit z jakési nudy: neumějí si totiž představit život ve světě bez bojů. A jestliže je větší část světa, v němž žijí, charakterizována mírumilovnou a prosperující liberální demokracií, budou bojovat proti míru, prosperitě a demokracii.“

Otrávenost mírem a prosperitou Česko stále více posouvá do područí Ruska. Nelze přitom očekávat, že povaha tamního putinovského režimu by se hned tak změnila. To, co se ovšem může změnit dramaticky, je povaha systému, v němž žijeme. Masha Gessenová ve své knize píše, že ještě dlouho poté, co se k moci dostal Vladimir Putin, nebyla řada lidí včetně intelektuálů schopna rozeznat, jakou destrukci přináší. Češi jsou dnes podobně zaslepeni. Zásadní posun přitom nastal již při volbě Miloše Zemana prezidentem republiky a průzkumy veřejného mínění naznačují, že jsme nakloněni v další prezidentské volbě podobnou chybu zopakovat.

Zemanova politika je jasně prokremelská, jeho spolupracovníci mají na Rusko neprůhledné vazby. Prezident vytrvale podkopává prozápadní směřování země, nevíme, proč to dělá a co přesně chce. Každým jeho dalším krokem se ale Česko dostává blíže ke sféře ruského vlivu, což se zároveň děje v době, kdy Kreml Prahu již nějaký čas využívá jako středoevropskou centrálu svých špionů a snaží se Česko používat i jako trojského koně svých zájmů uvnitř Evropské unie. V sázce je ohrožení demokracie.

Když jsme vstupovali do Evropské unie, vypadal výsledek hlasování impozantně. 77,3 procenta lidí byla pro, jen 22,7 procenta proti. Problém byl, že k urnám šli především ti, co si Unii přáli. Nehlasujících lidí bylo přibližně 3,8 milionu, asi 46 procent oprávněných voličů. Jak zjistil sociolog Jan Herzmann, mezi nimi téměř v poměru 2:1 převládali odpůrci členství v EU nebo lidé jí nedůvěřující. Před deseti lety česká veřejnost 72 procenty hodnotila členství v EU pozitivně, jen 28 procent to vidělo opačně. Dnes jsou čísla v podstatě vyrovnaná, dokonce mírně převažují pesimisté.

Cílem Vladimira Putina je Evropskou unii rozbít. A právě o tohle se bude v dalších letech po vystoupení Velké Británie z EU hrát. Prezident Zeman již otevřel otázku možného referenda o setrvání Česka v Unii, půjde tedy o to, jak — kdyby bylo vypsané — se k němu Češi postaví. Zmíněná sociologická data nedávají příliš optimismu k odpovědi na otázku, co se stane, až se pasivní a mlčící většina změní v hlasitý aktivní dav. Vladimir Putin k této nejistotě vytváří příhodnou atmosféru. V Česku působí řada prokremelských dezinformačních webů, které se snaží společnost štěpit a šířit v ní chaos. To je samozřejmě živná půda pro nejrůznější populisty, kteří by se rádi prodrali k moci.

V dalších letech nebude ve zdejší politice určujícím tématem sounáležitost s pravicí nebo levicí, jak jsme tomu byli uvyklí, ale vztah k Evropě a ke svobodě. Stále máme ten luxus volby. Kniha Mashy Gessenové ukazuje, že o něj lze snadno přijít, aniž by bylo lehké cesty zpět.

Ondřej Kundra

Demontáž demokracie

Politický systém se změnil tak rychle, že ani političtí aktivisté a analytici se nedokázali hned zorientovat. V prosinci 2000 jsem se zúčastnila politologické debaty věnované událostem, jež se v Rusku staly za ten rok od chvíle, kdy se Putin dostal k moci.[1]

„Dal celé Rusko k ledu,“ řekl tam jeden politolog, padesátník s krásně řezanými rysy ve tváři a lehkými brýlemi s drátěnými obroučkami na očích. „To nemusí být nutně špatně. Má to svým způsobem stabilizující účinek. Ale co bude dál?“

„Je to, jako by revoluce skončila,“ řekl jiný, bývalý disident, muž s rozcuchanými prošedivělými vlasy a bradkou. Myslel tím, že se společnost vrátila do stavu, v jakém byla za sovětských časů. „Staré kulturní hodnoty a staré zvyklosti jsou zpátky. Celá země se snaží naroubovat staré zvyky na novou realitu.“

„Já myslím, že tady už nikdo ničemu nerozumí,“ řekl třetí, drobný muž s velkým nosem a hlubokým hlasem. Osobně jsem ho považovala za nejchytřejšího v místnosti — a určitě musel být ze všech nejvíc informovaný, protože pracoval v prezidentově administrativě.

„Ale všechny změny v minulém roce proběhly v oblasti veřejného povědomí,“ řekl další, liberální politolog, který se proslavil už za perestrojky. „Národ se vymanil z psychické deprese. Tohle bude ale nejtěžší politické období, protože nacionalistická ideologie je vždycky nejsilnější.“

„Musí ale dostát očekáváním,“ namítl jeden vědec z mladší generace, mohutný muž s hustým černým obočím.

Tento mluvčí se zjevně dosud nevzdal zásad devadesátých let, kdy média a parlament prezidenta často donutily skládat účty: poslednímu pokusu o impeachment čelil Jelcin v roce 1999. Onen starší muž, který mluvil před ním, býval kdysi hlavním ideologickým poradcem Michaila Gorbačova a na devadesátá léta se díval realisticky: vnímal je jako krátké období kvazidemokracie, prchavý a náhodný úkaz. „Oni zvítězili, moji milí,“ řekl přítomným Alexandr Cipko. „Rusko je velký stát plující v beztvarém politickém prostoru. A oni se pokoušejí ten prostor vyplnit tou svou státní hymnou, tím dvouhlavým orlem a tou trikolórou. To jsou symboly sovětského nacionalismu.“

Nejistá identita Ruska se v devadesátých letech projevovala mimo jiné jeho neschopností zvolit si státní symboly. Jakmile země získala v roce 1991 nezávislost, skoro okamžitě — jak se to revolucionářům někdy stává — začala zpytovat svědomí. V tomto stavu se odstranění starých symbolů a prosazení nových ukázalo jako bolestný a v konečném důsledku nerealizovatelný úkol. Sovětská rudá vlajka byla okamžitě nahrazena bílo-modro-červenou trikolórou, kterou Rusko už kdysi jednou používalo po dobu osmi měsíců mezi buržoazní revolucí v únoru 1917 a bolševickou revolucí v říjnu. Státní znak si však zachoval rudou hvězdu, srp a kladivo a obilné klasy, které měly bez jakékoli ironie symbolizovat hojnost sovětských časů. Parlament o státním znaku několikrát jednal, ale nedokázal dospět k žádnému rozhodnutí, s tou výjimkou, že v polovině roku 1992 nahradil zkratku RSFSR (Ruská sovětská federativní socialistická republika) slovy „Ruská federace“. Na konci roku 1993 Jelcin konečně zavedl nový státní znak dekretem: dominoval mu dvouhlavý orel, symbol, který Rusko v současnosti sdílí ještě s Albánií, Srbskem a Černou Horou. Teprve v prosinci 2000 ale Putinův parlament stvrdil dvouhlavého orla ve znaku zákonem.

Státní hymna představovala ještě palčivější problém. V roce 1991 byla stará sovětská hymna zavržena a nahradila ji „Vlastenecká píseň“, živá melodie od skladatele Michaila Glinky z devatenáctého století. Tato hymna však neměla žádná slova, a co bylo ještě horší, ukázalo se nemožné text napsat: rytmus skladby předepisoval velmi krátké verše a jakákoli snaha osadit je slovy — přičemž ruská slova jsou spíše dlouhá — vedla k absurdním výsledkům. Řada médií vypisovala soutěže o nejlepší text, který by se ke Glinkově písni hodil, ale zaslané návrhy vždy posloužily pouze k pobavení redaktorů a státní hymně jen tím víc podrývaly legitimitu.

Sovětská státní hymna, jež byla nahrazena Glinkovou skladbou, měla složitou historii. Hudbu složil Alexandr Alexandrov v roce 1943 a text dodal autor poezie pro děti jménem Sergej Michalkov. Refrén velebil „stranu Leninovu, stranu Stalinovu, / jež nás vede k vítězství komunismu“. Když Stalin zemřel a jeho následník Nikita Chruščov v roce 1956 demaskoval „kult osobnosti“, nebylo nadále možné refrén zpívat, a tak hymna přišla o slova. Následujících jednadvacet let se hrála pouze instrumentální verze a Sovětský svaz mezitím hledal básníka a slova, jež by vyjádřila jeho poststalinistickou identitu. V roce 1977, když jsem chodila do třetí nebo do čtvrté třídy, hymna najednou dostala text a my školáci jsme se jej museli co nejdřív naučit. Za tím účelem nebyla toho roku na zadní obálce školních sešitů vytištěna násobilka nebo seznam nepravidelných sloves jako obvykle, ale nová slova staré státní hymny. Text napsal tentýž autor poezie pro děti, jemuž bylo nyní šedesát čtyři let. Refrén velebil „stranu Leninovu, sílu lidu“.

Na podzim roku 2000 se Putin setkal se skupinou ruských olympioniků. Stěžovali si mu, že hymna, kterou nelze zpívat, je v soutěžích demoralizuje a jejich vítězství působí prázdně. V tomto ohledu byla stará sovětská hymna mnohem lepší, řekli. A tak byla stará, již jednou recyklovaná stalinistická hymna opět vytažena ze skladiště a autor poezie pro děti, nyní sedmaosmdesátiletý, k ní napsal další text. Refrén velebil „národní moudrost, dědictví po předcích“. Putin předložil parlamentu návrh zákona a staronová státní hymna byla hladce schválena.

V parlamentu se hrála poprvé při zasedání Státní dumy v lednu 2001. Všichni v sále povstali — všichni, s výjimkou dvou bývalých disidentů, Sergeje Kovaljova a Julije Rybakova. „Šest let jsem seděl ve vězení a poslouchal tuhle hymnu,“ řekl Rybakov (v pracovních táborech bez přestání pouštěli rozhlas v tlampačích, přičemž vysílání bylo každý den zahájeno i zakončeno státní hymnou). „Byl jsem ve vězení za boj proti režimu, který tuhle hymnu stvořil a který za zvuku této hymny posílal lidi do lágrů a popravoval je.“[2]

Rybakov a Kovaljov byli jediní dva z celkem čtyř set padesáti členů Státní dumy, nepatrná menšina — jako byli ostatně disidenti vždycky. Sovětský étos byl plně obnoven. Lidé, kteří se dosud hlásili k revoluci z roku 1991, se nyní ocitli na samém okraji. A ani samotný parlament, v podobě, jak vznikl v devadesátých letech, před sebou neměl dlouhou budoucnost.

Třináctého května 2000, šest dní po inauguraci, podepsal Putin první dekret a předložil sadu zákonů, jež měly všechny vést k „posílení vertikální moci“, jak to sám formuloval. Stály u počátku celkové přestavby ruského federálního systému, totiž u počátku demontáže demokratických institucí země. Jeden ze zákonů nahrazoval volené členy horní komory parlamentu jmenovanými: každý z osmdesáti devíti subjektů Ruské federace měl mít dva, z nichž jednoho jmenoval představitel výkonné moci subjektu a jednoho legislativa. Další zákon umožňoval odvolat zvolené představitele subjektů z úřadu na základě pouhého podezření z nezákonného jednání a bez rozhodnutí soudu. Dekret zaváděl funkci „zplnomocněného představitele prezidenta“: bylo jich celkem sedm a dohlíželi na sedm tzv. federálních okruhů, obrovských území sestávajících z průměrně dvanácti subjektů, které měly všechny zvolenou legislativu a gubernátora. Prezidentem jmenovaní zplnomocnění představitelé měli dohlížet na práci zvolených gubernátorů.

Problém, který se Putin snažil těmito opatřeními vyřešit, měl reálný základ. V roce 1998, když Rusko vyhlásilo státní bankrot a upadlo do hluboké ekonomické krize, dala Moskva regionům značnou svobodu při spravování svých rozpočtů, vybírání daní, stanovování cel a utváření vlastní ekonomické politiky. Ruská federace se tak výrazně rozvolnila, přestože nadále zůstávala alespoň nominálně jednotným státem. Protože problém skutečně existoval, ruští liberální politici — kteří Putina stále počítali mezi sebe — jeho kroky nekritizovali, přestože byly jednoznačně v rozporu s duchem a možná i textem ústavy z roku 1993.

Putin jmenoval svých sedm zplnomocněných představitelů. Pouze dva byli civilisté — přičemž jeden z nich býval podle všeho tajným agentem KGB.[3] Dva byli důstojníci KGB z Leningradu,[4] jeden byl policejní generál[5] a dva byli armádní generálové, kteří veleli vojskům v Čečensku.[6] Putin tedy jmenoval generály, aby dohlíželi na zvolené představitele federálních subjektů — které nyní mohla federální vláda rovněž odvolat.

Jediný hlas, který se proti novým zákonům zvedl, patřil Borisi Berezovskému, anebo spíše mému starému známému Alexandru Goldfarbovi, starému disidentu a emigrantovi, kterého Putin ještě před rokem tolik okouzloval. Sepsal vynikající kritiku dekretu i zákonů, která vyšla pod Berezovského jménem v Berezovského populárním deníku Kommersant. „Tvrdím, že nejvýznamnějším důsledkem Jelcinova prezidentství byla změna mentality milionů lidí. Ti, kteří bývali otroky zcela závislými na vůli svých pánů nebo na vůli státu, se stali svobodnými lidmi, kteří závisejí jen sami na sobě,“ napsal. „V demokratické společnosti existují zákony proto, aby chránily osobní svobodu. […] Zákony, které jste předložil, vážně omezí nezávislost a občanskou svobodu desítek tisíc předních ruských politiků a přinutí je jednat po vůli jediné osoby. To už jsme tady ale měli!“[7]

Nikdo tomu nevěnoval pozornost.

Zákony hladce prošly parlamentem. Jmenování zplnomocněných představitelů nevyvolalo žádné protesty. Následně se stalo přesně to, co Berezovského dopis předpověděl, a šlo to daleko za Putinem prosazená právní opatření. Něco se posunulo, okamžitě a výrazně, jako kdyby tóny staronové sovětsko-ruské státní hymny ohlásily úsvit nové éry. Jako by po celé zemi znovu začaly fungovat sovětské instinkty a všude opět zavládl duch Sovětského svazu.

Jedna postgraduální studentka z Moskevské univerzity si všimla, že tradiční způsoby posuzování volebních praktik, jako například sčítání případů porušení volebního zákona (těch bylo čím dál víc — věci jako veřejné nebo skupinové hlasování se staly běžnou praxí)[8] nebo pokusy dokumentovat falšování volebních výsledků (což je téměř neuskutečnitelný úkol), nemohou vystihnout tak nezachytitelnou věc, jako je volební kultura. Darja Oreškinová[9] zavedla termín „zvláštní volební kultura“. Je to kultura, v níž jsou volby sice formálně svobodné, ale současně jsou zmanipulované místními úřady, které se snaží udělat si oko u federální vlády. Oreškinová definovala statistické příznaky, které takovou situaci naznačují; patří mezi ně například nezvykle vysoká volební účast nebo výrazně vysoký podíl hlasů ve prospěch nejúspěšnějšího kandidáta. Oreškinová prokázala, že počet okrsků, v nichž o výsledku rozhodla „zvláštní volební kultura“, velmi rychle vzrůstal. Jinými slovy, s každými volbami, na každé úrovni státní správy, postupovali Rusové úřadům čím dál větší díl ze svého práva podílet se na chodu státu.[10] „Geografie zmizela,“ řekla Oreškinová později — čímž měla na mysli, že celá země se mění v jednolitý kýmsi ovládaný prostor.

V březnu 2004, když Putin usiloval o znovuzvolení, stálo proti němu pět dalších kandidátů. Překonali nesmírné překážky, aby se mohli voleb zúčastnit. Jeden zákon, který vešel v platnost těsně před zahájením kampaně, ukládal povinnost notářsky ověřit podpis každé jednotlivé osoby účastnící se shromáždění, na němž byl nominován prezidentský kandidát. Jelikož zákon stanovoval, že takového shromáždění se musí zúčastnit nejméně pět set lidí, přípravy zabraly čtyři až pět hodin: lidé museli přijít uprostřed dne a dosvědčit svoji přítomnost, aby mohlo shromáždění večer proběhnout. Po shromáždění měl potenciální kandidát pár týdnů na to, aby sesbíral dva miliony podpisů. Starý zákon vyžadoval jen jeden milion podpisů a dával na jejich získání dvojnásobek času; co bylo ale nejdůležitější, nový zákon stanovoval, jak mají podpisy vypadat, a to až do poslední čárky. Statisíce podpisů byly Ústřední volební komisí odmítnuty jen proto, že místo „Sankt-Petěrburg“ někdo napsal „S. Petěrburg“ anebo v adrese vynechal slova jako „budova“ nebo „byt“.

Jeden z Putinových kolegů z petrohradské radnice mi po létech řekl, že Putin si ve funkci Sobčakova náměstka vypěstoval „silnou antipatii k demokratickým procesům“.[11] Spolu se Sobčakem v Petrohradě nakonec podlehli demokratické hrozbě, a proto když měl nyní Putin pod palcem celou zemi, pustil se do obnovování pozdně sovětských kontrolních mechanismů: budoval tyranii byrokracie. Sovětská byrokracie byla tak neprostupná, nepochopitelná a nepřátelská, že v ní člověk dokázal přežít jedině tehdy, pokud se propůjčil ke korupčnímu jednání a mohl nabízet úplatky nebo osobní služby. Systém byl proto neuvěřitelně ohebný — a proto také tak snadno začala fungovat „zvláštní volební kultura“.

Při samotném hlasování zjistili mezinárodní pozorovatelé a ruské nevládní organizace spoustu nesrovnalostí, jako například vymazání milionů velmi starých lidí a dalších nepravděpodobných voličů z volebních seznamů (když jsem šla odevzdat svůj hlas, sama jsem viděla, že na seznamu skutečně chybí jméno mé čtyřiaosmdesátileté babičky; moje volební místnost se také shodou okolností nacházela hned vedle kanceláře vládnoucí strany Jednotné Rusko); doručení předem vyplněných volebních lístků do psychiatrické léčebny; zaměstnanci volebního okrsku, kteří přišli do bytu jednoho velmi starého voliče s přenosnou volební urnou a hned zase spěšně odešli, když viděli, že se chystá volit někoho jiného než Putina; anebo ředitelé závodů a představitelé škol, kteří svým zaměstnancům nebo rodičům studentů říkali, že na tom, jak budou hlasovat, závisí kontrakty nebo financování.[12] Žádný z těchto kroků nebyl patrně diktován přímo Kremlem; spíše to bylo tak, že jistí lidé jednali podle svých opětovně probuzených sovětských instinktů a dělali pro prezidenta, co bylo v jejich silách.

Během kampaně čelili opoziční kandidáti neustálým potížím, když si chtěli nechat vytisknout propagační materiály, odvysílat volební spoty nebo třeba jen pronajmout prostor na předvolební shromáždění. Jana Dubejkovská, která řídila kampaň levicově nacionalistického ekonoma Sergeje Glazjeva, mi řekla, že trvalo celé dny, než se podařilo najít tiskárnu, která byla ochotná přijmout od Glazjeva peníze. Když se kandidát pokoušel svolat předvolební mítink v Jekatěrinburgu, největším městě na Urale, policie najednou vtrhla do budovy a všechny odtud vyhnala s tím, že hrozí bombový útok. V Nižním Novgorodu, pátém největším ruském městě, vypnuli elektriku, zrovna když se Glazjev chystal k proslovu — a každé další předvolební shromáždění ve městě se muselo konat pod širým nebem, protože nikdo nechtěl nedotknutelnému kandidátovi pronajmout sál.

Zhruba v době voleb jsem dělala rozhovor s jedním člověkem, kterého jsem trochu znala, jednatřicetiletým náměstkem ředitele zpravodajství v celoruské státní televizi. O osm let dříve byl Jevgenij Revenko nejmladším reportérem v Gusinského nezávislé celostátní stanici NTV. Rychle se tam prosadil jako iniciativní a houževnatý novinář. Nyní se však jeho přístup k práci zřejmě výrazně změnil. „Země jako Rusko potřebuje televizi, která by efektivně šířila slova vlády,“ vysvětloval. „Stát sílí, a tak potřebuje sdělovat své poselství přímo, nezprostředkovaně.“ Redakční politiku svého kanálu popsal velmi jednoduše: „Vysíláme také negativní zprávy — například reportáže o katastrofách, pokud k nim dojde —, ale sami je nevyhledáváme. Nevyhledáváme ani pozitivní zprávy, jenom na ně diváka upozorňujeme. Nikdy nespekulujeme o příčinách, proč se něco stalo — například když je vyhozen nějaký úředník —, dokonce i když důvod náhodou známe. Všechny naše informace pocházejí z oficiálních vládních prohlášení. Logika je každopádně prostá. Jsme státní televizní společnost. Náš stát je prezidentská republika. To znamená, že prezidenta nekritizujeme.“ Seděli jsme nad pivem v jednom irském pubu v centru Moskvy. Revenko připustil, že mu občas nezbývá než potlačit vlastní kreativitu. „Řeknu si ale — toto je tvoje práce.“ Vyrůstal v rodině vojáka a sám prodělal vojenský výcvik, což mu při práci nepochybně pomáhalo.

Sovětský svaz stál na tom, že hodně lidí využíval a pár jich i trestal, přičemž to druhé měla na starosti KGB. Tento systém byl nyní víceméně obnoven. Zatímco naprostá většina lidí se nadšeně nechala unášet proudem, ti, kteří k tomu nebyli ochotni, museli zaplatit. Marina Litvinovičová, ona mladá žena, která vlastně pomohla Putinovi na svět a později ho přesvědčovala, aby se setkal s rodinami námořníků z ponorky Kursk, nyní řídila kampaň Putinova jediného liberálního protikandidáta, bývalé poslankyně Iriny Chakamadové, která sama Putina o čtyři roky dříve podporovala. Během kampaně někdo Litvinovičové zavolal a řekl jí: „Víme, kde bydlíš a kam si chodí hrát tvoje děcko.“ Najala pro své tříleté dítě bodyguarda. Také byla oloupena a zbita. Glazjevova manažerka kampaně Jana Dubejkovská byla rovněž zbita a oloupena a jednou při jízdě v autě zjistila, že jí někdo vyřadil z provozu brzdy. O stupínek níže na žebříčku perzekucí byla vloupání do bytů. V měsících před volbami se někdo vloupal do bytů řady opozičních novinářů a aktivistů z Výboru 2008 — skupiny usilující o to, aby volby za čtyři roky byly spravedlivější. K vloupáním často docházelo současně na různých místech v Moskvě. Ke mně se vloupali v únoru. Vzali jen laptop, pevný disk od stolního počítače a mobilní telefon.

Na večer po volbách naplánovala Chakamadová velkou party na oslavu porážky. Její tým si pronajal prostornou restauraci ve stylu Divokého západu a zajistil nákladný švédský stůl s lososem, humry a artyčoky a volně přístupný bar. U mikrofonu se střídaly populární hudební skupiny a všechno to moderoval nejznámější rockový kritik v zemi. Skoro nikdo nepřišel. Číšníci měli nad hosty přesilu a artyčoky nikdo nesnědl. Přesto organizátoři nadále kontrolovali všechny příchozí podle striktního seznamu pozvaných. Ruským liberálům zkrátka pořád ještě nedošlo, jak daleko na okraji se ocitli.

Sledovala jsem hosty a uvažovala jsem, že vlastně není čemu se divit. Byly to už čtyři roky, co se Putin dostal k moci, a ti nemnozí liberálové, kteří přešli do opozice, se stále ještě stýkali s jinou, mnohem početnější skupinou liberálů, kteří zůstali součástí ruského politického establishmentu. V prázdném salónku stranou od hlavního sálu seděla u dlouhého dubového stolu Marina Litvinovičová vedle Andreje Bystrického, náměstka předsedy konsorcia ruské státní televize a rozhlasu. Bystrickij, čtyřicetiletý bonviván s rezavými vousy, si stěžoval na víno. „To víno není o nic horší než naše volební výsledky,“ odsekla Litvinovičová. Bystrickij okamžitě objednal láhev vína za sto dolarů a hned potom další. Jako by tam přišel uhasit pocit viny. Všechny, kdo byli ochotni naslouchat, ujišťoval, že volil Chakamadovou a dokonce k tomu nabádal své dva kadeřníky. Současně se ale podílel na zpravodajství, které šlo přímo do pětačtyřiceti milionů ruských domácností, a pořád dokola lidi přesvědčovalo, aby volili Putina. Sedmdesát jedna procent voličů poslechlo.

Tři dny po volbách jsem šla za Bystrickým do jeho kanceláře. Znali jsme se už dlouho — v polovině devadesátých let byl mým šéfem v časopisu Itogi —, a tak nebyl důvod chodit kolem horké kaše.

„Řekněte mi,“ začala jsem, „jak děláte propagandu Putinovu režimu.“

Bystrickij se ošil a rozhodl se, že mě raději na úvod pohostí. Nabídl mi čaj, sušenky, čokoládu, bonbony s čokoládovou polevou a nakonec také cédéčko se sebranými projevy, fotografiemi a videozáznamem prezidenta Putina. Na obalu bylo pět prezidentových fotografií: na jedné se tvářil vážně, na druhé soustředěně, na třetí ohnivě, na čtvrté se usmíval formálně a na páté neformálně. Ta s vážným výrazem se reprodukovala všude: jen v den voleb jsem na ni narazila na obalech školních sešitů, zarámovaná se prodávala na moskevské centrální poště (portrét v dopisním formátu jen za půldruhého dolaru — kdo by to nekoupil?), na růžových, bílých a modrých balóncích, které byly k dostání na Rudém náměstí. Prodej všech těchto předmětů v den voleb byl porušením volebního zákona.

„Neděláme žádnou zvláštní propagandu,“ řekl Bystrickij, když se konečně usadil v koženém křesle. „Podívejte se třeba na ty volby.“ Ruský volební zákon z devadesátých let stanovoval, že média musí všem kandidátům poskytnout stejný přístup k divákům a čtenářům. Bystrickij měl svá čísla po ruce a byla to zvláštní matematika: prezident se podle něj zúčastnil v rámci kampaně jediné události, a tou bylo setkání s dobrovolníky, kteří se v jeho kampani angažovali. Devětadvacetiminutový záznam setkání se přitom vysílal hned třikrát v pravidelných zprávách, které musely být kvůli tomu prodlouženy. Během kampaně také státní televize Putina obden ve zprávách ukazovala — většinou jako zprávu číslo jedna —, ale podle Bystrického nešlo v tomto případě o kampaň, nýbrž o záležitosti týkající se prezidentovy každodenní agendy. Podrobná studie Ruského svazu novinářů nicméně dospěla k závěru, že Putin měl ve státní televizi zhruba sedmkrát větší prostor než Chakamadová nebo kandidát komunistické strany; další kandidáti na tom byli ještě hůř. Zpravodajství dalšího státního kanálu, toho, který měl kdysi pod palcem Berezovskij, bylo ještě zkreslenější, zatímco televize NTV, jež bývala doménou Gusinského, dávala Putinovi čtyřnásobně větší prostor, než jaký měl k dispozici druhý nejúspěšnější kandidát.[13]

Tomuto říkal Revenko „efektivní šíření slova vlády“. Místní představitelé poselství vlády snadno pochopili a podle toho volby zorganizovali.

Prvnímu září se v Rusku říká Den vědomostí: všechny základní a střední školy po celé zemi společně zahajují školní rok. První školní den je spíše slavnostní příležitost. Děti, hlavně prvňáci a žáci nejvyšších ročníků, přijdou slavnostně vystrojené a s květinami a obvykle je doprovázejí i jejich rodiče. Zaznívají proslovy a zdravice, někdy se konají i koncerty, společné modlitby a slavnostní průvody.

V létě 2000 — zrovna toho roku, kdy jsem kvůli zatčení Gusinského musela nakrátko odjet ze země — jsem adoptovala dítě, malého chlapce jménem Vova (o jedenáct měsíců později se mi navíc narodila holčička). 1. září 2004 jsem odvedla Vovu poprvé do školy. Vypadal velmi důstojně, přestože mu modrá košile neustále vylézala z kalhot. Dal své nové učitelce kytici, poslechli jsme si proslovy a děti odešly do tříd. Nasedla jsem do auta a vydala se na dlouhou cestu do práce: pokud jde o dopravní zácpy, první školní den patří k nejhorším v roce. Zapnula jsem rádio a poslouchala zprávy: hlásili, že v jedné škole v Severní Osetii zajala skupina ozbrojených mužů několik set dětí a jejich rodičů a drží je jako rukojmí.

Přestože jsem zpravodajství o této události koordinovala z Moskvy — nyní jsem byla zástupkyní šéfredaktora jednoho nového týdeníku —, následující tři dny byly snad nejtěžší v mém životě. To třídenní vyčkávání v městečku Beslanu, plné strachu, zmatku a několika okamžiků prchavé naděje, nakonec kulminovalo útokem federálních jednotek na školní budovu, při němž zahynulo více než tři sta lidí. Hned na začátku jsem svým mladším kolegům, kteří neměli s takovými událostmi mnoho zkušeností, říkala, že obléhání skončí útokem. „Nakonec tam vtrhnou. Vždycky tam vtrhnou,“ opakovala jsem. Když se to pak ale skutečně stalo, jenom jsem seděla u stolu s hlavou v dlaních a brečela. Potom jsem vzhlédla a viděla jsem, že přede mě některý mladší kolega postavil plechovku koly. Asi mě tím chtěl utěšit.

O týden později jsme s mojí rodinou a s rodinou mé nejbližší přítelkyně odjeli na víkend na chatu. Jejich osmiletá dcera v jednom nestřeženém okamžiku vyběhla z předzahrádky na ulici. Všichni čtyři dospělí začali okamžitě panikařit. Bylo mi jasné, že celá země je na tom stejně.

A právě tento traumatizovaný národ Putin oslovil 13. září 2004. Neoslovil ho ovšem přímo. Svolal vládu, zaměstnance prezidentské kanceláře a všech osmdesát devět gubernátorů a čtyři hodiny k nim mluvil za zavřenými dveřmi. Text jeho proslovu byl následně dán k dispozici novinářům.

„Člověk musí plakat, když mluví o tom, co se stalo v Beslanu,“ říkalo se v tom proslovu. „Člověk musí plakat, jenom na to pomyslí. Ale soucit, slzy a slova jsou v případě vlády naprosto nedostačující. Musíme jednat, musíme zvýšit efektivitu vlády v boji proti všem problémům, kterým země čelí. […] Jsem přesvědčený, že hlavní podmínkou úspěchu v boji proti terorismu je jednota země.“[14]

Od této chvíle, oznámil, už nebudou gubernátoři voleni; bude je jmenovat on sám a zrovna tak moskevského starostu. Poslanci Státní dumy nebudou nadále voleni přímým hlasováním, jak byla dosud volena polovina z nich. Ruští občané budou volit pouze politické strany, a ty potom příslušná křesla v parlamentu zaplní svými členy podle pořadí na kandidátkách. Ve srovnání s novými pravidly pro registrování politických stran působila nová procedura pro registrování prezidentských kandidátů téměř starosvětsky příjemně. Všechny politické strany se musely přeregistrovat, což v praxi znamenalo, že většina jich měla být zrušena. Hranice pro vstup do parlamentu měla být zvýšena z pěti na sedm procent. A konečně, návrhy zákonů už nebudou předkládány přímo Státní dumě: prezident osobně jmenuje tzv. Veřejnou komoru, která je všechny posoudí a teprve potom odešle do parlamentu.

Jakmile se tyto změny staly zákonem, což proběhlo koncem roku 2004, zůstal na federální úrovni jediný přímo volený veřejný činitel: sám prezident.

Na jaře 2005 vyhlásil Putinovi válku jeden z nejslavnějších Rusů na světě. Šachový velmistr Garri Kasparov, nejvýše hodnocený šachista všech dob, který byl rovněž dlouho politickým aktivistou, třebaže o sobě příliš nedával vědět, uspořádal tiskovou konferenci, na níž oznámil, že šachy pověsí na hřebík a bude se věnovat obnově ruské demokracie. Zdálo se, že má všechno, co k tomu potřebuje: slávu, peníze a neúnavné logické myšlení spojené s řečnickými schopnostmi, jež mu umožňovaly oslovovat nejrůznější lidi. Také měl dost vytrvalosti na nepřetržitou kampaň. Věnoval jí celé léto 2005 a já jsem se k němu na část jeho cesty připojila.

V Beslanu, místě, kde předchozího roku došlo k povraždění rukojmích, strávil Kasparov hodinu a půl na hřbitově. Říkalo se mu Nový hřbitov a bylo to prostranství rozdělené na tři sta třicet obdélníkových políček, jež měla všechna vypadat stejně, přestože dělníci tam stále ještě každý den pracovali. Řezali žulové obrubníky, jež měly jednotlivé hroby od sebe oddělit, pokrývali hroby štěrkem a kladli na ně desky z růžové žuly. Hroby v přední části hřbitova už byly hotové a rodiče a další příbuzní připevnili na kameny fotografie mrtvých dětí. Kromě této věci se hroby od sebe lišily jen co do velikosti: byly tam jednoduché, dvojité, trojité hroby a dokonce i několik hrobů rodinných, kde spočívala například matka se třemi nebo čtyřmi dětmi, anebo dvě sestry a jejich pět dětí. Na všech náhrobcích stály lahve s vodou, limonádou nebo džusem: oběti trpěly před smrtí dehydratací a v Beslanu vznikla tradice přinášet na jejich hroby lahve s pitím. Kasparov se u každého hrobu zastavil, četl jména a data narození a úmrtí (přestože všichni nebožtíci zahynuli ve stejný den, 3. září 2004) a na každý náhrobek položil rudý karafiát z krabice, kterou nesl jeden z jeho bodyguardů. Vypadal jako politik vítající se s voliči, až na to, že neměl, komu by potřásal rukou.

Potom se Kasparov vydal do kulturního domu — víceúčelové budovy, jaká se nachází v každém ruském městě a slouží k pořádání schůzí a různých představení. Měl v plánu pronést tam řeč. Kulturní dům byl zavřený, ale na zastřešené verandě před vchodem se sešlo asi padesát lidí. Bylo mezi nimi hodně žen v černých šatech a šátcích — žen ve smutku, neboli, jak se jim začalo říkat po celém Rusku, „beslanských matek“. Právě ony nejvíc ze všech usilovaly o to, aby se právě probíhající soud s jediným přeživším teroristou rozvinul v plnohodnotné vyšetřování celého případu. Byly čím dál víc přesvědčené, že za smrt dětí nesou odpovědnost federální jednotky, kterým šlo spíš o zabití teroristů než o záchranu rukojmích — a v důsledku toho zabily jak věznitele, tak jejich rukojmí.

„Vaše děti zabily lži,“ řekl Kasparov ženám v černém. Oficiální místa v době obléhání tvrdila, že se ve škole nachází 354 rukojmích. Ve skutečnosti jich ale bylo víc než tisíc. Přeživší rukojmí dosvědčili, že jejich věznitelé sledovali v učitelské sborovně televizi; když viděli, že oficiálně je rukojmích jen 354, dospěli k závěru, že vláda se chystá na budovu zaútočit, a proto záměrně podsazuje počet potenciálních obětí. Právě tehdy, řekli rukojmí, jim únosci přestali dávat vodu. Úřady kromě toho prohlašovaly, že únosci nikdy nevznesli žádné požadavky. Svědkové ale dosvědčili, že existovala nejméně jedna videokazeta a jeden dopis s požadavky, na jejichž základě mohla být zahájena jednání. „Lži jsou podstatou tohoto režimu,“ pokračoval Kasparov. „Nedojde-li k soudnímu procesu, dopustíte-li, aby vyšetřování vyznělo do ztracena, beslanská tragédie se bude opakovat. Nejde mi osobně o moc; chci jen tolik, aby mi ti, co moc mají, říkali pravdu. Chci ty darebáky přinutit, aby přišli sem a obešli celý hřbitov.“ Měl slzy v očích. „Chci, aby viděli, k čemu jejich lži vedly. Lži!“

Zrovna v tu chvíli zazněla tupá rána, skoro jako výstřel z pistole. Ženy vykřikly: „Garri! Garri!“ Dav se rozprchl a bodyguardi se Kasparova nemotorně pokoušeli chránit svými těly; současně dbali na to, aby se lidé prchající z verandy vzájemně neušlapali. Nějaký mladík stojící před budovou najednou vytáhl lahev kečupu; zatřepal s ní, namířil na Kasparova a zmáčkl. Kasparov dostal plný zásah: hlavu, prsa a pravé rameno modré sportovní bundy měl potřísněné lepkavou červenou tekutinou. Veranda byla nyní prázdná; zůstal na ní jen průhledný igelitový sáček s několika vejci, která se rozbila, jak se sáčkem někdo mrštil: právě to způsobilo onu tupou ránu.

Nějaká stará žena, která zůstala na verandě spolu s námi, se pokoušela otřít Kasparovovi tvář kapesníkem. „Odpusťte mi, odpusťte,“ opakoval pořád dokola. Chtěl se omluvit, že ve městě už tak stravovaném zármutkem způsobil takový incident. Jiná žena v černém, podsaditá čtyřicátnice, řekla: „Pojďme do školy, tam je to bezpečné.“ Kasparov se pak ve společnosti žen vydal ulicí směrem k budově, jež byla při útoku téměř zničena. Cestou hovořil o nevyhnutelnosti politické krize, důležitosti protestu a nutnosti zapomenout na politické rozdíly a sjednotit se ve jménu změny režimu. Dav neustále rostl, z domů a bytovek po cestě vycházeli další lidé a k průvodu se připojovali.

Do školy vstoupili obrovskými dírami ve zdech bývalé tělocvičny. Na konci obléhání byl tento prostor plný dětí a právě zde jich také většina zahynula. Důkazy naznačovaly, že tělocvičnu pobořily tanky střílející z těsné blízkosti: kde byla předtím okna chráněná drátěným pletivem, zely nyní v silných cihlových stěnách obrovské díry. Prostor vevnitř byl začouzený. Beslanské matky byly přesvědčeny, že požár způsobil plamenomet ruských jednotek (stát připustil, že byl plamenomet použit, ale popřel, že by jeho použití mohlo vést k požáru).

V tělocvičně si Kasparov hlasitě povzdechl. „Pane Bože, Pane Bože,“ šeptal. Ženy se rozešly do různých koutů a začaly vzlykat; sál se brzy naplnil tlumeným nářkem. Kasparov byl zjevně dojatý: měl zarudlé oči, trochu pootevřená ústa, potřásal hlavou. Bylo jasné, že tady se mluvit nedá: místnost byla příliš nasycená zármutkem. Požádal, aby ho provedli po škole, a zatímco tam chodil spolu s davem, který nyní vzrostl asi na sto osob, hovořil: „Chodím touto školou a přemýšlím: Jak mohou lidé v Moskvě dál chodit po ulicích, mluvit, lhát? Mezi nimi je někdo, kdo dal příkaz k palbě. Pokud to tomu člověku projde, budeme si za to moci sami!“

Zbytek toho dne měl bizarní průběh. Kasparov pokračoval do hlavního města Severní Osetie Vladikavkazu, které leží jen asi půl hodiny cesty od Beslanu. Měl v plánu pronést tam řeč, ale jeho manažer dostal zprávu, že v divadelním sále spadla opona a musel být uzavřen. Po čtyřech týdnech kampaně to už nikoho nepřekvapilo. V každém sále, který si Kasparov kdekoli v Rusku pronajal, se něco stalo. Zde nejenže byl nedostupný sál, ale před budovou se navíc konala narychlo svolaná akce pro děti s hlasitou hudbou. Kasparov tam přesto šel a v proslovu k asi šedesáti lidem, kteří se tam sešli, se snažil hudbu překřičet. Hovořil o sociálních výdajích, které představovaly asi patnáct procent ruského státního rozpočtu — mnohem méně než ve Spojených státech. Kolem shromáždění se potloukalo pár výrostků. Jeden hodil po Kasparovovi kamenem, ale netrefil se. Kasparov mluvil dál. Potom následoval hotový déšť vajec, z nichž dvě zasáhla Kasparova do hlavy. Výrostci, kteří vejce házeli, potom odběhli k opodál zaparkovaným policejním autům a zmizeli: nikdo se ani nesnažil zakrýt skutečnost, že je tam policie přivezla a že jednali pod její ochranou. Jeden německý novinář, kterého rovněž zasáhlo vejce, se pokusil útočníka pronásledovat, ale jeden z policistů — později se ukázalo, že je to místní mluvčí Ministerstva vnitra — ho chytil za paži a hrubě mu přikázal, aby si hleděl svého. „Jejich režim se bojí slov!“ volal Kasparov.

Dva jeho bodyguardi, viditelně otřesení, si šeptali: „Byl to jen kluk — nemohl jsem to předvídat,“ řekl jeden. „Nestihl jsem zareagovat,“ přiznával druhý, který se předtím neúspěšně pokoušel Kasparova chránit vlastním tělem. Vejce nejsou nijak nebezpečná, ale incident jasně prokázal, jak bezbranný Kasparov je, i když se kolem něj točí osm bodyguardů.

„Snažili jsme se předvídat všechno, co se předvídat dalo,“ řekl mi Kasparov. „Kdybych o tom měl ale opravdu přemýšlet, nemohl bych pokračovat.“ Jeden z jeho bodyguardů neustále dohlížel na přípravu jídel a Kasparov pil pouze vodu z lahví, které si vozil s sebou, a jedl výhradně jídlo objednané pro celý stůl.

Při večeři na závěr cesty do Severní Osetie — což byla zhruba pětihodinová záležitost, při níž Kasparov sehrál tři šachové partie, z toho dvě s místním sedmiletým šachovým géniem — pronesl přípitek Alan Čočijev, osetský aktivista, který právě strávil jedenáct měsíců ve vězení za distribuování protivládních letáků: „Nikdo se nikdy ani nepokusil o to, co teď děláte vy. Nemluvíte ke čtyřem stům tisícům lidí v každém městě. Nemluvíte dokonce ani ke čtyřem stovkám v nějakém velkém sále. Mluvíte k padesáti nebo šedesáti lidem — v zemi, která má sto čtyřicet pět milionů obyvatel. To je šílený úkol. Proto chci připít muži, který se rozhodl udělat nemožné. Kéž se to teď stane možným!“

To byla jen polovina příběhu o nesplnitelném úkolu, který si Kasparov uložil. On se totiž nespokojil s tím, že by pouze agitoval za svůj pohled na věc; také se snažil shromažďovat a šířit informace a stal se jakousi náhradou za ukradená média. Ždímal z místních sympatizantů informace o situaci v jejich oblasti a potom je předával dál. Jeho šachistická paměť měla nesmírnou hodnotu. Jeden jeho asistent o něm říkal, že nikdy nevlastnil telefonní seznam, protože by si nemohl pomoci a zapamatoval si z něho všechna čísla. Nyní jeho mysl nepřetržitě shromažďovala informace a zasazovala je do kontextu. Vedl si neustále aktualizovanou evidenci procentního podílu lokálních daní, jež si region může ponechat, problémů, s nimiž se potýkali opoziční aktivisté, a různých drobností v projevu a chování, které považoval za významné. Místní i celostátní média už existovala jen proto, aby šířila poselství vlády, a informace bylo třeba sbírat kousek po kousku.

V Rostově, kde Kasparov mluvil před veřejnou knihovnou (měl v plánu mluvit přímo v knihovně, ale byla zavřená, protože v ní prý praskla nějaká trubka), přistoupil k jeho asistentce nějaký mladý muž, dal jí svoji navštívenku a řekl, že chce spolupracovat jako místní organizátor. Zeptala jsem se ho na jméno, ale on řekl: „To nejde. Hned by mě vyhodili.“ Později jsem se od Kasparovovy asistentky dověděla, že pracuje na státní univerzitě.

Kasparov odletěl na jih Ruska v pronajatém letadle a měl v plánu je využívat i při cestování mezi městy. Když ale potom jednou skoro na celý den uvízl, protože ho všechna letiště v oblasti odmítala přijmout, všech třináct lidí — Kasparov, jeho štáb a dva novináři — muselo přejít na auta. Přijeli jsme do Stavropolu a ukázalo se, že naše hotelové rezervace byly zrušeny. Stáli jsme ve vstupní hale a Kasparovův manažer obvolával všechny hotely, co byly v tom ospalém městě k mání: všude tvrdili, že mají plno. Potom se najednou ukázal ředitel hotelu.

„Je mi to líto,“ řekl. Bylo vidět, že mu Kasparovova přítomnost imponuje. „Musíte chápat, v jaké jsem pozici. Mohl bych se ale s vámi vyfotit?“

„Je mi líto,“ odpověděl Kasparov. „Musíte chápat, v jaké jsem pozici.“

Ředitel zrudl jako rak. Teď už nebyl jen vyděšený, ale také se cítil trapně.

„K čertu s tím,“ řekl. „Ubytuju vás.“

Toho večera přišel na večeři jen jeden z několika desítek pozvaných hostů, kteří předem potvrdili účast. Organizátor, jeden místní podnikatel, tvrdil, že všem pozvaným někdo zavolal, vyhrožoval jim a varoval je, aby na večeři nechodili.

V Dagestánu měl Kasparov předat ceny vítězům dětského šachového turnaje. Když ale naše skupina dorazila na místo, čekal tam na nás jen jeden místní opoziční novinář. Vysvětlil nám, že předsedovi Dagestánské šachové federace zavolali z republikové vlády a řekli mu, že ho vyhodí, pokud se Kasparov události zúčastní. Proto nás řidiči — což byli, jak se ukázalo, místní policisté — zavezli na nesprávné místo.

Kamkoli Kasparov šel, všude byl sledován. Obvykle byli přítomni nejméně dva tajní policisté, které šlo snadno identifikovat podle jejich způsobů, oblečení a erárních videokamer. Někteří Kasparova natáčeli, jiní se vydávali za novináře — kladli pokaždé stejné otázky a odmítali se představit — a další ho prostě jen sledovali. Nedalo se zjistit, zda jsou všechna ta přemrštěná bezpečnostní opatření, ten dohled a vůbec veškeré obstrukce dílem Moskvy, anebo vycházejí z místní iniciativy. V každém případě to Kasparova spíše stimulovalo: měl pocit, že se ho režim bojí a že to jeho slovům dodává váhu. Současně ho to ale také marginalizovalo. I světoznámý génius začne vypadat trochu směšně, musí-li chodit v šatech zapatlaných od kečupu, cestovat v omlácené pronajaté dodávce a promlouvat na ulici k víceméně náhodným kolemjdoucím.

Kasparov vedl kampaň neúnavně a tvrdošíjně, stejně jako dříve hrával šachy. Některé jeho slavné partie patřily k těm nejdelším v dějinách hry, a protože v sovětském sportovním establishmentu platil vždy za outsidera, měl zkušenosti i s různými manipulacemi. Jeho politická organizace však nikdy nezačala růst. Nikdy se nedostal do televize a jeho hlas se čím dál víc ocital na okraji. Nakonec se ukázalo, že jeho peníze, sláva ani intelekt s režimem nic nezmohou, přestože nelze popřít, že se ho režim bál. Jakmile byly demokratické instituce demontovány, bylo k ničemu — bylo příliš pozdě — stavět se na jejich obranu.

1 „Rok s Putinem“, debatní setkání, které se konalo v Moskvě 26. 12. 2000. Účastníky byli Leonid Ionin, děkan aplikované politologie na Vyšší škole ekonomiky; poslanec Státní dumy Vjačeslav Igrunov; politický poradce Simon Kordonskij; filozof Alexandr Cipko; a politolog z Carnegie Center Andrej Rjabov.

2 Julij Rybakov, rozhovor Mariny Koroljovové pro stanici Echo Moskvy. 17. 1. 2001. http://www.echo.msk.ru/programs/beseda/13380.phtml. Ověřeno 7. 6. 2011.

3 Leonid Dračevskij pracoval na sovětských velvyslanectvích ve Španělsku a Polsku.

4 Viktor Čerkesov a Georgij Poltavčenko.

5 Pjotr Latyšev.

6 Viktor Kazancev a Konstantin Pulikovskij.

7 Boris Berezovskij: „Ličnyje svobody — glavnyj zakon děmokratičeskogo obščestva. Otkrytoje pismo preziděntu Rossijskoj feděraciji Vladimiru Putinu“, Kommersant, 31. 5. 2000. http://www.kommersant.ru/doc/149293/print. Ověřeno 1. 5. 2011.

8 Zpráva pozorovatelské mise OBSE, 2004. http://www.osce.org/odihr/elections/russia/33101. Ověřeno 8. 6. 2011.

9 Odhalení: několik let po obhajobě dizertace na toto téma se Darja Oreškinová stala mojí životní partnerkou.

10 Darja Oreškina: Kartografičeskij metod v issledovaniji elektoralnogo poveděnija naselenija Rossijskoj Feděraciji, doktorská práce obhájená na Moskevské státní univerzitě v r. 2006.

11 Rozhovor autorky s Alexandrem Margolisem, Petrohrad, červen 2008.

12 Tisková konference organizace GOLOS, Moskva, 14. 3. 2004.

13 Sojuz Žurnalistov Rossiji: „Predvaritělnyj otčot o monitoringe osveščenija s SMI vyborov Preziděnta Rossijskoj Feděraciji 14 marta 2004 g“. http://www.ruj.ru/news_2004/news_040331_1.html. Ověřeno 3. 12. 2011.

14 „Putin objavil o perestrojke gosudarstva posle tragediji v Beslaně“, nepodepsaná zpráva na serveru newsru.com a plné znění Putinova projevu, 13. 9. 2004. http://www.newsru.com/russia/13sep2004/putin.html. Ověřeno 9. 6. 2011.

Vláda teroru

Dvacátého třetího listopadu 2006 zemřel v jedné londýnské nemocnici muž jménem Alexandr Litviněnko. Bylo mu čtyřicet jedna let, byl to důstojník FSB a jeho poslední dny přenášela téměř v přímém přenosu britská a také některá ruská média. „Ještě před třemi týdny to byl šťastný, zdravý muž s hustými vlasy, který uběhl denně pět mil,“ informoval 21. listopadu Daily Mail.[1] Vedle článku byla fotografie Litviněnka na nemocničním lůžku: byl vychrtlý a bez vlasů, nemocniční úbor měl na prsou rozhalený a hruď mu pokrývaly elektrody. „Pan Litviněnko má tak slabé krční svaly, že sotva zvedne hlavu. Mluví jen s obtížemi, s vypětím sil ze sebe vypraví nanejvýš krátké přerývané věty.“ Den po publikaci článku upadl Alexandr Litviněnko do kómatu. Následujícího dne byla v jeho moči konečně nalezena stopa jedu, který ho zabíjel: bylo to polonium, velmi vzácná a vysoce radioaktivní látka. O několik hodin později se Litviněnkovi už podruhé za poslední dva dny zastavilo srdce, a tentokrát zemřel.[2]

Litviněnko byl typický whistleblower. V roce 1998 vystoupil spolu s čtyřmi dalšími kolegy na tiskové konferenci v přímém přenosu; prohlásili, že dostali od FSB protizákonné úkoly, mimo jiné i příkaz zabít Borise Berezovského. Tiskovou konferenci pořádal sám Berezovskij, s nímž se Litviněnko setkal už v roce 1994, při vyšetřování jiného úkladu o jeho život, který s tímto případem nijak nesouvisel. Oba muži si vzájemné známosti cenili a zřejmě jeden do druhého vkládali přehnané naděje. Berezovskij věřil, že ho známost s čestným člověkem z řad FSB chrání, a Litviněnko byl přesvědčený, že mu vlivný miliardář pomůže změnit, co je na systému špatně. Litviněnko byl ve služebním poměru od osmnácti let. Byl to jeden z nejmladších podplukovníků, jaké kdy měla ruská tajná služba ve svých řadách. Byl zcela oddaný systému, který ho povznesl, ale jako jeden z mála nedokázal přehlížet jeho nedokonalosti a odmítal naslouchat lidem, kteří věci berou takové, jaké jsou.

Vladimir Putin byl jmenován šéfem FSB v srpnu 1998, v době, kdy předchozí vedení čelilo obviněním z korupce. „Když ho jmenovali, ptala jsem se Saši, kdo to je,“ řekla mi po letech vdova po Litviněnkovi Marina. „Řekl, že prý se o něm říká, že jako policista nikdy nesloužil na ulici. Hleděli na něj tedy s despektem — nezačínal odspodu.“ Přesto Berezovskij zařídil, aby se jeho chráněnec v čele tajné policie a jeho přítel whistleblower setkali. To bylo v době, kdy Putin považoval svou kancelář za tak nebezpečné místo, že se s Berezovským raději scházel v neužívané výtahové šachtě. Berezovskij chtěl, aby se z těch dvou mužů stali spojenci. Litviněnko přinesl materiály, které podle něj dokazovaly nezákonné propojení mezi jednotlivými odděleními FSB a také cesty, kterými putovaly protizákonné rozkazy a peníze. Také Putinovi řekl o rozkazu zabít Berezovského: jak on, tak oligarcha byli tehdy přesvědčeni, že o tom Putin neví. Litviněnko později své ženě a Berezovskému řekl, že to Putina nijak nezaujalo. Setkání trvalo všeho všudy deset minut. Whistleblower se vrátil domů zklamaný a dělal si starosti o budoucnost. Nakonec se — jak to u mužů jeho druhu obvykle bývá — rozhodl jednat.

Ze všeho nejdřív uspořádal tiskovou konferenci o ilegálních aktivitách FSB. Hovořil na ní o rozkazu zabít Berezovského a tvrdil, že mu bylo uloženo unést a zbít některé další prominentní podnikatele. Putin na to zareagoval prohlášením v televizi, v němž zpochybňoval Litviněnkův charakter a říkal o něm, že neplatí alimenty své první ženě (jeho druhá žena ovšem tvrdila, že peníze sama každý měsíc posílá a má stvrzenky, kterými to může dokázat).

O tři měsíce později byl Litviněnko zatčen na základě obvinění, že se před třemi lety dopustil na jednom podezřelém nepřiměřeného násilí. Případ ale nedržel pohromadě a v listopadu 1999 vojenský soud Litviněnka osvobodil. Nestačil však ani opustit soudní síň: vstoupili agenti FSB a hned ho zase zatkli na základě jiného obvinění. Tento případ byl zamítnut, ještě než se dostal k soudu, ale hned se objevil třetí. Vojenský soudce ho propustil na slib, že se dostaví k dalšímu soudu; když se však Litviněnko dověděl, že stání se bude konat v malém městečku asi sto kilometrů od Moskvy, kam se mnoho novinářů nebo nezávislých pozorovatelů nedostane, rozhodl se, že raději z Ruska uteče.

V září 2000 řekl Marině, že pojede na jih Ruska navštívit své staré rodiče. Asi o měsíc později jí zavolal a přikázal jí, aby odjela na dovolenou. „Řekla jsem, že na to není vhodná doba,“ pověděla mi Marina. „Náš syn Tolja zrovna začal chodit do hudební školy, tak jakápak dovolená? Řekl: ‚Ty jsi ale vždycky chtěla na dovolenou. Měla bys jet teď.‘ Tehdy mi to došlo — někdy měl prostě takový hlas, že jsem si uvědomila, že musím vypnout mozek a udělat, co říká.“ Koupila čtrnáctidenní dovolenou ve Španělsku a odletěla tam i s šestiletým synem. Když dva týdny uplynuly, Litviněnko jí vzkázal, aby o půlnoci přijela na letiště v Malaze. Dostavila se vystrašená a zmatená. Čekal tam na ni jeden známý, který ji i s Toljou přepravil do Turecka. Letěli soukromým tryskáčem, který pravděpodobně patřil Berezovskému. Alexandr na ně čekal v tureckém letovisku Antalya.

„Bylo to jako ve filmu,“ řekla. „Nemohli jsme tomu uvěřit.“ Až na to, že pro jejich útěk nikdo žádný scénář nenapsal. Berezovského zaměstnanec, který Marinu doprovázel z Malagy, musel odjet. Alexandr a Marina zůstali dva dny v hotelu v Antalyi a slavili opětovné shledání, ale potom jim začalo docházet, že jsou uprchlíci a nemají kam jít. Berezovskij slíbil, že je bude podporovat finančně, ale netušil, jak by jim pomohl logisticky. Proto zavolal svému příteli Alexandru Goldfarbovi do New Yorku a požádal ho, aby zaletěl do Turecka a situaci vyřešil. Goldfarb souhlasil, přestože později kvůli své účasti na Litviněnkově útěku přišel o práci u George Sorose. Goldfarb vzal Litviněnka na americké velvyslanectví v Ankaře, kde ho vyslechli a zdvořile odmítli: byl to agent tajné policie, ale ne špión, a Spojené státy neměly o jeho informace zájem. Návštěvou velvyslanectví se však Litviněnko vystavil ruským agentům, o nichž věděl, že mají ambasádu pod dohledem. Byl vystrašený a bylo mu jasné, že svoji situaci musí vyřešit co nejdřív.

Goldfarb nakonec vymyslel důmyslný plán. Všichni čtyři si koupili letenky s přestupem v Londýně, kde se měli Litviněnkovi hned na letišti vydat úřadům. Přesně to učinili a nakonec tedy skončili v Londýně. Bydlení a Toljovo školné jim platil Berezovskij.

Po několika měsících okolkování začal Litviněnko psát. Spolu s rusko-americkým historikem Jurijem Felštinským, s nímž se setkal, ještě když Felštinskij krátce pracoval pro Berezovského mediální tým v Moskvě, napsal knihu o bombových útocích v bytových domech z roku 1999. Na základě svých profesních zkušeností analyzoval důkazy, které již zkoumala ruská televize, a poukázal na řadu rozporů v oficiální zprávě FSB o zmařené explozi v Rjazani. Spolu s Felštinským také přezkoumal důkazy objevené reportéry moskevského investigativního týdeníku Novaja Gazeta. Tito novináři našli dva mladé vojáky, kteří na podzim 1999 vlezli do skladiště letectva v Rjazani, když hledali nějaký cukr, kterým by si osladili čaj. Nalezli, co hledali: spousty padesátikilových pytlů označených nápisem CUKR. Látka, kterou z pytlů vzali, však v jejich čaji chutnala tak divně, že celý incident raději ohlásili veliteli, přestože se do skladiště v podstatě vloupali a kradli v něm. Velitel nechal látku analyzovat a zjistil, že se jedná o výbušninu hexogen. Litviněnko a Felštinskij také nalezli důkazy, že skladiště letectva používala FSB, která tam podle jejich přesvědčení výbušniny skladovala.[3]

Postupně se začaly objevovat další důkazy.[4] Opoziční poslanec Julij Rybakov — jeden z těch dvou mužů, kteří odmítli vstát, když se hrála sovětsko-ruská hymna — dal Litviněnkovi přepis zasedání Státní dumy z 13. září. Předseda Dumy přerušil jednání a řekl: „Právě jsme dostali zprávu, že v noci vybuchla bomba v bytovém domě ve Volgodonsku.“ Ve skutečnosti ale došlo k výbuchu ve Volgodonsku až o tři dny později. Zdá se, že agent FSB nastrčený v kanceláři předsedy Státní dumy — Litviněnko ho později identifikoval — předal předsedovi informaci v nesprávný okamžik, ale je jisté, že o výbuchu ve Volgodonsku věděl předem.

K šetření se připojil další whistleblower, bývalý agent FSB Michail Trepaškin, jeden z účastníků Litviněnkovy nešťastné tiskové konference z roku 1998. Podařilo se mu vystopovat spojení mezi FSB a bytovými domy v Moskvě, když identifikoval podnikatele, jehož jméno bylo použito při pronajmutí prostor v obou domech. Vedle toho odhalil agenta FSB, který celou věc na podnikatele ušil, a dokonce i dva z mužů, kteří byli najati, aby výbušninu nastražili. Trepaškin navíc nalezl důkaz, že kompozitní portrét jednoho podezřelého byl vyměněn za nějaký jiný. Oni dva muži byli zatčeni a Trepaškin, vzděláním právník, měl v plánu u soudu zastupovat dva z přeživších útoky. Jen týden před procesem byl však zatčen za ilegální držení střelné zbraně a potom strávil pět let ve vězení. Proces probíhal za zavřenými dveřmi; oba podezřelí dostali doživotí, nikdy ale nevyšlo najevo, kdo vlastně byli a proč své zločiny spáchali.

Večer 23. října 2002 se u mě stavilo na skleničku pár přátel. Měla jsem jedno tříleté a jedno roční dítě a večery jsem většinou trávila doma. Jeden z těch přátel, televizní producent, navrhl, abychom zapnuli televizi a podívali se na novou talk show, kterou jsem ještě neviděla. Pořad sotva začal, když tu ho přerušila šokující zpráva. Někdo napadl jedno moskevské divadlo a držel jeho návštěvníky jako rukojmí. V té době jsem řídila malý nezávislý politický web polit.ru. Během následujících tří dnů jsem nenaspala víc než tři hodiny. Moji reportéři se střídali na hlídce u divadla a já jsem jejich zprávy publikovala na našem webu.

Útok na divadlo Na Dubrovce začal těsně po deváté večer. Na programu byl zrovna muzikál, jehož součástí byla i scéna, kdy se na jevišti objevilo skutečné letadlo z druhé světové války. Právě v tu chvíli vystoupili na jeviště maskovaní muži se samopaly a další se rozestavili po obvodu celého sálu; hodně lidí v publiku si nejprve myslelo, že se jedná o součást představení. V sále bylo toho večera asi osm set lidí. S výjimkou několika desítek malých dětí a cizinců, které útočníci brzy propustili — a několika herců, mezi nimiž byla také spousta dětí, kterým se podařilo vylézt oknem v šatně —, strávili všichni následujících čtyřicet osm hodin v sále. Čelili čím dál většímu vyčerpání, dehydrataci, strachu a nakonec i zoufalství. Teroristé jim sice přikázali, aby odevzdali mobilní telefony, ale některým se přesto v různých chvílích podařilo zavolat na hlavní zpravodajskou rozhlasovou stanici, a tak strachem a úzkostí zkamenělé město slyšelo po celou dobu krize i hlasy zevnitř divadla.

Příbuzní rukojmích se shromáždili v zasedacím sále jedné nedaleké školy. Asi v sedm hodin ráno třetího dne krize tam přišlo několik vládních úředníků. „Tvářili se šťastně a rozjařeně,“ vzpomínal později jeden z příbuzných. „Přistoupili k mikrofonu a sál utichl. Řekli následující lahodná slova: ‚Operace proběhla bez jediného zádrhele.‘ Prohlásili, že všichni teroristé byli zabiti a že mezi rukojmími není jediná oběť. Sálem zazněl potlesk a výkřiky radosti. Všichni úřadům děkovali, že zachránily jejich milované.“[5] To vítězoslavné prohlášení však byla jedna velká lež.

Obléhání divadla Na Dubrovce je jednou z nejúspěšnějších a současně také jednou z nejzpackanějších operací na záchranu rukojmích v dějinách. Teroristé působili zmateně a po celou dobu se snažili vyjednávat s každým, kdo za nimi přišel. Také postupně další a další rukojmí propouštěli. Do budovy byla vpuštěna skupina lékařů, politiků a novinářů, kteří se snažili pro rukojmí vyjednat lepší podmínky. Příbuzní rukojmích doufali v mírumilovné řešení; druhý den krize se všichni sešli a sepsali petici prezidentovi, kterou podepsalo více než 250 lidí:

Vážený pane prezidente,

Jsme děti, příbuzní a přátelé rukojmích držených v divadle. Apelujeme na Váš rozum a soucit. Víme, že budova je zaminovaná a užití síly povede k tomu, že divadlo vyletí do povětří. Jsme přesvědčeni, že žádný ústupek není příliš velký, pokud jsou v sázce životy sedmi set lidí. Pokračujte ve vyjednávání! Přistupte na některé jejich požadavky. Pokud naši blízcí zahynou, už nebudeme moci věřit, že náš stát je silný a naše vláda je skutečná vláda. Nedopusťte, abychom osiřeli![6]

O několik hodin později mi zavolal jeden z našich reportérů; hlásil, že nemocnice hned vedle divadla byla evakuována. Dospěla jsem k závěru, že vojáci se chystají na budovu zaútočit a dělají místo pro případné oběti.

O půl šesté v sobotu ráno, třetí den krize, zavolali dva rukojmí na Echo Moskvy, hlavní zpravodajskou stanici ve městě. „Nevím, co se děje,“ vzlykala do telefonu jedna z nich. „Je tady plyn. Všichni sedí v sále. Prosíme vás — doufáme, že nebudeme další Kursk.“ Dál už nemohla mluvit a předala telefon kamarádce, která řekla: „Jdou na to silou. Prosím neopouštějte nás, dokud je ještě šance, prosíme vás.“ Je naprosto jasné, že rukojmí ani jejich blízcí venku nevěřili, že je ruské ozbrojené síly zachrání. Narážka na ponorku Kursk hovořila za vše: nevěřili, že vláda bude brát ohled na lidské životy.

Záchranná operace byla vymyšlena geniálně: zvláštní jednotky využily podzemní průchody a naplnily divadlo plynem, který měl uvnitř všechny uspat a zabránit teroristům v odpálení náloží rozmístěných po celém sále (všude stály ženy v černém, s vestami, které byly podle všeho plné výbušnin). Ozbrojenci by potom vnikli dovnitř jednak týmiž podzemními průchody a jednak hlavním vchodem, spící teroristy by zatkli a rukojmí osvobodili.

Nic však neproběhlo podle plánu. Teroristé neusnuli hned, ale až za několik minut. Nikdy se nevysvětlilo, proč vlastně neodpálili nálože, což vedlo ke spekulacím, že v divadle ani žádné výbušniny nebyly. Rukojmí, kteří trpěli spánkovou deprivací a dehydratací (dvě různé zásahové jednotky rozmístěné kolem divadla se totiž navzájem nedomluvily a nepustily k divadlu dodávku vody a džusu, s níž teroristé souhlasili), usnuli naopak velmi rychle a lékaři je pak museli horko těžko křísit. Lidé v bezvědomí však nebyli ošetřeni okamžitě: vojáci je vynesli z budovy a položili na schodiště před vchodem. Mnozí nebyli uloženi na bok, jak by to bylo správné, ale na záda, a tak se hodně lidí přímo před divadlem udusilo vlastními zvratkami. Potom je všechny, mrtvé i živé, jednoduše naložili do autobusů, přímo na sedadla, takže i tam se hodně lidí udusilo, když se jim hlava zvrátila dozadu. Nepřevezli je do nemocnice v sousedství, ale do několika různých nemocnic v centru Moskvy, kde jim lékaři nedokázali pomoci, protože jim velení vojska a policie odmítlo prozradit, jaká chemická látka byla v divadle použita. Několik rukojmích upadlo do kómatu a zemřelo v nemocnici, někteří ještě týden poté, co krize skončila. Celkem zahynulo 129 lidí.

Vláda slavila vítězství. Fotografie teroristů, kteří byli všichni ve spánku na místě popraveni ruskými jednotkami, se opakovaně ukazovaly v televizi: mužská i ženská těla sesutá na divadelních sedadlech nebo ležící na stolech, s viditelnými dírami po kulkách v hlavách. Napsala jsem článek o tom, že pokud vláda slaví vítězství navzdory 129 zbytečným obětem, jenom tím dává najevo nezájem o lidské životy, a potom jsem sama musela čelit výhrůžkám smrtí: triumf nad terorismem nesměl nikdo zpochybňovat. Trvalo celé měsíce, než se někteří lidskoprávní aktivisté odvážili poukázat na to, že užitím plynu a uplatněním síly ve chvíli, kdy byli teroristé stále ochotní vyjednávat, porušilo Rusko několik mezinárodních konvencí i své vlastní zákony. Jen málo Rusů se kdy dovědělo, že teroristé, vedení pětadvacetiletým mladíkem, který předtím nikdy neopustil Čečensko, předložili požadavky, jež by bylo až směšně snadné splnit, což by dost možná vedlo k osvobození úplně všech rukojmích. Žádali, aby prezident Putin veřejně prohlásil, že chce válku v Čečensku ukončit, a aby projevil dobrou vůli tím, že přikáže stažení vojsk aspoň z jednoho okresu separatistické republiky.

Problém byl ale v tom, že teroristé po Putinovi chtěli, aby jednal v rozporu se svou povahou. Něco takového by nikdy neudělal chlapec, který nedokázal ustoupit z boje, který se třeba zdánlivě uklidnil, ale potom znovu vybuchl, a který nyní jako prezident sliboval, že je „odkrágluje, i kdyby se schovávali třeba na hajzlíku“. Takový člověk raději obětoval 129 vlastních spoluobčanů, než aby veřejně prohlásil, že si přeje mír.

Jen čtrnáct dní po útoku na Dubrovce byl Putin v Bruselu na summitu Evropské unie a Ruska, který se týkal především mezinárodní hrozby islámského terorismu. Na tiskové konferenci po jednáních se reportér francouzského deníku Le Monde Putina zeptal na použití těžkého dělostřelectva proti civilistům v Čečensku. Putin klidně a dokonce s úsměvem odpověděl: „Jste-li připraven stát se islámským radikálem a jste-li dokonce ochotný podstoupit obřízku, tak vás zvu do Moskvy. My jsme země mnoha vyznání a máme na to specialisty. Řeknu jim, aby tu operaci provedli tak, aby vám tam už nikdy nic nevyrostlo.“ Tlumočník se neodvážil přeložit Putinova slova naplno a citát se nedostal ani do vydání New York Times následujícího dne. Místo toho list zdrženlivě napsal: „Jste vítán a každý je v Moskvě tolerován“.[7] Video s Putinovým výpadem bylo však na serveru RuTube hitem ještě devět let poté, co svoji pohrůžku vyslovil.[8] Demonstrovalo jeho naprostou neschopnost třeba jen předstírat vůli k mírumilovnému vyřešení konfliktu v Čečensku.

Alexandr Litviněnko žil nyní v řadovém domku v severním Londýně, hned naproti přes úzkou ulici od Achmeda Zakajeva, bývalého herce z Grozného, který byl v době po uzavření příměří důležitým členem čečenské vlády, a coby zástupce země na Západě fungoval jako jakási přívětivá tvář nezávislého Čečenska. V roce 2000 byl zraněn a odjel z Čečenska na léčení; nakonec požádal o politický azyl ve Velké Británii. Nyní žil v severním Londýně z peněz, které mu posílal jeho starý protějšek z jednání Boris Berezovskij. Byl na tom tedy podobně jako Litviněnko, který sám strávil značnou část druhé poloviny devadesátých let v Čečensku, ovšem na ruské straně. Spolubojovníci, kteří byli dosud naživu, považovali Zakajeva za čečenského předsedu vlády v exilu.

Litviněnko a Zakajev podrobně prozkoumali všechny dokumenty a videozáznamy z útoku na Dubrovce a dospěli k šokujícímu odhalení: jeden z teroristů nebyl zabit a podle všeho opustil divadlo krátce předtím, než do něj ruští vojáci vtrhli. Toho muže identifikovali jako Chanpaše Terkibajeva, bývalého novináře, o němž byli přesvědčeni, že už dávno pracoval pro ruskou tajnou policii.[9] 31. března 2003 viděl Zakajev Terkibajeva ve Štrasburku, kam jeli oba jako zástupci čečenského lidu na zasedání Evropského parlamentu — přičemž Terkibajev měl požehnání Moskvy, a Zakajev nikoli. Začátkem dubna vyhledal Litviněnko Sergeje Jušenkova, onoho liberálního plukovníka, s nímž se Marina Salje setkala těsně před tím, než uprchla z Moskvy, a který se nyní účastnil parlamentního vyšetřování útoku na Dubrovce, a předal mu všechny informace, které o Terkibajevovi shromáždil.[10] O čtrnáct dní později byl Jušenkov v Moskvě za denního světla zastřelen. Litviněnko si byl jistý, že to byl přímý důsledek jeho účasti na vyšetřování útoku na Dubrovce.

Jušenkov však už mezitím předal dokumenty od Litviněnka někomu jinému. Anna Politkovská byla novinářka po čtyřicítce, která většinu profesionálního života nijak nevynikala a zabývala se hlavně psaním možná až příliš složitých článků o nejrůznějších společenských neduzích. Během druhé čečenské války se však z ničeho nic proslavila jako neohrožená reportérka, která v Čečensku trávila nekonečné týdny, vůbec nedbala pokynů ruského vojska a dokumentovala různé případy zneužití pravomocí a válečných zločinů. Po několika letech si u Čečenců získala naprostou důvěru. Jako žena středního věku, s brýlemi a šedivými vlasy, navíc matka dvou dospělých dětí, nepřipomínala ani trochu válečnou reportérku, což jí v řadě situací dost možná zachránilo život. Při útoku na Dubrovce jí bylo umožněno vstoupit do budovy, vyjednávala s teroristy a zřejmě bylo i její zásluhou, že se je podařilo přesvědčit, aby svolili k dodávce vody a džusu.

Politkovská Terkibajeva také poznala: byla přesvědčená, že ho viděla právě v divadle. Vyhledala ho a udělala s ním rozhovor. Zjistila, že je to až směšně ješitný člověk, a snadno ho přiměla k chvástání. Vyprávěl jí, jak byl během krize v divadle, jak tam teroristy zavedl, zajistil jim průjezd v dodávkách naložených zbraněmi přes několik checkpointů v Čečensku i na cestě do Moskvy, jak měl k dispozici podrobný plán divadla, kterým teroristé ani federální jednotky nedisponovali. Pro koho pracoval? Pro Moskvu, řekl.[11]

Politkovská s vyvozováním závěrů nijak nespěchala. Bylo jasné, že Terkibajev hodně lhal. Také zde ale byla fakta: Terkibajev byl skutečně jedním z teroristů, a přitom byl dosud naživu, volně se pohyboval, a dokonce byl členem oficiální zahraniční delegace. Jeho tvrzení, že pracoval pro některou z tajných služeb, se zdálo opodstatněné. A navíc prozradil Politkovské ještě jednu významnou věc: důvodem, proč teroristé neodpálili výbušniny, přestože poznali, že se sál zaplňuje plynem — což byla nepochybně předehra k útoku na budovu —, byla skutečnost, že tam žádné výbušniny nebyly. Ženy rozestavené po obvodu sálu, které s prstem na tlačítku dohlížely na rukojmí, neměly na těle pásy s dynamitem, ale pouhé atrapy. Pokud to byla pravda — a nebyl důvod o tom pochybovat — potom všichni, kdo na Dubrovce zemřeli, zemřeli zbytečně. A vzhledem k tomu, že Chanpaš Terkibajev opustil budovu ještě předtím, než do ní vtrhly zvláštní jednotky, věděl o tom patrně také Kreml.

Třetího července 2003 zemřel další člen nezávislé komise vyšetřující bombové útoky v bytových domech z roku 1999. Jurij Ščekočichin, liberální politik a novinář, který odhalil nejednu nepravost — byl zástupcem šéfredaktora listu Novaja gazeta a jako šéf jejího investigativního týmu byl přímým nadřízeným Politkovské —, byl dva týdny předtím hospitalizován s podivnými příznaky: stěžoval si na pocit pálení po celém těle a neustále zvracel. Po týdnu upadl do kómatu, loupala se mu kůže a vypadaly mu vlasy. Zemřel na celkové selhání organismu způsobené neznámým toxinem.[12] Lékaři v nejlépe vybavené moskevské nemocnici, kteří mu diagnostikovali „alergický syndrom“, nedokázali jeho umírání zpomalit ani mu příliš ulevit od bolestí.

Jeho přátelé a kolegové byli většinou přesvědčeni, že se jedná o vraždu. Ščekočichin se však podílel na celé řadě různých vyšetřování, a tak nikdo netušil, která sebevražedná mise vlastně k jeho smrti vedla. Zakajev se domníval, že Ščekočichin zemřel, aby se zabránilo publikaci informací, které sesbíral o útoku na Dubrovce: především důkazu, že některé z teroristek byly ženy už dříve usvědčené z různých zločinů, které měly v době útoku správně sedět ve vězení. Jinými slovy, jejich propuštění patrně zařídil někdo, kdo měl možnost obcházet zákony — a to opět naznačovalo možnost, že se na přípravě tohoto teroristického činu podílela tajná policie.[13]

Prvního září 2004, když přišla zpráva o útoku na školu v Beslanu, Politkovská samozřejmě pospíchala na letiště a odletěla do Severní Osetie. Totéž udělalo mnoho jiných novinářů včetně dalšího reportéra, který byl v Čečensku dobře známý — Andreje Babického, onoho muže, který byl na samém začátku Putinovy vlády unesen ruskými jednotkami. Babickij byl na letišti v Moskvě zadržen, údajně pro podezření, že přepravuje výbušniny; žádné nebyly nalezeny a Babickij byl propuštěn, ale do Beslanu se už nedostal. Politkovská si zamluvila letenky na tři lety po sobě, ty ale byly zrušeny, ještě než do letadel stačili cestující nastoupit. Nakonec sehnala letenku do Rostova, největšího města v jižním Rusku, asi šest set kilometrů od Beslanu; zbytek cesty měla v plánu urazit najatým autem. Chtěla na místě působit nejen jako reportérka, ale podle možností také jako vyjednavačka, stejně jako dva roky předtím v divadle Na Dubrovce.[14] Než odletěla z Moskvy, dlouho mluvila se Zakajevem v Londýně; vyzývala ho, aby zmobilizoval všechny čečenské vůdce, aby se pokusili s teroristy promluvit a vyjednat s nimi propuštění dětí. Prohlásila, že čečenští vůdci by měli vyjít z úkrytu a ujmout se toho úkolu, aniž by si kladli jakékoli vlastní podmínky. Zakajev souhlasil.

Tou dobou už Politkovská běžně čelila výhrůžkám smrtí a také viděla, jak její šéfredaktor Jurij Ščekočichin umírá na otravu. Proto zachovávala maximální opatrnost — vzala si do letadla vlastní jídlo a nedala si nic jiného než šálek čaje. O deset minut později ztratila vědomí. Když letadlo přistálo, byla v kómatu. Skutečnost, že nakonec přežila, se podle lékařů, kteří ji v Rostově ošetřovali, rovnala zázraku. Lékaři v Moskvě, kam byla po dvou dnech převezena, nakonec dospěli k závěru, že byla otrávena neznámým toxinem, který jí vážně poškodil ledviny, játra a endokrinní žlázy.

Politkovská tak nemohla o tragédii v Beslanu psát a nemohla ani vyšetřovat její okolnosti. Trvalo celé měsíce, než se zotavila, a nikdy už nenabyla plného zdraví. Té výzvy se však chopili jiní lidé, mezi nimi i Marina Litvinovičová, jež kdysi pomáhala stvořit Putinovu image. Po útoku na Dubrovce opustila místo politického poradce v Kremlu, ne proto, že by nesouhlasila s tím, jak FSB krizi zvládla, ale protože ji nevzali do krizového štábu. Trochu koketovala s opoziční politikou (opozice ovšem zrovna v té době přestávala existovat) a potom pracovala pro oligarchu Michaila Chodorkovského, který byl však brzy nato zatčen. Hledala způsob, jak by mohla uplatnit své značné znalosti a rozsáhlé kontakty, a to ji nakonec přivedlo do Beslanu.

„Měla jsem strach tam jít,“ řekla mi. „Nikdy jsem na Kavkaze nebyla.“ Zdráhala se mi říct, co přesně očekávala, bylo jí to asi příliš trapné, ale podle všeho byla do značné míry obětí deseti let válečné propagandy, kterou sama pomáhala vytvářet. To poslední, co čekala, bylo, že v těsné blízkosti Čečenska najde lidi jako ona. „Chodili jsme od rodiny k rodině, od domu k domu, kde lidé přišli o děti, a všude nám „na památku“ nalili skleničku vodky. A všichni plakali, a já jsem také plakala, úplně jsem si v Beslanu vyplakala oči. Vyprávěli mi své příběhy a plakali a prosili o pomoc. Sami ale nevěděli, o jakou pomoc, a já jsem to nejdřív taky nevěděla. Říkala jsem jim banality, říkala jsem jim, že se musí zorganizovat. Bylo zvláštní říkat to ženám, které se celý život jen staraly o domácnost, a pokud někdy pracovaly mimo domov, tak nanejvýš v rodinném obchodě. Postupně jsem tam začala trávit čím dál víc času a pracovat na několika věcech. Založili jsme organizaci. Potom jsme začali shromažďovat očitá svědectví. A potom začal soudní proces.“

Jako v případě útoku na Dubrovce, i v Beslanu ruští vojáci většinu teroristů neprodleně popravili. Jeden ale přežil a byl postaven před soud. Proces trval dva roky, přičemž teroristovo svědectví a především výpovědi očitých svědků vykreslily postup ruské vlády při řešení beslanské krize nebo dokonce její podíl na jejím vzniku ve velmi odpudivých barvách. Soud se konal v maličkém Beslanu a sledovali jej především zarmoucení místní obyvatelé, a tak by možná proběhl bez povšimnutí, kdyby Litvinovičová neudělala jednoduchou věc. Zajistila, aby se každé zasedání soudu natáčelo, a přepisy zveřejňovala na webu, který nazvala Pravda o Beslanu.

Na základě svědeckých výpovědí od soudu se Litvinovičové podařilo rekonstruovat události ve škole hodinu po hodině a poslední den téměř minutu po minutě. Zjistila, že na místě probíhaly dvě záchranné operace, naprosto nezávisle na sobě. Jedna vycházela z místní iniciativy a vedl ji prezident republiky Severní Osetie Alexandr Dzasochov, zatímco druhá byla dílem FSB a byla řízena z Moskvy. Na začátku krize vydali teroristé pomocí svého mobilního telefonu zprávu a požadavek: uvedli pět lidí, mezi nimi i Dzasochova, kteří měli přijít a začít s nimi vyjednávat. Dzasochov se pokusil do školy vstoupit, ale vojáci podřízení FSB mu v tom zabránili. Zařídil ale, aby do budovy mohl vstoupit bývalý prezident sousedního Ingušska Ruslan Aušev. Tomu se podařilo vyvést dvacet šest rukojmích, vesměs žen a nemluvňat. Přinesl také seznam požadavků adresovaných Vladimiru Putinovi: teroristé požadovali nezávislost Čečenska, stažení jednotek a ukončení bojových operací. Druhý den krize kontaktoval Dzasochov Zakajeva v Londýně a Zakajev přiměl prezidenta separatistické Čečenské republiky Aslana Maschadova, aby se vydal do Beslanu a začal s teroristy sám vyjednávat. Tuto dohodu již vlastně zprostředkovala Politkovská, ale Dzasochov ji musel vyjednat znovu.

Všechno nasvědčovalo tomu, že teroristé jsou ochotni vyjednávat. Ve většině zemí by to znamenalo, že se bude vyčkávat, dokud zbývá sebemenší naděje, že se některé z rukojmích podaří zachránit. Moskva však stejně jako při krizi na Dubrovce nečekala, až budou vyčerpány všechny možnosti vyjednávání: ve skutečnosti se zdá, že zásah byl načasován tak, aby se setkání mezi teroristy a Maschadovem zabránilo. Maschadov měl totiž slušnou šanci, že se mu podaří dosáhnout mírového řešení.

Třetího září v jednu hodinu odpoledne, jen pár minut poté, co do budovy vstoupili lidé z Ministerstva pro mimořádné situace, aby odnesli těla několika mužů, které teroristé pozabíjeli hned na začátku obléhání (tuto dohodu vyjednal Aušev), otřásly budovou dva výbuchy. Tou dobou se většina rukojmích už víc než dva dny tísnila ve školní tělocvičně. Byli dehydratovaní — mnozí už začali pít vlastní moč — a vystrašení. Věděli, že tělocvična je zaminovaná — nálože byly instalovány tak, že je měli přímo na očích, a dva teroristé stáli vždy na stráži s nohama na pedálech, které mohly výbušniny okamžitě odpálit.

Ty dva výbuchy, k nimž došlo v rozmezí pouhých několika vteřin, však přišly odněkud z venku. Litvinovičové se podařilo určit, že oba byly dílem ruských jednotek, které vystřelily na přeplněnou tělocvičnu z granátometů. „Bylo to, jako by dovnitř vlétla obrovská ohnivá koule,“ dosvědčila jedna z rukojmích. Stejně jako většina dospělých v tělocvičně to byla matka, která tam byla se svým dítětem. „Vzhlédla jsem,“ řekla další rukojmí, „a viděla jsem, že tam, kde byly předtím dveře na školní dvůr, byla najednou ve stropě obrovská díra, a ta díra strašně rychle hořela.“

„Když jsem přišel k sobě, všude kolem se válela lidská těla,“ dosvědčil další rukojmí. „Všechno hořelo,“ řekl další. „Ležela jsem na mrtvých tělech. Další mrtvá těla seděla na lavičkách.“ Jiná svědkyně řekla: „Když jsem vzhlédla, viděla jsem, že moje dcera má utrženou hlavu a ruku a nohu měla úplně na kaši.“

Rukojmí strávili dva dny v pekle, a teď jako by se to peklo převracelo vzhůru nohama. Teroristé zřejmě zpanikařili — nyní se pokoušeli životy rukojmích chránit. Všechny, kdo byli schopni chůze, shromáždili ve školní jídelně, která byla před přímou palbou krytá. Ty, kteří zůstali v tělocvičně, vybízeli, aby šli k oknům a dali ruským vojákům nějak najevo, že sál je plný rukojmích a že střílejí na ženy a děti. Ruské jednotky dál střílely z tanků, granátometů a raketometů; nejprve mířily na tělocvičnu a potom z těsné blízkosti také na jídelnu. Teroristé se opakovaně snažili ženy a děti přesouvat do místností, kde by byly před střelbou trochu chráněny. Venku se místní policisté marně snažili ruské vojáky přesvědčit, aby palbu zastavili. Celkem zahynulo 312 lidí včetně deseti vojenských důstojníků, kteří však nepatřili k FSB a kteří se v palbě pokoušeli rukojmí zachraňovat.[15]

V září 2006, na druhé výročí beslanské tragédie, vydala Litvinovičová brožurku, která všechna její zjištění shrnovala. Politkovská byla stále nemocná a o Beslanu toho mnoho nenapsala, ale její příspěvek byl přesto velmi významný: získala policejní dokument, který dokazoval, že muž, jehož policie zatkla čtyři hodiny před vypuknutím krize, policisty o plánu varoval. Varování bylo ignorováno: na první školní den nebyla ve škole dokonce ani posílena ostraha.[16]

Jak tomu všemu rozumět? Někteří lidé byli přesvědčeni, že Beslan od začátku do konce naplánovala tajná policie, stejně jako předtím bombové útoky v obytných domech. Skutečnost, že Putin přišel s návrhem zrušit gubernátorské volby jen deset dnů po tragédii a že ten návrh předložil jako reakci na teroristický čin, dodávají této teorii jistou věrohodnost. Například Zakajev tvrdil, že FSB se s čečenskou zločineckou bandou původně dohodla, že obsadí úřad regionální vlády, čímž dají Putinovi záminku k zavedení přímé federální kontroly nad místní správou, ale došlo k nedorozumění a teroristé obsadili školu.

Já sama se domnívám, že skutečnost je mnohem komplikovanější. Že byly bombové útoky v obytných domech dílem tajné policie, se zdá být téměř nepochybné — bez ohledu na to, že nelze přezkoumat všechny dostupné důkazy. Dubrovka a Beslan se mi nejeví ani tak jako dobře naplánované operace, ale spíše jako důsledky celé řady chybných manévrů, špinavých dohod a zhacených plánů. Můžeme považovat za prokázané, že řada důstojníků FSB udržovala s teroristy nebo potenciálními teroristy z Čečenska dlouhodobé vztahy. Alespoň některé z těchto vztahů spočívaly ve výměně různých služeb za peníze. Je jasné, že někdo — pravděpodobně policie, ale možná také tajná policie — musel teroristům pomáhat při přesunech po Rusku. A konečně všechno nasvědčuje tomu, že Putinova vláda se nijak nesnažila teroristickým útokům zabránit nebo krizové situace vyřešit mírovou cestou. Prezident navíc stavěl svou reputaci na svém odhodlání „odkráglovat je“ za jakýchkoli okolností, a tento postoj legitimizoval čím dál větší údajnou bezohledností teroristů.

Dává to smysl coby řada pečlivě nachystaných kroků, jejichž účelem bylo posílit Putinovu pozici v zemi, jež nejlépe reagovala na politiku strachu? Ne nutně, anebo ne zcela. Myslím, že původně měli pachatelé útoků na Dubrovce a v Beslanu a ti, kteří jim je umožnili provést, odlišné motivace. Alespoň někteří čečenští rebelové chtěli Rusy jednoduše vyděsit, přinutit je, aby sami pocítili noční můru války, zatímco někteří lidé na ruské straně, kteří jim umožnili útoky provést, byli s největší pravděpodobností motivováni čistě ziskem; jiní lidé, na obou stranách, si vyřizovali osobní účty; další byli skutečně zapleteni v kolosálních politických intrikách, které možná sahaly až na samý vrchol mocenské pyramidy. Jedna věc je jistá: jakmile krize nastala, vládní jednotky pod přímým Putinovým velením dělaly všechno proto, aby skončila tím nejhorším možným způsobem — což mělo ospravedlnit pokračování války v Čečensku, další zákroky proti médiím a opozici v Rusku a navíc umlčení jakékoli kritiky ze strany Západu, který byl po 11. září nucen uznat Putina jako spojence v boji proti islámskému terorismu. Skutečnost, že ruské jednotky v Moskvě a Beslanu postupovaly tak, aby došlo k maximálnímu krveprolití, má svůj důvod: jejich cílem nebylo nic jiného než násobit strach a hrůzu. To je klasický způsob práce teroristů a v tomto ohledu lze skutečně říct, že Putin a teroristé jednali ruku v ruce.

Dvacátého března 2006 odešla Marina Litvinovičová z práce těsně po deváté večer. Nyní pracovala pro Garriho Kasparova, šachového velmistra, který se dal na politiku. Na svoji přítomnost v centru Moskvy nijak neupozorňovali: pracovali za neoznačenými dveřmi, za nimiž stáli vždy dva z celkem osmi Kasparovových bodyguardů. Večer odjel Kasparov s bodyguardy ve svém SUV, zatímco členové jeho malého týmu šli domů každý svou cestou — autem, pěšky nebo metrem. Litvinovičová bydlela nedaleko a obvykle chodila pěšky.

Asi hodinu poté, co opustila kancelář, otevřela Litvinovičová oči a zjistila, že leží na poklopu od jakéhosi sklepa a někdo se pokouší zjistit, jestli je v pořádku. Nebyla: někdo ji udeřil do hlavy, možná i víckrát, takže ztratila vědomí. Byla zbitá, po celém těle měla podlitiny a chyběly jí dva přední zuby. Vedle ležela její kabelka: notebooku, mobilního telefonu a peněz se nikdo ani nedotkl.

Té noci strávila tři nebo čtyři hodiny na pohotovosti a druhého dne další tři nebo čtyři hodiny na policejní služebně. Policisté se k ní chovali neobyčejně pozorně, ale neochvějně trvali na tom, že k žádnému útoku nedošlo. Je možné, aby šla jednatřicetiletá žena po ulici a z ničeho nic spadla tak neobvyklým způsobem, že je z toho celá potlučená? Namítla, že má na noze velkou podlitinu, kterou podle doktorů nejspíš způsobil gumový obušek. Snad ji tedy porazilo auto? Litvinovičová poukázala na skutečnost, že měla úplně čisté šaty, druhý den si dokonce vzala stejné kalhoty a kabát, auto ji tedy rozhodně neporazilo. Toto byla navíc jedna z věcí, které prokazovaly, že ji napadli profesionálové: někdo ji musel držet, zatímco ji bili, a potom ji opatrně uložili na poklop od sklepa, kde se později probrala.

Ten útok byl vzkaz. Jeho bezchybné provedení a skutečnost, že se nikdo nedotkl cenností, to měly jenom zdůraznit. Jistý mladý politický konzultant, bývalý kolega Litvinovičové, který nyní pracoval pro Putinovu vládu, formuloval ten vzkaz na svém blogu následovně: „Ženy by se takové práci neměly věnovat […] Marina šla do války a nikdy nikdo neřekl, že se ta válka povede podle pravidel.“[17] Jinými slovy, toto se stane každému, kdo se postaví Kremlu.

V sobotu 7. října 2006 byla Anna Politkovská zastřelena ve výtahu svého domu v centru Moskvy. Kdo to mohl udělat? Kdokoli. Politkovská dokázala být neuvěřitelně protivná: vedle té nesmírně empatické osobnosti jako by žila ještě nějaká úplně jiná, jež byla schopná zaútočit při sebemenší provokaci. To byl nebezpečný osobnostní rys u novinářky, mezi jejíž zdroje patřili po zuby ozbrojení muži, kteří nikdy nešli pro ránu daleko a v ženách, které měly odvahu jim odmlouvat, nenacházeli pražádné zalíbení. Třeba se nepěkně zachovala ke svým zdrojům, jako se jí to podařilo u Chanpaše Terkibajeva, který se na ni pokusil zapůsobit, a ona ho bezostyšně ztrapnila. Nebyla nestranná, což bylo v časech klanové války rovněž nebezpečné. Především byla ale známá jako kritik Putinova režimu. Alexandr Litviněnko si byl jistý, že právě to ji zabilo. „Annu Politkovskou zabil Putin“, zněl titul nekrologu, který toho dne publikoval. „Občas jsme spolu nesouhlasili a hádali jsme se,“ napsal o svém vztahu k Politkovské. „Dokonale jsme se ale shodli na jedné věci: oba jsme věřili, že Putin je válečný zločinec, který se provinil genocidou čečenského národa, a že by měl být souzen veřejným a nezávislým soudem. Aňa si uvědomovala, že by ji Putin mohl pro její přesvědčení zabít, ale to jí nebránilo v tom, aby jím pohrdala.“[18]

V den, kdy Politkovská zemřela, bylo Putinovi zrovna padesát čtyři let. Novináři hned začali o té vraždě říkat, že je to jeho dárek k narozeninám. Putin sám o smrti Politkovské nic neřekl. Následujícího dne poslal přání k narozeninám jednomu krasobruslaři, který zrovna slavil šedesátiny, a oblíbenému herci, kterému bylo sedmdesát, ale o vraždě, která otřásla hlavním městem i celou zemí, neřekl ani slovo. Tři dny po vraždě byl v Drážďanech, městě, jež bylo kdysi jeho domovem, na setkání s německou kancléřkou Angelou Merkelovou. Když vystupoval v Drážďanech z auta, čekal na něj na ulici hlouček asi třiceti lidí s cedulemi „Vrahu“ a „Vrazi zde nejsou vítáni“.[19] Na tiskové konferenci po setkání s Merkelovou ho novináři — a zřejmě také samotná Merkelová — konečně přinutili, aby se ke smrti Politkovské veřejně vyjádřil. Putin opět prokázal, že má-li na veřejnosti mluvit o tématu s citovým nábojem, prostě se neumí chovat. Měl skoro pěnu u úst, když řekl následující:

„Ta novinářka byla skutečně ostrou kritičkou současné ruské vlády. Ale já myslím, že novináři vědí — určitě jsou si toho vědomi experti —, že její politický vliv v zemi byl doslova nepatrný. Byla známá v novinářských kruzích a mezi lidskoprávními aktivisty na Západě, ale její vliv na politiku v Rusku byl minimální. Vražda takového člověka — chladnokrevná vražda ženy, matky — je sama o sobě útokem na naši zemi. Ta vražda poškodí Rusko a jeho současnou vládu, a také současnou vládu v Čečensku, mnohem víc než kterýkoli její článek.“[20]

Měl pravdu. Politkovská byla skutečně známější v západoevropských zemích, jako je Německo nebo Francie, než v Rusku, kde už dávno nesměla do televize (kdysi bývala pravidelným hostem v různých diskusních pořadech), kde byly její noviny považovány za marginální a kde investigativní články, jež by v případě, že by Rusko zůstalo jakž takž fungující kvazidemokracií, představovaly skutečné bomby, byly jednoduše přehlíženy. Na její rozhovor s Chanpašem Terkibajevem nebo na zprávu o tom, že policie v Beslanu ignorovala varování, vláda nikdy nereagovala. Dokonce ani ti nejnižší policejní funkcionáři nepřišli o místo: vůbec nic se nestalo, jako kdyby nic nebylo řečeno a nikdo nic neslyšel. A její vražda, kvůli níž se Putin musel obhajovat a dokazovat svoji nevinu, skutečně Putina i jeho vládu poškodila víc, než to kdy Politkovská dokázala, dokud byla ještě naživu.

A to prohlášení bylo tak šíleně krkolomné a tak dokonale se v něm zračilo, co si Putin o novinářích myslí, že bych mu v tomto případě skoro věřila.

Prvního listopadu 2006, pouhé tři týdny po zavraždění Politkovské, onemocněl Alexandr Litviněnko. Napadlo ho, že ho někdo otrávil, a hned vypil čtyři litry vody, aby si propláchl trávicí systém. Nepomohlo to: za několik hodin Litviněnko prudce zvracel. Navíc ho mučila nesnesitelná bolest: cítil, jako by měl hrdlo, jícen a žaludek spálené; nedokázal jíst ani pít a při zvracení omdléval bolestí. Když symptomy tři dny nepolevovaly, byl převezen do nemocnice.

Litviněnko doktorům hned řekl, že ho možná otrávili agenti ruské vlády. Za to mu zařídili psychiatrické vyšetření, a tak si potom už svoji teorii nechával pro sebe. Jeho ženě Marině lékaři řekli, že jeho stav zřejmě způsobily nějaké nezvyklé bakterie, které se snaží najít. Uvěřila jim a trpělivě čekala, až se její manžel zotaví. Po zhruba deseti dnech nepřetržitého utrpení si ale všimla, že Alexandrův stav se ve skutečnosti zhoršuje. Také viděla, že nemocniční úbor má plný vlasů. „Pohladila jsem ho po hlavě,“ řekla mi později. „Měla jsem na ruce gumovou rukavici, a když jsem ho pohladila, zůstaly mi na ní jeho vlasy. Zeptala jsem se: ‚Sašo, co to má být?‘ Odpověděl: ‚Nevím, asi mi padají vlasy. V tu chvíli jsem vstala, přímo tam u jeho postele, a rozkřičela jsem se: ‚Copak se nestydíte?‘ Až do té chvíle jsem byla trpělivá, ale teď jsem si uvědomila, že už to dál nesnesu. Hned přišel ošetřující lékař a já jsem řekla: ‚Vidíte, co se děje? Dokážete mi to vysvětlit?‘ Zavolali někoho z onkologie a nějakého dalšího specialistu a začali se radit. Onkolog řekl: ‚Vezmu ho k sobě na oddělení, vypadá, jako kdyby prodělal radioterapii.‘ Odvezli ho tedy na onkologii, ale tam stejně nic nenašli.“

Teprve za další týden lékaři, britský tisk a londýnská policie uvěřili, že byl Litviněnko otráven. V jeho moči byly nalezeny stopy thallia, těžkého kovu, který se v minulosti používal v jedu na krysy, ale v západních zemích byl už dávno zakázaný. To zjištění dalo Litviněnkovi, jeho ženě a přátelům naději: začne brát protijed a zotaví se. „Myslela jsem si, že třeba zůstane invalidou — na to jsem byla připravená,“ řekla mi Marina, „ale nevěřila jsem, že zemře. Přemýšlela jsem o tom, jakou léčbu budeme muset prodělat.“ Zjištění konečně také poskytlo britským médiím důvod, aby zveřejnila příběh o „ruském špiónovi“ (jak ho umanutě nazývali) umírajícím v londýnské nemocnici, a Scotland Yard měl zase důvod začít Litviněnka vyslýchat. Bývalý whistleblower, slabý, neschopný polykat (v nemocnici přijímal výživu nitrožilně) a při řeči bojující s nesnesitelnou bolestí nadiktoval ve svých posledních dnech celkem asi dvacetihodinovou výpověď. Diagnóza však zarazila jednoho slavného toxikologa, kterého povolal Goldfarb: Litviněnkovy příznaky mu otravu thalliem příliš nepřipomínaly.

Den nebo dva předtím, než upadl do kómatu, nadiktoval Litviněnko prohlášení, které mělo být uveřejněno v případě jeho smrti. Sepsal je Alexandr Goldfarb. V prvních třech odstavcích Litviněnko vyjádřil vděk lékařům, Velké Británii a Marině, a potom pokračoval:

Jak zde ležím, zřetelně slyším tlukot křídel anděla smrti. Třeba budu schopen mu uniknout, ale musím přiznat, že mi nohy neběží tak rychle, jak bych si přál. Domnívám se proto, že zřejmě nadešel čas říci pár věcí člověku, který je za můj současný stav odpovědný.

Možná se vám podaří mne umlčet, ale toto mlčení bude mít vysokou cenu. Ukázal jste, že jste tak barbarský a nelítostný, jak o vás tvrdili ti nejnesmiřitelnější kritikové.

Prokázal jste, že nemáte žádný respekt k životu, ke svobodě ani k jiným civilizovaným hodnotám.

Prokázal jste, že nejste hoden svého úřadu, nejste hoden důvěry civilizovaných mužů a žen.

Možná se vám podaří umlčet jednoho muže, ale křik protestů z celého světa vám, pane Putine, bude znít v uších po zbytek života. Kéž vám Bůh odpustí, co jste udělal, nejen mně, ale milovanému Rusku a jeho lidu.[21]

Lékaři nakonec jen pár hodin před Litviněnkovou smrtí nalezli příčinu jeho otravy. Bylo to polonium, vysoce radioaktivní prvek, který se v přírodě vyskytuje jen v nepatrném množství, ale dá se vyrobit. Rodina a blízcí přátelé se o příčině dověděli od policie teprve krátce po Litviněnkově smrti.

Pět let poté, co se setkali a co mu pomohl v útěku, začal psát Goldfarb spolu s vdovou Marinou o Litviněnkovi knihu. O rok později už vyšla v několika jazycích; její anglický titul zněl Death of a Dissident: The Poisoning of Alexander Litvinenko and the Return of the KGB.[22] Coby vědec, zkušený politický aktivista a od přírody skeptik dokázal Goldfarb rekonstruovat příběh Litviněnkova zavraždění nanejvýš přesvědčivě, protože sám nikdy příliš nevěřil tomu, co označoval jako „konspirační teorie Litviněnka a Politkovské“. Jeho vlastní teorie však některé z těch jejich snadno zastíní.

V době obou vražd procházela ruská politika v Čečensku proměnou. Putin nepřiznal porážku a nezačal ani otevřeně vyjednávat — to by pro něj bylo ponižující. Rusko však přesto začalo z Čečenska stahovat armádu a nabízelo volnou ruku a výjimečné finanční injekce pečlivě vybranému mladému čečenskému vůdci Ramzanu Kadyrovovi, za což od něj požadovalo loajalitu a zdání míru a vítězství. Pro ostatní čečenské vůdce, velké i malé, to znamenalo konec cesty: Kadyrov se vůči nepřátelům a soupeřům choval zcela nemilosrdně. Na základě rozsáhlých nepřímých důkazů a několika důležitých rozhovorů mimo záznam dospěl Goldfarb k závěru, že Politkovskou nechal zavraždit jeden z čečenských vůdců v naději, že to bude vypadat, jako by to udělal Kadyrov, což Kadyrova v očích ruské vlády zdiskredituje. Politkovská mluvila o Kadyrovovi velmi kriticky až urážlivě, ale Goldfarb se domníval, že za vraždou stojí Čečenci z nějakého jiného klanu.

Následně se Putin podle Goldfarba ocitl v situaci, kdy musel dokazovat, že za vraždou nestojí, a měl pocit, že to na něj někdo narafičil. Až na to, že mimo jiné i díky svým poradcům nedospěl k závěru, že to na něj narafičil Kadyrov: domníval se, že se jedná o dílo Berezovského a jeho lidí v Londýně. Nejhlasitější osobou v tom táboře byl bývalý agent FSB a zrádce Litviněnko, který Putina skutečně z vraždy přímo obviňoval. Proto ho Putin nechal zabít.[23]

Goldfarbova teorie je z logického hlediska dokonalá; všichni v ní mají své motivy a prostředky k jejich naplnění. Podle mě je ale příliš složitá nebo snad příliš konkrétní. Vražda Alexandra Litviněnka je beze sporu dílem ruské vlády a byla nařízena z nejvyšších míst: polonium 210, které Litviněnka zabilo, se vyrábí jedině v Rusku. Jeho výrobu a export přísně kontrolují federální úřady pro jadernou bezpečnost a získání potřebné dávky vyžadovalo intervenci z nejvyšších míst už v raném stadiu výrobního procesu. Povolení k takové intervenci nemohlo přijít odjinud než z prezidentské kanceláře. Jinými slovy, Vladimir Putin nařídil Litviněnkovu smrt.

Jakmile byl určen jed, britská policie snadno identifikovala podezřelé. Polonium je sice neškodné, pokud se nedostane do trávicího traktu, ale zanechává radioaktivní stopy na všem, čeho se dotkne. To policii umožnilo určit lidi, kteří polonium do Londýna přivezli, a také místo a čas otravy. Ti dva podezřelí muži byli Andrej Lugovoj, který pracoval pro jednoho bývalého obchodního partnera Borise Berezovského, který si v Moskvě později vybudoval úspěšnou bezpečnostní agenturu, a jeho obchodní partner Dmitrij Kovtun. Z důvodů, jež britská policie nehodlá zveřejnit, byl Lugovoj označen jako podezřelý z vraždy a Kovtun jako svědek. Rusko odmítlo Lugového vydat; navíc byl zvolen za člena Státní dumy, což mu zajistilo imunitu před trestním stíháním včetně žádostí o vydání. Velká Británie pojala případ jako čistě kriminální záležitost a na politické úrovni o vydání Lugového Rusko vůbec nepožádala.

Žádná jiná smrt v dlouhém sledu vražd novinářů a politiků nenabízí tak jednoznačný a na první pohled pochopitelný příběh. Je skutečně možné, že Anna Politkovská padla za oběť mocenskému boji v Čečensku. Je možné, že Jurije Ščekočichina zabil nějaký podnikatel nebo politik, jehož špínu vynesl na světlo. Je možné, že Sergeje Jušenkova zabil politický soupeř, jak později tvrdila policie. Je možné, že Anatolij Sobčak zemřel na srdeční infarkt. Všechny tyto možnosti ale působí nepravděpodobně, i když je bereme odděleně, a v celkovém součtu vypadají téměř absurdně. Prostá a zcela zjevná pravda zní, že Putinovo Rusko je zemí, kde političtí soupeři a hlasití kritikové často umírají násilnou smrtí, a přinejmenším někdy se o jejich smrti rozhoduje přímo v prezidentské kanceláři.

1 „Terrible Effects of Poison on Russian Spy Shown in First Pictures“, nepodepsaná zpráva, Daily Mail, 21. 11. 2006. http://www.dailymail.co.uk/news/article-417248/Terrible-effects-poison-Russian-spy-shown-pictures.html. Ověřeno 22. 6. 2011.

2 Rozhovor autorky s Marinou Litviněnkovou, 24. 4. 2011.

3 Alexandr Litviněnko a Jurij Felštinskij: FSB vzryvajet Rossiju, Liberty Publishing, New York, 2004.

4 Alexandr Goldfarb a Marina Litviněnko: Saša, Voloďa, Boris…, 2. vyd., AGC/Grani, New York a Londýn 2010, s. 236.

5 L. Burban a kol.: „Nord-Ost. Něokončennoje rassledovanije. Sobytija, fakty, vyvody“, Moskva, 26. 4. 2006, příloha 6.5. „Opisanije sobytij potěrpevšej Karpovoj T. I.“. http://www.pravdabeslana.ru/nordost/pril6.htm. Ověřeno 23. 6. 2011.

6 Burban a kol.: Chronologija těrakta. http://www.pravdabeslana.ru/nordost/1-2.htm. Ověřeno 23. 6. 2011.

7 „Putin Unleashes His Fury Against Chechen Guerrillas“, New York Times, 12. 11. 2002. http://www.nytimes.com/2002/11/12/international/europe/12RUSS.html. Ověřeno 23. 6. 2011.

8 Viz např. http://www.youtube.com/watch?v=m-6ejE1KG8A. Ověřeno 23. 6. 2011.

9 Rozhovor autorky s Achmedem Zakajevem, Londýn, 6. 6. 2011.

10 „Litviněnko: FSB ubila Jušenkova za pravdu o Nord-Ostě“, nepodepsaná zpráva na grani.ru, 25. 4. 2003. http://grani.ru/Events/Terror/m.30436.html. Ověřeno 24. 6. 2011.

11 Anna Politkovskaja: „Odin iz gruppy těroristov ucelel. My jego našli“, Novaja Gazeta, 28. 4. 2003. http://politkovskaya.novayagazeta.ru/pub/2003/2003-035.shtml. Ověřeno 20. 6. 2011.

12 „K zaključeniju komissionnoj suděbno-medicinskoj ekspertizy o pravilnosti lečenija Ščekočichina Jurija Petroviča, 1950 goda rožděnija“, Novaja Gazeta, 1. 7. 2004. http://2004.novayagazeta.ru/nomer/2004/46n/n46n-s05.shtml. Ověřeno 20. 6. 2011.

13 Rozhovor autorky s Achmedem Zakajevem, Londýn, 6. 6. 2011.

14 Sergej Sokolov a Dmitrij Muratov: „Anna Politkovskaja otravlena FSB“, Novaja Gazeta, 4. 9. 2004. http://tapirr.narod.ru/politkovskaya2005.html#OTpaBeЛeHa. Ověřeno 20. 6. 2011.

15 „Pravda Beslana“. http://www.pravdabeslana.ru/pravda_beslana.pdf. Ověřeno 26. 6. 2011.

16 Anna Politkovskaja: „Čto dělalo MVD do Beslana, vo vremja i posle“, Novaja Gazeta, 28. 8. 2006. http://politkovskaya.novayagazeta.ru/pub/2006/2006-77.shtml. Ověřeno 26. 6. 2011.

17 Blog Alexeje Čadajeva, 21. 3. 2006. http://kerogazz-batyr.livejournal.com/365459.html?thread=4023699#t4023699. Ověřeno 3. 12. 2011.

18 Alexandr Litviněnko: „Annu Politkovskuju ubil Putin“, Chechenpress, 8. 10. 2006. http://alexanderlitvinenko.narod.ru/myweb2/article3.html. Ověřeno 27. 6. 2011.

19 „V Drezdeně Putina nazvali ubijcej“, nepodepsáno, grani.ru, 10. 10. 2006. http://grani.ru/Society/Media/m.112666.html. Ověřeno 27. 6. 2011.

20 Putinovo prohlášení na tiskové konferenci v Drážďanech, 10. 10. 2006. http://www.newstube.ru/Media.aspx?mediaid=511BE4A2-5153-4F4E-BEA2-3086663E96D4. Ověřeno 27. 6. 2011.

21 Goldfarb a Litviněnko, s. 335. (Překlad prohlášení byl převzat z článku „Ruský agent zemřel, podlehl otravě“, Lidové noviny, 24. 11. 2006 [pozn. překl.].)

22 Česky vyšlo jako Smrt disidenta. Otrávení Alexandra Litviněnka a návrat KGB, přel. Jan Kozák, Jota, Brno 2007 (pozn. překl.).

23 Rozhovor autorky s Alexandrem Goldfarbem, Londýn, 6. 6. 2011; Saša, Voloďa, Boris…

Chamtivost

Když nyní píšu o Putinových prvních letech v prezidentské funkci, přivádí mě k úžasu, jak rychle a rozhodně jednal. I tehdy, když jsem příběh zpracovávala v reálném čase, mi připadalo, jako by se řítil doslova závratnou rychlostí. Putin změnil zemi rychle, změny byly hluboké a nikdo se jim nepostavil na odpor. Jako by v jediném okamžiku zvrátil historický vývoj Ruska. A zoufale dlouhou dobu jako by si toho nikdo nevšímal.

Nebo skoro nikdo. Po parlamentních volbách v prosinci 2003, při nichž Putinovo Jednotné Rusko získalo téměř polovinu křesel a zbytek si rozdělila komunistická strana, absurdisticko-nacionalistické uskupení s až nehorázně zavádějícím jménem Liberálně-demokratická strana a nová nacionalistická strana Vlast, zatímco všichni zbývající liberálové a demokrati o svá křesla přišli, vydala Organizace pro bezpečnost a spolupráci v Evropě (OBSE) následující zprávu: „Volby […] nesplnily řadu kritérií OBSE a Rady Evropy, což vede k otázce, zda je Rusko nadále připraveno směřovat k naplnění evropských standardů demokratických voleb.“ [1] New York Times referovaly o volbách v úplně jiném duchu, když publikovaly poněkud blahosklonný, ale souhlasný úvodník s názvem „Rusové se hlemýždím tempem blíží k demokracii“. [2] V článku publikovaném v den voleb noviny vůbec nezmínily kritiku z řad mezinárodních pozorovatelů, ale kritikům věnovaly následující den samostatný článek. The Washington Post a  The Boston Globe kritiky ve svém zpravodajství úplně vynechaly. Ještě dál zašel deník Los Angeles Times , který v rozsáhlém článku bagatelizoval závěry OBSE takovým způsobem, že vyzněly v takřka opačném duchu. Noviny citovaly představitele OBSE, podle nějž prý bylo hlasování „dobře zorganizované a nezaznamenali jsme žádná porušení zákona“. [3] Deník navíc vyzdvihl skutečnost, že nyní má Putin nad ruským parlamentem nezpochybnitelnou kontrolu, což dává prezidentovi možnost „prosadit další reformy a vypořádat se s pevně zakořeněnou korupcí“.

Mimo Spojené státy byl tisk kritičtější. Den před volbami publikoval kanadský deník National Post zprávu, která celý příběh shrnovala už v titulu: „Do Dumy kandidují rasisté, zabijáci a zločinci. Deset let po Jelcinově dekadentní éře je Rusko stále zamořeno korupcí.“ [4] The Economist oznámil měsíc před volbami v úvodníku smrt demokracie v Rusku a po volbách vydal reportáž, v níž nový parlament nazval „demokratovou noční můrou“ a poukázal na rostoucí vliv ultranacionalistů. [5]

Avšak nejvlivnější světová média, jež měla v Moskvě také největší zastoupení, jednoduše zaspala. Proč? Částečně proto, že přednost dostala americká politika. Na podzim 2000, když Putin zestátňoval televizi, americká média se plně soustředila na nerozhodné volební klání mezi Bushem a Gorem. Tou dobou jsem zrovna nastoupila do týdeníku U.S. News & World Report a během prvních pár měsíců jsem skoro neměla do čeho píchnout: časopis zkrátka neměl pro Rusko prostor.

Jakmile volební příběh skončil, americká média se musela vypořádávat s dozvuky „internetové horečky“, jež vedla k vlně rozpočtových škrtů a krácení mezd, a protáhla se na víc než jedno desetiletí. Řada médií zredukovala zahraniční zpravodajství, což postihlo i Rusko — a někdy bylo Rusko dokonce na prvním místě. Byl to začarovaný kruh: americká média sama sebe i své publikum ubezpečila, že Rusko vstupuje do období politické a ekonomické stability, čímž vlastně prohlásila, že ruský příběh skončil; omezila zdroje na jeho zpravodajské pokrytí, a tím se sama připravila o schopnost o něm informovat. Společnost ABC, jež mívala v centru Moskvy celou budovu plnou lidí, svoji moskevskou kancelář zcela uzavřela. Další škrty nebyly sice tak dramatické, ale jejich dopad byl přesto drastický: celé kanceláře nahradili nezávislí pracovníci najatí na částečný úvazek. Jen několik deníků — The New York Times , The Wall Street Journal a  Los Angeles Times — si ponechalo kompletní kanceláře s reportéry a podpůrnými pracovníky na plný úvazek.

V červnu 2001 se s Putinem poprvé setkal George W. Bush. Slavně „pohlédl tomu muži do očí“ a „přečetl jeho duši“. Bujaré zprávy v tisku si jen málo všímaly skutečnosti, že Putin nejenže byl ze svého nového přítele o poznání méně nadšený, ale také Spojené státy varoval, že období nepřátelství, jež začalo bombardováním Jugoslávie silami NATO, ještě není zdaleka u konce. [6] Potom přišlo 11. září, a náhle se začalo na ruskou válku v Čečensku pohlížet jako na součást boje západního světa s islamistickým terorismem, přestože to bylo v rozporu se všemi dostupnými důkazy, mimo jiné i proto, že Putin anuloval dohodu dosaženou za Jelcina, [7] podle níž mělo Rusko Íránu a arabským zemím přestat prodávat zbraně v hodnotě několika miliard dolarů ročně. [8] Shodou okolností navíc hlavní americká média přestala vnímat Moskvu jako hlavní město Ruska a chápala ji spíše jako přestupní stanici reportérů směřujících do Afghánistánu a později do Iráku. Touha po válečných příbězích byla neukojitelná; Rusko bylo proto odsunuto do kategorie příběhů, které reportéři zpracovávali jaksi za pochodu, v mezičase mezi skutečně důležitými misemi. Jejich zprávy z Ruska jen potvrzovaly existující narativ, utvářený lidmi, kteří se snažili Putina představit jako mladého a energického liberálního reformátora.

Americké žurnalisty a editory asi příliš netrápilo, že v tomto duchu není mnoho o čem mluvit. Zestátnění médií jednoduše přešli a dosazení „zplnomocněných představitelů“, kteří měli dohlížet na zvolené gubernátory, vylíčili jako snahu prosadit místo chaosu řád. Zcela ignorovali zvraty v reformě justice a čím dál víc se zaměřovali na ekonomická témata. Na rozdíl od Jelcina, který musel neustále obměkčovat opozici, a proto v ekonomické reformě postupoval ve stylu dva kroky vpřed a jeden krok vzad, Putin naplnil svoji kancelář i ekonomická ministerstva přesvědčenými liberály. Jeho předseda vlády byl bývalý ministr financí, sice aparátčík odchovaný sovětskou byrokratickou tradicí, ale upřímně oddaný snaze navázat na reformy devadesátých let a navíc — což bylo pro Putina výhodné — zaměřený na svůj úkol a nevšímavý k jakékoli další vládní agendě. Ještě než se stal Putin úřadujícím prezidentem — tedy v době, kdy byl pouze pomazaným následníkem —, založil expertní skupinu pro přípravu plánu ekonomického rozvoje Ruska a jejím vedením pověřil jistého liberálního ekonoma, který dříve pracoval pro Sobčaka. Po volbách se ředitel expertní skupiny stal ministrem pro ekonomický rozvoj, což byl post vytvořený speciálně pro něho. [9]

Co bylo ale nejdůležitější, Putin jmenoval svým ekonomickým poradcem Andreje Illarionova. Bylo to první jmenování, k němuž jako nastupující prezident přistoupil, a bylo míněno jako symbolické gesto. Illarionovovy názory byly dobře známé. V osmdesátých letech byl členem klubu leningradských ekonomů a postupně se vyvinul ve zralého a pohotového libertariána. Ve Spojených státech by byl považován za ultrakonzervativce (a také nakonec získal místo u Cato Institute, libertariánského think tanku ve Washingtonu), ale v ruském kontextu ho jeho názory umísťovaly na liberální stranu politického spektra. Illarionov nevěřil v globální oteplování, ale zato věřil v neomezenou samoregulační schopnost volného trhu. Také byl známý pro svoji brilantní analytickou mysl a prchlivou povahu, kvůli níž zůstával v devadesátých letech stranou všech klíčových událostí. Jeho jmenování překvapilo všechny a jeho samotného také.

Odpoledne 28. února 2000 Illarionov zrovna pracoval ve své chaotické kanceláři v malém think tanku, který tou dobou v Moskvě vedl. Illarionovův Institut pro ekonomickou analýzu sice sídlil na Starém náměstí hned naproti kancelářím prezidentské správy a méně než jeden kilometr od samotného Kremlu, ale to nic neměnilo na tom, že ke skutečné moci měl pořádně daleko, přestože si Illarionov pořád ještě tykal s většinou lidí, kteří v minulých letech utvářeli ekonomickou politiku. Občas si ho zavolali, aby před tvůrci skutečné politiky přednášel — jako se to stalo například v předvečer krize roku 1998, kdy před hrozící katastrofou varoval —, ale jeho rady byly vnímány spíše jako akademické cvičení. Za léta už si zvykl na pocit neustálé marnosti; u svých mocných kolegů se těšil úctě, ale neměl na ně vliv.

Avšak ve čtyři odpoledne 28. února, ani ne měsíc před prezidentskými volbami, mu zazvonil telefon a hlas ve sluchátku mu sdělil, že se má večer setkal s Putinem. Schůzka trvala tři hodiny. V jednu chvíli vstoupil asistent a budoucího prezidenta informoval, že federální jednotky právě dobyly čečenské městečko Šatoj. „Putin byl štěstím bez sebe,“ vzpomínal později Illarionov. „Mával rukama a říkal: ‚Teď jsme jim ukázali, dali jsme jim na frak.‘ Neměl jsem co ztratit, a tak jsem mu řekl všechno, co si o válce v Čečensku myslím. Řekl jsem, že podle mě tam ruské jednotky pod jeho velením páchají zločin. On pořád opakoval, že jsou to všechno banditi a že je zlikviduje a že je tady proto, aby se Ruská federace zachovala. V soukromí říkal úplně stejné věci, jako když mluvil veřejně: upřímně si to myslel. A já jsem si zase upřímně myslel, že je to zločin.“ Hádka trvala dvacet nebo třicet minut a její účastníci se čím dál víc rozohňovali. Illarionov skutečně nebyl žádný diplomat a přesně věděl, k čemu takové výměny názorů vedou: už ho nikdy do Kremlu nepozvou a další příležitost získat vliv přijde vniveč. Se svými názory a se svým sklonem vášnivě je obhajovat zkrátka nikam nezapadne.

A potom se stalo něco zvláštního. [10] Putin se na okamžik utišil, přeuspořádal výraz ve tváři, vymazal z ní veškeré vzrušení a řekl: „Tak to zkrátka je. My dva se ale o Čečensku bavit nebudeme.“ Následující dvě hodiny se ti dva muži bavili o ekonomice — anebo spíše Putin Illarionovovi dovolil, aby mu přednášel. Když se loučili, Putin navrhl, aby se nazítří setkali znovu. Tehdy Illarionov spáchal další faux pas. Za prvé odmítl a za druhé to zdůvodnil tím, že bude se svou americkou manželkou oslavovat výročí jejího příjezdu do Ruska: přestěhovala se totiž do Moskvy v přestupném roce, a tak to mohou oslavovat jen jednou za čtyři roky. Putin se ale neurazil — ani tím odmítnutím, ani jeho zdůvodněním — a jednoduše navrhl jiné datum. Illarionov mu udělal další přednášku o ekonomice a dva týdny po volbách, 12. dubna 2000, byl jmenován novým prezidentovým poradcem.

Illarionova to rozhodně lákalo. Celá léta byl přesvědčený, že ruské ekonomické reformy probíhají scestným a možná i nebezpečným způsobem, ale neměl šanci to jakkoli ovlivnit. Nyní bude mít neomezený přístup k hlavě státu, která se navíc podle všeho skutečně zajímá o to, co říká, a vůbec se nenechá odradit jeho komunikačním stylem. Illarionov měl sklon chovat se stejně jako většina lidí: pokud nalezl v jiných povahové rysy, které sám postrádal, měl sklon je vykládat jako projevy jakýchsi výjimečných schopností. Když jsme spolu jedenáct let po jeho jmenování mluvili, Illarionov stále trval na tom, že Putin je „výjimečná osobnost“, a dokládal to hlavně jeho schopností kontrolovat vlastní emoce. Tou dobou už byla k dispozici spousta důkazů, které svědčily o opaku, včetně několika případů, kdy Putin na veřejnosti doslova vybuchl. Illarionov byl však člověk od přírody neschopný držet jazyk za zuby a Putinova schopnost jen tak „vypnout“ debatu o Čečensku a zachovat kamennou tvář ho jednoduše fascinovala. Hlavně ho ale vůbec nenapadlo, že by mohl být soustavně klamán — a právě proto se také nechal klamat tak dlouhou dobu.

Illarionov a všichni ostatní ekonomové z Putinova blízkého okolí vyslali americkému tisku mocný signál už jen svou přítomností. Především však americkým žurnalistům zřejmě unikalo jádro Putinova příběhu, protože unikalo i jejich nejvýznamnějším zdrojům, anebo je ty zdroje záměrně ignorovaly. Velký byznys měl z Putina radost. Ekonomika stabilně rostla už od roku 1998, kdy dosáhla dna a kdy hodnota rublu poklesla tak dramaticky, že domácí produkce navzdory nízké výkonnosti konečně začala vykazovat zisk. Na přelomu tisíciletí začaly růst ceny ropy, ale ještě ne natolik, aby domácí průmyslová výroba ztratila význam (k tomu mělo dojít později). Díky tomu začali investoři, kteří na ruský trh vstoupili ve chvíli největší krize, dosahovat velmi pěkných výsledků.

Klíčovou postavou mezi těmi investory byl William Browder, vnuk někdejšího generálního tajemníka Komunistické strany USA a jeho ruské manželky. Browder byl ideolog tělem i duší: do Ruska přišel vybudovat kapitalismus. Byl pevně přesvědčený, že vyděláváním peněz pro své investory buduje skvělou kapitalistickou budoucnost pro zemi, kterou bylo jeho údělem milovat.

Browderova investiční strategie byla přímočará a efektivní. Chtěl koupit malý, ale významný podíl v nějaké velké společnosti, například v monopolním plynařském podniku nebo v nějakém ropném gigantu, zahájit vyšetřování, jež by ve společnosti nevyhnutelně odkrylo nepravosti, a potom spustit proces, jehož cílem by bylo společnost reformovat. Většina velkých společností byly konglomeráty firem zprivatizovaných v posledních třech až pěti letech, jejichž manažeři byli trvale ve střetu zájmů a vůči novým majitelům se často stavěli vysloveně nepřátelsky. Takzvaní „rudí direktoři“ okrádali své zaměstnavatele už za sovětů a neviděli důvod, proč by s tím teď měli přestat. A někteří noví majitelé zase neměli v úmyslu nic jiného, než své vlastnictví jednoduše vyrabovat. Browderova odhalení se obvykle střetla s odporem, ale většinou se mu podařilo prosadit aspoň nějaké změny. Díky tomu hodnota akcií, jež byly vždy zakoupeny za nejnižší možné ceny, exponenciálně rostla.

Nová administrativa se o Browderova vyšetřování začala aktivně zajímat. Jeho lidé byli opakovaně zváni do Kremlu, kde jejich powerpointové prezentace zanechávaly hluboký dojem. Browder si byl jistý, že ho úspěch nemine. Kdykoli se mu podařilo vybojovat rozsudek, který přinutil další ruskou firmu, aby o trochu víc respektovala zákon, kancelářemi jeho investičního fondu, poněkud ostentativně nazvaného Hermitage Fund, se rozlehl nadšený výkřik. „Takový týmový duch byste v žádné jiné kanceláři nenašla,“ řekl mi po létech teskně. „Je to velká vzácnost, když dokážete vydělávat peníze a přitom ještě konat dobro.“ [11] Fond začal s investicemi ve výši 25 milionů dolarů a na svém vrcholu měl v ruské ekonomice investice o objemu 4,5 miliardy dolarů, což z něj dělalo největšího zahraničního investora v zemi. Browder ve svou strategii natolik věřil, že radostně vykřikl i v okamžiku, kdy se dověděl o zatčení největšího ruského boháče: vyložil si to tak, že nový prezident nepoleví, dokud neprosadí zákon a pořádek.

Největší ruský boháč byl na cestách. Michail Chodorkovskij, narozený roku 1963, měl s Illarionovem a Browderem společnou jednu zásadní věc, která všechny tři muže od Putina nesmírně odlišovala a současně je činila vůči němu velmi zranitelnými: jejich chování se řídilo idejemi. Chodorkovského rodiče, moskevští inženýři, kteří celou kariéru strávili prací v továrně na měřicí přístroje, se rozhodli, že své znechucení politikou před svým jediným synem skryjí. Jejich dilema nebylo nijak výjimečné: buď mohli o Sovětském svazu otevřeně mluvit a riskovat, že z jejich dítěte vyroste ubožák ve spárech dvojího myšlení a mluvení, anebo z něj mohli vychovat spokojeného konformistu. Výsledky jejich úsilí však dalece předčily jejich očekávání: podařilo se jim vychovat zaníceného komunistu a sovětského vlastence, příslušníka druhu, který byl už téměř na vymření. Michail Chodorkovskij vystudoval chemické inženýrství a potom se rozhodl pracovat v Komsomolu. Neměl žádné postranní záměry, ale v polovině osmdesátých let mu tato kariéra umožňovala využívat různých kvazioficiálních a často i nelegálních možností, jak si zakoketovat s byznysem. V pětadvaceti letech už měl Chodorkovskij zkušenosti s obchodem, s dovozem osobních počítačů do Sovětského svazu a především s financemi, kde vymýšlel způsoby, jak vymačkat peníze ze sovětské plánované ekonomiky, což byl kolos, který na principu peněz vlastně nefungoval. [12] Působil jako poradce Jelcinovy první vlády v době, kdy bylo Rusko ještě součástí Sovětského svazu. Při zhaceném puči v srpnu 1991 stál na barikádách před ruským Bílým domem a vlastním tělem pomáhal bránit vládu.

Jinými slovy, začátkem devadesátých let prošel bývalý funkcionář Komsomolu dokonalou proměnou. Spolu se svým přítelem a obchodním partnerem, softwarovým inženýrem Leonidem Něvzlinem, napsal kapitalistický manifest, který vydal na celou knihu a vyšel pod názvem Člověk s rublem . „Lenin měl v úmyslu zničit bohaté i samo bohatství — a vytvořil režim, který postavil mimo zákon samu možnost zbohatnout,“ napsali ve snaze denuncovat ideologii, na niž Chodorkovskij kdysi přísahal. „Lidé, kteří chtěli vydělat peníze, byli přirovnáváni k obyčejným kriminálníkům. Je čas přestat žít podle Lenina! Naším cílem je Zisk, dosažený čistě legální cestou. Naším pánem je jeho veličenstvo Peníze, neboť jedině tento pán nás dovede k bohatství coby životní normě. Je čas opustit utopii a oddat se byznysu, který vám umožní zbohatnout!“ [13] V době, kdy kniha vyšla, tedy v roce 1992, měl Chodorkovskij vlastní banku a stejně jako další noví podnikatelé skupoval privatizační kupony s cílem ovládnout několik původně státních společností.

V letech 1995–1996 si ruská vláda půjčovala peníze od nejbohatších občanů země, přičemž spekulovala s kontrolními balíky akcií největších ruských společností. Podle dohody měly tyto akcie přejít do vlastnictví věřitelů, pokud vláda ztratí schopnost dluh splácet. Tímto způsobem se Chodorkovskij stal majitelem Jukosu, nově vzniklého ropného konglomerátu, který spravoval jedny z největších ropných rezerv na světě.

Další proměnou prošel Chodorkovskij v roce 1998, kdy finanční krize položila jeho banku. Také ropná společnost se ocitla ve vážných potížích: cena ropy na světových trzích činila osm dolarů za barel, ale Jukos kvůli svému zastaralému vybavení nedokázal jeden barel vytěžit za méně než dvanáct dolarů. Společnost neměla hotovost na výplaty stovek tisíc svých zaměstnanců. „Chodil jsem na naše vrty,“ napsal Chodorkovskij o víc než deset let později, „a lidi na mě ani nekřičeli. Nestávkovali: rozuměli. Jenže skoro omdlévali hlady. Hlavně mladí lidé, kteří měli malé děti a neměli vlastní zahrádku. A pokud jde o nemocnice — předtím jsme kupovali léky a posílali lidi na léčení jinam, pokud to potřebovali, ale teď jsme neměli peníze. Nejhorší ale byly ty chápavé tváře. Ti lidi jako by říkali: ‚Nic dobrého jsme ani nečekali. Jsme vděční, že jste za námi přišel. Budeme trpěliví.‘“ [14]

Ve věku třiceti sedmi let objevil jeden z nejbohatších lidí v Rusku koncept sociální odpovědnosti. Anebo spíš měl pocit, že ho vynalezl. Ukázalo se, že kapitalismus lidem přináší nejen bohatství a štěstí, ale také chudobu, hlad, zoufalství a bezmoc. Proto se Chodorkovskij rozhodl, že v Rusku vybuduje občanskou společnost. „Až do té chvíle,“ napsal, „jsem byznys vnímal jako hru. Byla to hra, v níž jste chtěli zvítězit, ale dalo se také prohrát. Byla to hra, kterou se mnou hrály statisíce lidí, kteří přišli ráno do práce. A večer se vraceli zpátky do svých životů, se kterými jsem neměl nic společného.“ [15] Byl to nesmírně ambiciózní cíl, ale pro člověka, který věřil, že sám vybudoval tržní ekonomiku doslova z ničeho, na něm nebylo nic absurdního.

Chodorkovskij založil nadaci, kterou nazval Otevřené Rusko. Financoval internetové kavárny ve venkovských oblastech, aby se lidé učili a komunikovali. Po celé zemi dával peníze na vzdělání žurnalistů a nejtalentovanějším televizním reportérům platil měsíční studijní pobyty v Moskvě. Založil internátní školu pro znevýhodněné děti a po beslanské tragédii do ní poslal studovat několik desítek přeživších. Netrvalo dlouho a začal zaplňovat místa, která západní nadace a vlády pomalu opouštěly, protože Rusko bylo nyní konečně považováno za stabilní demokracii. Říkalo se, že Chodorkovskij financuje více než polovinu nevládních organizací v Rusku, a někteří tvrdili, že jich financuje dokonce osmdesát procent. V roce 2003 se Jukos zavázal, že v příštích deseti letech věnuje sto milionů dolarů Ruské státní humanitní univerzitě, nejlepšímu ústavu humanitních studií v zemi. Bylo to vůbec poprvé, co v Rusku soukromá společnost přispěla významnou částkou vzdělávací instituci.

Chodorkovskij se začal také zabývat tím, jak by mohl ze své společnosti udělat řádnou a transparentně řízenou korporaci. Najal si globální poradenskou společnost McKinsey & Company, aby mu restrukturovala management, a dalšího světového giganta, společnost PricewaterhouseCoopers, aby mu od základů vybudovala účetní systém. „Než přišel Pricewaterhouse, účetní Jukosu neuměli nic jiného než pořádně si dupnout a tu a tam si něco pro sebe ukrást,“ řekl mi Chodorkovského bývalý daňový právník. „Všechno se museli naučit.“ [16] Jeho partneři reptali — Chodorkovského snažení působilo naprosto nemístně —, ale on byl rozhodnutý proměnit Jukos v první ruskou mezinárodní korporaci. Proto si najal jednu washingtonskou PR agenturu. „Domluvili jsme v New Yorku pět setkání a pak jsme chodili celý den z jednoho na druhé,“ vzpomínal konzultant, který s ním tehdy pracoval. „Nenašli byste moc výkonných ředitelů, kteří by takto trávili čas. Dostali jsme se na obálku časopisu Fortune . On přímo ztělesňoval to, v co lidi doufali, že se v Rusku stane.“ [17] Kapitál Jukosu exponenciálně rostl, což bylo částečně dílem rostoucích cen ropy, ale také dílem zavádění moderních těžebních a rafinačních technik, jež vedly k prudkému snížení nákladů, a rovněž dílem nové transparentní politiky společnosti. Chodorkovskij byl nejbohatší člověk v Rusku a byl na dobré cestě stát se nejbohatším člověkem na světě.

Druhého července 2003 byl zatčen Platon Lebeděv, předseda představenstva Group Menatep, mateřské společnosti Jukosu. O několik týdnů později se za mřížemi ocitl ředitel bezpečnostní služby Jukosu, jistý bývalý důstojník KGB. Sám Chodorkovskij se od svých zdrojů a od lidí, kteří dokázali sledovat logiku věcí, dověděl, že i on bude brzy zatčen. Někdo pro něj dokonce sepsal rady, co má dělat, aby se zatčení vyhnul, ale dokument, který si objednal jeden z jeho lidí přes public relations, se k Chodorkovskému nikdy nedostal, protože jiný člověk přes PR ho zuřivě roztrhal. V každém případě bylo jasné, co má Chodorkovskij dělat: odejít ze země. Přesně to udělal jeho partner a spoluautor knihy Člověk s rublem Leonid Něvzlin: odstěhoval se do Izraele. Chodorkovskij odjel nakrátko do Spojených států, ale vrátil se — a potom se vydal na turné.

Chodorkovskij měl proslov, který tou dobou přednášel už více než rok. Sama jsem ho jednou slyšela, když mluvil ke skupině mladých novinářů, kteří se na jeho pozvání sešli. [18] Pointa řeči spočívala v tom, že se Rusko musí připojit k modernímu světu: přestat vést své společnosti jako středověká léna nebo dokonce jako vězení; transformovat ekonomiku tak, aby spočívala spíše na exportu odborných znalostí než na ropě a plynu; cenit si svých chytrých a vzdělaných lidí — jako jsme třeba my novináři — a dobře jim platit. Chodorkovskij nebyl žádný velký řečník: působil koženě a jeho hlas byl na člověka jeho postavy, vzhledu a bohatství možná až příliš slabý a pisklavý. V jeho prospěch ale svědčilo jeho přesvědčení a váha jeho reputace; lidi obvykle zajímalo, co jim chce sdělit.

Chodorkovskij tedy neodjel ze země, ani si před Putinem neklekl na kolena (což byla přesně ta rada, jež stála na tom roztrhaném papíře), ale rozhodl se, že si udělá přednáškové turné. Najal si bývalou tvůrkyni Putinova image Marinu Litvinovičovou, aby ho naučila mluvit k publiku. Řekla mu, že má ve zvyku omílat myšlenku pořád dokola, i když už má obecenstvo na své straně, a on potom zmírnil tempo. Spolu s několika asistenty a osmi bodyguardy se pak vydal na několikaměsíční pouť ve speciálním letadle. Cestoval po celé zemi a hovořil ke studentům, dělníkům a jednou dokonce i k vojenským odvedencům (přestože v tomto případě se jednalo spíše o omyl ze strany organizátora). Litvinovičová seděla v první řadě s velkým papírem, na němž bylo napsané slovo „Tempo“; kdykoli se nejbohatší Rus začal opakovat, papír zvedla a ukázala mu ho.

V sobotu 18. října byl Chodorkovského tým v Saratově na Volze. Sněžilo a sníh hned neroztával, což bylo na toto roční období neobvyklé. Z nějakého důvodu, který nikdo příliš nechápal, anebo ho aspoň nikdo neformuloval, vyšla celá společnost ven a jen tak se procházeli po rozlehlé bílé ploše. Potom se vrátili do hotelu, načež Chodorkovskij najednou všem popřál dobrou noc a zmizel. Všichni ostatní se okamžitě škaredě opili. Druhý den ráno řekl Chodorkovskij Litvinovičové, aby se vrátila do Moskvy: měla tříletého syna, kterého už celé týdny neviděla, a Chodorkovskij tvrdil, že se bez ní na další štaci obejde. [19]

Telefon se rozezněl v temných hodinách před svítáním 25. října: Chodorkovskij byl zatčen na letišti v Novosibirsku v osm hodin ráno (tedy v pět moskevského času). Tak proto mě poslal domů, pomyslela si Litvinovičová. Chodorkovského osobní právník Anton Drel dostal záhadnou zprávu od třetí strany: „Pan Chodorkovskij mě požádal, abych vás informoval, že byl zatčen. Prý budete vědět, co dělat.“ Typický Chodorkovskij, pomyslel si Drel, který vůbec netušil, co by měl dělat. Později dopoledne mu telefon zazvonil znovu: „Tady Michail Chodorkovskij. Hodilo by se vám přijít teď do kanceláře generálního prokurátora?“ zeptal se Chodorkovskij svým typicky formálním hlasem. V tu chvíli už byl převezen do Moskvy. O několik hodin později byl Chodorkovskij obviněn v šesti bodech včetně podvodu a daňových úniků.

O osmnáct měsíců později byl Chodorkovskij shledán vinným nikoli v šesti, ale v sedmi bodech obžaloby a odsouzen na devět let vězení. Ještě dlouho předtím, než tento trest uplynul, byl znovu obviněn z celé řady věcí a opět odsouzen, tentokrát na čtrnáct let vězení. Bývalý předseda jeho představenstva Lebeděv byl v obou případech souzen spolu s ním. Ostatní představitelé Jukosu včetně bývalého ředitele ostrahy, právníků a dalších manažerů nejen z Jukosu, ale také z několika dceřiných firem čelili jiným obviněním a dostali podobně tvrdé tresty; desítky dalších uprchly ze země. Nakonec i organizace Amnesty International, jež se zprvu zdráhala vzít případ miliardáře za svůj, prohlásila Chodorkovského a Lebeděva za vězně svědomí. Nikdo — dokonce snad ani jeho věznitelé — od jisté chvíle nepochybovali o tom, že byl uvězněn nespravedlivě, a ještě osm let po jeho zatčení si nikdo nebyl zcela jistý, co vlastně Chodorkovskij udělal, že ho to stálo svobodu a jmění.

Sám Chodorkovskij a mnozí jeho lidé věřili, že je trestán za otevřené kritizování korupce. V únoru 2003 svolal Putin nejbohatší ruské byznysmeny na diskusi, k níž měla výjimečně přístup média. Chodorkovskij přišel s powerpointovou prezentací sestávající z osmi jednoduchých obrázků. Obsahovaly fakta, jež všichni přítomní jistě znali, a zrovna tak jistě se snažili předstírat, že je neznají. Obrázek č. 6 nesl název „Korupce stojí ruskou ekonomiku více než 30 miliard dolarů ročně“ a obsahoval citace ze čtyř různých studií, jež všechny dospěly k víceméně stejné cifře. Obrázek č. 8 se jmenoval „Formování nové generace“ a obsahoval graf srovnávající tři různé instituce vyššího vzdělávání: jedna vychovávala manažery pro ropný průmysl, druhá daňové inspektory a třetí státní úředníky. Zájem o poslední vysokou školu byl takový, že se na jedno místo hlásilo skoro jedenáct uchazečů, zájemci o práci daňového inspektora soupeřili o studium v průměru se čtyřmi dalšími uchazeči, a budoucí manažeři v ropném průmyslu čelili konkurenci méně než dvou dalších zájemců; přitom v ropném průmyslu byly nástupní platy dvakrát až třikrát vyšší než ve státní správě. [20] Chodorkovskij prohlásil, že toto jsou ovšem pouze oficiální čísla; absolventi středních škol při plánování své kariéry nepokrytě počítají s příjmy z korupce.

Ve své řeči Chodorkovskij zmínil také nedávné sloučení státního ropného giganta Rosněfť s jednou menší soukromou ropnou společností. „Všichni jsou přesvědčeni, že dohoda měla — řekněme — druhou vrstvu,“ prohlásil Chodorkovskij a narážel tím na nápadně vysokou cenu, kterou společnost Rosněfť zaplatila. „Prezident společnosti Rosněfť je zde — možná by se k tomu rád vyjádřil.“ Prezident společnosti Rosněfť se k tomu vyjádřit nechtěl, což vyznělo do značné míry jako zahanbující a veřejné přiznání viny. [21]

Chodorkovskému však odpověděl sám Putin. Na tváři se mu objevil onen úšklebek, s nímž pár měsíců předtím nabízel onomu francouzskému novináři kastraci — výraz, který naznačoval, že má co dělat, aby nevybuchl. [22] „Některé společnosti, jako například Jukos, mají výjimečné rezervy. Otázka zní: Jak k nim ty společnosti přišly?“ zeptal se, přičemž se posunul v křesle a zvedl pravé rameno, takže najednou vypadal větší. Přitom se zlověstně usmál, aby bylo jasné, že to není žádná otázka, ale hrozba. „A vaše společnost měla také problémy s daněmi. Abychom Jukosu nekřivdili, musíme říct, že nalezl způsob, jak všechny své potíže se státem vyřešit. Je možné, že právě to by byl důvod, proč je takový zájem o práci finančního inspektora?“ Jinými slovy, Putin Chodorkovského obvinil, že uplácel finanční úřad, a pohrozil mu, že jeho společnost ovládne.

Další skupina lidí si myslela, že důvodem Chodorkovského potíží byla politika: příliš se do ní pletl. Daroval spoustu peněz různým politickým stranám, komunisty nevyjímaje. Hned po Lebeděvově zatčení v červenci požádal předsedu vlády Kasjanova, s nímž měl ne sice příliš intenzivní, ale přesto vlídné vztahy, aby zjistil, co se stalo. „Povedlo se to na třetí nebo na čtvrtý pokus,“ řekl mi Kasjanov. „Putin pořád říkal, že prokuratura ví, co dělá. Nakonec mi ale řekl, že Jukos financoval politické strany, a to nejen [malé liberální] strany, které Putin odsouhlasil, ale také komunisty, což Putin neschválil.“ [23] O osm let později Něvzlin — onen partner Jukosu, který uprchl ze země — tvrdil, že Kreml „samozřejmě“ posvětil i finanční dary komunistické straně. [24] Někteří lidé z Chodorkovského okolí začali situaci kolem financování politických stran říkat „podraz na druhou“; domnívali se, že někdo z Putinovy blízkosti Chodorkovského nepravdivě informoval, že financování komunistů má zelenou. Všechny tyto debaty probíhaly v předvečer parlamentních voleb z prosince 2003 — těch voleb, v souvislosti s nimiž deník The New York Times napsal, že se Rusko „hlemýždím tempem blíží k demokracii“.

Třetí skupina pozorovatelů měla pro Chodorkovského osud nejjednodušší možné vysvětlení. „Panebože, on nešel do vězení za daňové úniky nebo proto, že by kradl ropu,“ řekl mi Illarionov sedm a půl roku po jeho zatčení. „On šel do vězení, protože byl — a je — nezávislá lidská bytost. Protože se odmítl ohnout. Protože zůstal svobodným člověkem. Tento stát trestá lidi za to, že jsou nezávislí.“ [25]

Avšak v říjnu 2003, když se zpráva o zatčení roznesla, nebyl její temně absurdní charakter zdaleka každému zřejmý. Například William Browder zatčení nadšeně přivítal. V komentáři pro anglickojazyčný deník The Moscow Times , který se distribuoval mezi investory, napsal: „Měli bychom […] plně podporovat [Putina] v jeho snaze vyrvat vládu nad zemí z rukou oligarchů.“ [26]

Třináctého listopadu 2005 se Browder vracel z Londýna do Moskvy. Žil v Rusku už devět let, a přestože neuměl rusky ani slovo, cítil se v Moskvě doma. Jeho peníze mu tam zajišťovaly pohodlí, na jaké jsou zvyklí jen ti největší boháči v ropných státech. Od chvíle, kdy přistál v Moskvě, neznal žádná omezení: letištními kontrolami prošel během okamžiku a před letištěm už na něj čekal jeho řidič, bývalý policista, který měl ale stále odznak, a tak se po chaotických moskevských ulicích mohl projíždět jako král. Tentokrát však Browder uvízl v čekárně pro VIP pasažéry: jeho pas byl zřejmě při hraniční kontrole zadržen. O několik hodin později skončil v letištní cele, holé místnosti se studenými plastovými židlemi, kde pak ve společnosti několika dalších zadržených čekal, co mu budoucnost přinese. Patnáct hodin po příletu ho posadili do letadla zpátky do Londýna: jeho ruské vízum bylo zrušeno.

To bylo samozřejmě nějaké strašlivé nedorozumění. Browder zavolal vládním ministrům a úředníkům z Kremlu, kterým se kdysi tolik líbily jeho powerpointové prezentace. Reagovali neurčitě, vyhýbavě, opatrně. Po několika telefonátech ale začínalo být jasné, že jeho problém s vízem nebude vyřešen jen tak. Navzdory své pevné víře v Putinovy nejlepší úmysly Browder věděl, že žádný byznys nesmí v Rusku zůstat bez dozoru. Začal své podnikání přesouvat do Londýna. Analytici se přestěhovali; fond se zbavil akcií v ruských společnostech v celkové výši 4,5 miliard dolarů, aniž by si toho někdo všiml. Do konce léta 2006 představovaly ruské firmy fondu Hermitage Fund jen krycí společnosti bez majetku řízené z malé kanceláře v Moskvě, kam občas docházela sekretářka.

Byla tam spolu s jedním dalším zaměstnancem z Londýna, když do kanceláře vtrhlo pětadvacet příslušníků finanční policie a převrátili ji vzhůru nohama. Brzy nato se stejný počet úředníků pod vedením téhož plukovníka objevil v kancelářích právní firmy fondu; hledali razítka, pečetě a certifikáty tří holdingových společností, jejichž prostřednictvím Hermitage Fund spravoval své investice. Když jeden právník protestoval, že nemají platné povolení k prohlídce, odvedli ho do konferenční místnosti a zbili ho.

O čtyři měsíce později byl Browder informován, že jeden petrohradský soud odsoudil jeho společnosti k zaplacení pokuty ve výši mnoha milionů dolarů. Už předtím ho varovala skutečnost, že mu zrušili vízum, a dále ho vystrašily přepadové akce finanční policie; nyní byl však doslova zděšen událostmi, pro něž neměl žádné rozumné vysvětlení. Na co by finanční policie potřebovala registrační listiny a razítka krycích společností bez jakéhokoli majetku? Jak mohly být tyto společnosti odsouzeny, když jejich právní zástupci nebyli informováni o žádných žalobách ani procesech? Browder požádal své moskevské právníky, aby to prošetřili.

Nakonec to nebyl právník, ale jeden mladý účetní, kdo po více než roce pátrání celý ten absurdní a těžko uvěřitelný, ale přesto logický sled událostí konečně zrekonstruoval. Sergej Magnitskij zjistil, že ony tři krycí společnosti byly přeregistrovány na jména tří lidí, vesměs odsouzených zločinců. Následně byly tyto společnosti žalovány jinými společnostmi, jež předložily smlouvy, které měly údajně dokazovat, že jim ony tři ukradené společnosti dluží peníze. U tří různých soudů ve třech různých ruských městech proběhly procesy a soudy vynesly rozsudky, podle nichž byly Browderovy bývalé firmy nuceny vyplatit celkem miliardu dolarů, což byla shodou okolností přesně částka, kterou ony tři společnosti vykázaly v předchozím zdaňovacím období jako zisk. Noví majitelé společností podali na finančním úřadě žádost o navrácení všech daní, které zaplatili: podle všeho na to měli nárok, protože nyní již jejich společnosti neměly na papíře žádný zisk. Úhrada v celkové výši 230 milionů dolarů byla proplacena během jediného dne v prosinci 2007; peníze byly převedeny na nové majitele společností a zmizely z ruského peněžního systému.

Magnitskij zřejmě odhalil podvod, do nějž byl zapojen finanční úřad a soudy v nejméně třech městech: kdyby soudci s dohodou nesouhlasili, jistě by rozsudky nevynesli tak hladce. A finanční úřad by peníze neproplatil tak rychle — pokud by je vůbec proplatil, vzhledem k tomu, že Browderovi právníci už podali šest různých stížností vztahujících se na krádež jeho společností —, kdyby celý plán nebyl zosnován na nejvyšších místech nebo v jejich blízkosti.

Browder, stále se držící své ideologie, zde viděl východisko. Teď už věřil, že rozhodnutí o jeho vyhoštění z Ruska přišlo z nejvyšších míst: přestože pravý důvod ještě přesně neznal, dospěl k přesvědčení, že někomu nevědomky šlápl na kuří oko, a ten potom prezidentovi nebo někomu z jeho těsné blízkosti namluvil, že Browder je v Rusku nežádoucí. Teď měl ale Browder znovu příležitost zachránit Rusko. „Není možné, aby prezident země připustil krádež 230 milionů dolarů ze státních peněz,“ uvažoval. „Ten finanční podvod je přece tak cynický, až by se skoro řeklo, že je nepravděpodobný. Čekali jsme, že jakmile to nahlásíme, přiletí speciální jednotky v helikoptérách a všechny ty mizery zatknou.“

Magnitskij podal patnáct různých stížností, jejichž cílem bylo podvod odhalit a zahájit vyšetřování. Speciální jednotky v helikoptérách se však nedostavily. Místo nich se na Browderovy právníky začalo valit jedno kriminální vyšetřování za druhým. Sedm advokátů ze čtyř různých právních kanceláří dostalo vyrozumění, že jsou vyšetřováni v souvislosti s různými trestními obviněními. V tu chvíli už byly Browderovi věci jasné natolik, že všem svým právníkům nabídl útočiště ve Velké Británii. „Víte, vzděláním jsem finanční analytik,“ řekl mi o několik let později, částečně ve snaze vysvětlit, proč mu tak dlouho trvalo, než si plně uvědomil vážnost situace. „Nejsem voják. Nejsem zvyklý na to, aby pro mě lidi riskovali život. Šel jsem za každým svým právníkem a řekl jsem: ‚Je mi moc líto, že to takhle dopadlo. Neměl jsem v úmyslu vystavit vás ohrožení života a teď nemám v úmyslu vás v tom nechat. Chci, abyste na mé náklady odjel z Ruska, přestěhoval se do Londýna a na mé náklady tam zůstal.‘ Nebyly to snadné rozhovory. Všem jim bylo už přes čtyřicet, byli na vrcholu kariéry a někteří neuměli ani slovo anglicky. A já jsem je žádal, aby se vzdali svého života, své profese, aby opustili své blízké a okamžitě odešli do exilu.“

Šest ze sedmi právníků Browderovu nabídku přijalo a přestěhovali se do Londýna. Odmítl pouze účetní Sergej Magnitskij, který byl ve svých šestatřiceti letech nejmladším členem skupiny. Tím si také Browder jeho odmítnutí vysvětlil: „Sergej byl z generace, která si myslela, že se Rusko mění. Existovalo nové Rusko, možná bylo nedokonalé, ale neustále se zlepšovalo. Základní principy práva a spravedlnosti zde byly — taková byla jeho premisa. Řekl: ‚Tohle není rok 1937. Neudělal jsem nic špatného a znám zákon. Nemají žádný právní důvod, aby jen tak přišli a zatkli mě.‘“

Dvacátého čtvrtého listopadu 2008 byl Sergej Magnitskij zatčen v souvislosti s podvodem, který se předtím sám pokoušel odhalit. Stejně jako jeho klient o tři roky dříve si nejprve myslel, že se jedná o nedorozumění, které se s pomocí jeho právníků brzy vysvětlí. Při prvním soudním stání tvrdil, že by měl být propuštěn mimo jiné proto, že jeho malý syn má chřipku; zřejmě si myslel, že za pár dnů bude mít celé martyrium za sebou. [27] Propuštěn však nebyl a podmínky, za nichž byl vězněn, se navíc postupně zhoršovaly, jak ho neustále převáželi z jedné moskevské věznice do druhé. Nesměla ho navštívit manželka ani matka. Onemocněl a byla mu upřena lékařská péče, kterou potřeboval. 16. listopadu 2009 Sergej Magnitskij ve vězení ve věku třiceti sedmi let zemřel.

Po jeho smrti vydalo vězení rodině zápisníky, do nichž si Magnitskij pečlivě opisoval každou stížnost, odvolání a žádost, kterou podal: jakmile si uvědomil, že jeho uvěznění není žádné nedorozumění, pustil se do zuřivého osamělého boje. Za 358 dnů ve vězení napsal celkem 450 dokumentů. Vytvořil úplnou encyklopedii utrpení, kterým musel projít. Popsal přecpané cely, kde musel jíst a psát vsedě na svém lehátku. V jedné z cel chyběla okenní výplň a teploty v místnosti se pohybovaly kolem nuly. V jiné zase toaleta — nebo spíš díra v zemi, která sloužila jako toaleta — přetekla a podlaha byla plná výkalů. Popsal, jak mu odpírali teplé jídlo a často nedostal celé dny najíst vůbec. Nejhorší ale bylo, že mu upřeli lékařskou péči, přestože se mu chronické břišní bolesti zhoršily tak, že ani nemohl spát. Odmítli ho ošetřit, přestože v dopisech popisoval své symptomy a vyjmenovával svá zákonná práva na lékařské ošetření. Nakonec zemřel na zánět pobřišnice.

Browderovi a lidem z jeho investičního fondu nakonec stejně nic nezbylo a museli se stát vojáky. Spustili hlasitou a efektivní kampaň, kterou nazvali Spravedlnost pro Sergeje Magnitského. Shromáždili množství důkazů proti lidem, kteří měli na věznění a mučení jejich kolegy nějaký podíl, a proti lidem zapleteným do podvodu, který odhalil. Během několika měsíců byly americkému Kongresu, Evropskému parlamentu a parlamentům členských zemí Evropské unie předloženy návrhy zákonů, jež měly vést k zákazu vstupu a zmrazení veškerého místního majetku těchto osob.

Tou dobou se už také konečně změnil dominantní příběh o Rusku v amerických médiích. Trvalo to skoro celé Putinovo druhé období v úřadě, než „rodící se demokracii“ nahradily „autoritářské tendence“, a ty potom uvolnily místo obrazu, který ze všeho nejvíc připomínal zločineckou tyranii. V roce 2003, zrovna v době, kdy se Chodorkovskij snažil Putina upozornit na problém korupce, mezinárodní organizace Transparency International hodnotila Rusko jako zkorumpovanější než 64 procent zemí světa: v jejím výročním žebříčku figurovalo jako zkorumpované o něco více než Mozambik a o něco méně než Alžírsko. Ve zprávě z roku 2010 hodnotila organizace Rusko jako zkorumpovanější než 86 procent zemí; nyní bylo v žebříčku uvedeno mezi Papuou Novou Guineou a Tádžikistánem. [28]

V očích mezinárodního byznysu a médií nakonec Rusko přišlo o svůj kredit. Browder kritizoval ruský režim nejen v parlamentech celého světa, ale také na akcích, jako je výroční zasedání Světového ekonomického fóra ve švýcarském Davosu. Také Andrej Illarionov na svůj post v Kremlu rezignoval. „Každý má svůj zlomový bod,“ vysvětlil mi. „Můj zlomový bod byl Beslan. Tehdy mi došlo, že je to jeho modus operandi. Existovala reálná možnost zachránit životy, a on [Putin] se místo toho rozhodl zabít nevinné lidi, zabít rukojmí. Byl jsem zrovna v práci a mohl jsem to sledovat a poslouchat, všechno jsem to měl jako na dlani. Viděl jsem, že kdyby se počkalo ještě pár hodin, zachránilo by to životy, všechny, anebo většinu. Nedošlo by k žádnému útoku a děti, rodiče i učitelé by byli zachráněni. A tím pádem mohlo existovat jen jedno vysvětlení, proč na tu školu zaútočili. To všechno jsem si uvědomil toho dne, 3. září 2004.“ [29]

Illarionov rezignoval na svoji pozici „šerpy“ — Putinova osobního zástupce — u skupiny G8. Vyjednání plného členství Ruska ve skupině G8 bylo jedním z jeho největších úspěchů. „Být poradce je jedna věc,“ vysvětloval. „Poradce je jen poradce: je to důležitý post, ale není to totéž, jako když někoho osobně zastupujete. Řekl jsem svému zaměstnavateli, že za daných okolností už nemohu být jeho osobním zástupcem.“

O šest měsíců později Illarionov rezignoval i na práci prezidentova poradce. „Začínalo to být směšné. Nikdo se mými radami neřídil, v ekonomice ani v ničem jiném. Vlak ruského státu se plnou rychlostí řítil po úplně jiných kolejích.“ Potom publikoval sérii velmi ostrých článků, v nichž ty „jiné koleje“ [30] definoval. Rusko, napsal, se stalo pravým opakem liberální ekonomiky: nesvobodným a agresivním státem řízeným jako nějaká korporace. Illarionov se stejně jako Browder stal neúnavným a hlasitým kritikem Putinova režimu.

Putina opustil také předseda vlády Michail Kasjanov. Jeho zlomový bod přišel při zatčení Chodorkovského. „Už předtím byly určité náznaky,“ řekl mi. „Bylo zde ovládnutí televize a přístup ke krizi s rukojmími na Dubrovce — to všechno byly příznaky, ale nemyslel jsem si, že je za tím nějaký plán. Myslel jsem, že jsou to chyby, které půjde napravit. A myslel jsem si to pořád, až do chvíle, kdy byli zatčeni Lebeděv a Chodorkovskij. Tehdy mi došlo, že to nejsou žádné náhodné chyby — to byla politika, takto on chápal život.“

Kasjanov se svědomitě držel Putinova doporučení, aby se mu „nepletl pod nohy na jeho území“ — tedy v politice —, tak svědomitě, že nakonec dobrovolně oslepl vůči politickému životu země. Proto byl v létě 2003 tak šokovaný, když mu Putin řekl, že stíhání Lebeděva a Chodorkovského je trestem za to, že darovali peníze komunistické straně. „Nemohl jsem uvěřit, že zcela legální věc vyžaduje zvláštní povolení Kremlu.“ Konflikt mezi Putinem a jeho premiérem se rychle dostal na veřejnost: Kasjanov zatčení otevřeně kritizoval, říkal, že se jedná o neodůvodněné a extrémní opatření. Bylo jasné, že Putin si tohoto výřečného premiéra v druhém období neponechá, ale jeho trpělivost zřejmě přetekla ještě dřív: v únoru 2004, měsíc před volbami, celý kabinet odvolal. [31]

Putin si však chtěl Kasjanova podržet na nějaké méně veřejné pozici. Dal mu celkem tři nabídky a počínal si při tom čím dál naléhavěji: Kasjanov se mohl stát předsedou bezpečnostní rady a potom ředitelem jedné nové státní banky — tuto nabídku dostal celkem dvakrát. Když Kasjanov s konečnou platností odmítl, hlas jeho bývalého zaměstnavatele nabral výhružný tón. „Už jsem byl ve dveřích, když řekl: ‚Michaile Michailoviči, jestli budete mít někdy potíže s finanční policií, můžete vždycky požádat o pomoc, ale rozhodně přijďte osobně za mnou.‘“ Kasjanov si ta slova vyložil jako výhrůžku a současně i jako ujištění, že dveře má stále otevřené. A potíže s daněmi na sebe nenechaly dlouho čekat. Na poradenskou společnost, kterou si Kasjanov založil hned po svém propuštění, přišla finanční kontrola. Kasjanov se rozhodl, že Putina o pomoc nepožádá, což mělo za následek nejen to, že se kontrola táhla dva roky (obě strany se nakonec dohodly na jednom až neuvěřitelně banálním porušení předpisů, totiž že byl do účetních knih nesprávně zanesen jeden balík kancelářského papíru), ale také to, že se Kasjanov stal v ruské politice nežádoucí osobou. V následujících letech se pokoušel kandidovat na některé posty a zaregistrovat si politickou stranu — údajně se mu dokonce podařilo shromáždit absurdně vysoký počet požadovaných podpisů —, ale registrační úřady jeho žádosti setrvale zamítaly. Bez přístupu do televize a velkých deníků to ani nemohlo dopadnout jinak, než že se Kasjanov skoro okamžitě ocitl na samém okraji politického života.

Proces s Chodorkovským začal v polovině roku 2004 a táhl se deset měsíců, přestože soud v moskevském obvodu Basmannyj zamítal téměř všechny podněty obhajoby a drasticky proškrtal seznam svědků a křížových výslechů, které navrhla. Jak se blížilo vyhlášení rozsudku, právník Igor Šuvalov, Putinův nový prominentní asistent, prohlásil: „Případ Jukos byl monstrproces, jehož cílem bylo varovat další společnosti, které si různými cestami zmenšují daňovou zátěž. Kdyby to nebyl Jukos, byla by to nějaká jiná společnost.“ Dokonce i moskevský tisk, zvyklý psát o snad nejcyničtějších politicích na světě, vyjádřil údiv nad nepokrytým užíváním stalinského jazyka víceméně přesně ve významu, jak jej používal i sám Stalin: soudy mají jednat na příkaz hlavy státu a udělovat tresty podle jejích pokynů.

Vlastně jen dva ze sedmi bodů obžaloby proti Chodorkovskému se týkaly údajných daňových úniků, a co se odehrálo u moskevského soudu, bylo víc než pouhý monstrproces. Obhajoba povolala jen málo svědků — nejen proto, že soud tolik jejích návrhů zamítl, ale také proto, že případ, který obžaloba vypracovala, byl tak chatrný, že skutečnou obhajobu ani nevyžadoval, zvláště když svědčit ve prospěch obhajoby znamenalo podle všeho značné riziko. Deset lidí z Jukosu — včetně dvou právniček — již bylo zatčeno a devět dalších se zatčení vyhnulo jen tím, že uprchli ze země; tato čísla ale nebyla ničím ve srovnání s tím, co následovalo, neboť ve vězení se měly záhy ocitnout desítky lidí a stovky jich měly uprchnout.

Při líčení, jež ze všeho nejvíc připomínalo Kafkův Proces , se obhajoba uchýlila k poněkud sarkasticky umírněnému tónu. Genrich Padva, Chodorkovského hlavní obhájce a možná nejznámější advokát v zemi, hovořil ve své závěrečné řeči spíše jako učitel než jako vášnivý účastník justičního klání. V průběhu tří dnů předčítal Padva své argumenty, metodicky vypočítával všechny chyby obžaloby, snažil se ukázat, že žalobci nepředložili žádné dokumenty dokazující, že obžalovaní byli třeba jen ve spojení se společnostmi uvedenými v obžalobě, nemluvě vůbec o tom, že by se provinili nějakými zločiny. „A to ani nebudu zmiňovat skutečnost, že obvinění byla podána na základě zákonů, které vstoupily v platnost celá léta poté, co byly tyto údajné skutky spáchány,“ zněla Padvova typická poznámka na okraj. Tón jeho řeči prozrazoval, že si nedělá žádné iluze o své schopnosti soudce o čemkoli přesvědčit, ale v zájmu dějin a budoucích odvolání k mezinárodním soudním orgánům potřebuje mít všechny argumenty v záznamu. Soudní tribunál sestával z tří tělnatých žen kolem čtyřicítky; všechny měly dozadu sčesané utažené vlasy a všechny tři znechuceně špulily rty. Jako by svým chováním říkaly: Rozsudek je už dávno hotová věc — tím trváním na proceduře a řádné debatě jen nestoudně plýtváte časem nás všech.

Chodorkovskij a Lebeděv byli oba odsouzeni na devět let v kárném táboře; o tři měsíce později jim odvolací soud tresty o rok snížil. Byli posláni do dvou různých táborů, tak dalekých a nepřístupných, jak to jen šlo. Pokud chtěli Chodorkovského právníci svého klienta navštívit, museli cestovat devět hodin letadlem a dalších patnáct hodin vlakem. [32] Ruský zákon stanovoval, že odsouzenci musí být vězněni v dostupné vzdálenosti od domova — a tak musel být zákon zpětně změněn, aby Chodorkovského případu vyhovoval.

Po dobu šesti měsíců od zatčení se Chodorkovskij snažil řídit svoji společnost z vězení. Nakonec si uvědomil, že je to neudržitelné, a přepsal své akcie na Něvzlina, svého partnera, který se přestěhoval do Izraele. Společnost však byla bombardována daňovými pohledávkami a žalobami a jejího majetku v Rusku se dávno zmocnil stát, a tak se v podstatě rozpadala. Největší a nejúspěšnější ropná společnost v Rusku, která v jednu chvíli platila pět procent celkové částky, již stát vybral na daních, čelila rok po Chodorkovského zatčení bankrotu. Její nejhodnotnější majetek, společnost Juganskněftěgaz, jež vlastnila jedny z největších ropných rezerv v Evropě, se ocitla v dražbě. Zdálo se, že dražbu vyhraje státní plynový monopol Gazprom, který nyní řídil Putinův bývalý náměstek z Petrohradu. [33] Právníci Jukosu ve snaze zabránit převzetí požádali u jednoho texaského soudu o bankrot a potom u téže instance usilovali o pozastavení prodeje. Gazprom se rozhodně nehodlal řídit výnosy amerického soudu, jenže shodou okolností měl v plánu koupit Juganskněftěgaz za prostředky vypůjčené od amerických a evropských bank. Financování bylo zmrazeno a chvíli to vypadalo, že se převzetí podaří dočasně odvrátit. Potom se však z ničeho nic do dražby přihlásila nově zaregistrovaná společnost Bajkalfinansgrup. Novináři se hned vydali na její registrační adresu v bohem zapomenutém městě Tver asi tři hodiny od Moskvy; ukázalo se, že jde o malou budovu, kterou jako oficiální sídlo využívá na sto padesát firem bez jakéhokoli hmotného majetku.

Žádné finanční prostředky neměla ani společnost Bajkalfinansgrup. Podle jejích registračních listin, jež byly podány čtrnáct dní před aukcí, činil její kapitál deset tisíc rublů, tedy zhruba tři sta dolarů. Nějak se ale stalo, že státní ropná společnost Rosněfť (ta, jejíž ředitel o rok dříve odmítl reagovat na Chodorkovského otázky ohledně údajné korupce) půjčila naprosto neznámé firmě na koupi Juganskněftěgazu více než devět miliard dolarů, což bylo méně než polovina hodnoty, kterou společnost v danou chvíli podle odhadů měla. Aukce se konala 19. prosince 2004 a trvala jen dvě minuty. [34]

Dna dny po aukci se Putin v Německu rozčílil při zmínce, že majetek Jukosu získala nějaká neznámá entita. „Znám akcionáře té společnosti, jsou to skuteční lidé,“ řekl. „Jsou to lidé, kteří v energetickém sektoru pracují už léta.“ O další dva dny později státní ropná společnost Rosněfť koupila Bajkalfinansgrup, čímž získala kontrolu nad majetkem Jukosu a navíc se pojistila, že nikdy nebude stíhána za to, že jej koupila při zmanipulované aukci. [35]

Od zatčení Chodorkovského uplynulo něco přes rok a bylo jasné, že Rusko na své cestě minulo dva významné milníky. Svého času nejbohatší muž v zemi byl na neurčito za mřížemi a nikdo, dokonce ani ti bohatí a mocní, si nemohl dovolit svobodně jednat. A tím, že se všem na očích zmocnil majetku největší soukromé společnosti v zemi, se Putin prohlásil za kmotra mafiánského klanu, který tu zemi ovládal. Jako všichni mafiánští bossové sotva rozlišoval mezi svým osobním vlastnictvím, vlastnictvím svého klanu a vlastnictvím těch, kteří jeho klanu přísahali věrnost. Jako všichni mafiánští bossové shromáždil bohatství nepokrytou zlodějinou — jako v případě Jukosu, kde schraňoval údajné pohledávky, a své kumpány dosazoval všude, odkud se daly vysávat peníze a majetky. Koncem roku 2007 odhadoval jeden ruský politický expert, o němž se tvrdilo, že má přístup do Kremlu, Putinův osobní majetek na čtyřicet miliard dolarů. [36]

Částku čtyřiceti miliard dolarů nelze potvrdit ani vyvrátit, došlo ale k jedné příhodě, o níž jsem měla možnost podrobně informovat. Vrhla světlo nejen na rozsah Putinova osobního bohatství, ale také na způsob, jakým je získal. Dostala jsem se k ní díky svému reportérskému štěstí a jednomu velmi statečnému muži, který mi o ní pověděl.

Začátkem devadesátých let byl Sergej Kolesnikov jedním ze stovek sovětských vědců, z nichž se stali ruští podnikatelé. Měl doktorát z biofyziky, ale začal se věnovat výrobě a později i dovozu lékařského vybavení. Za Sobčakovy vlády v Petrohradu založil spolu s městem společný podnik a vybudoval úspěšnou firmu, která zásobovala petrohradské kliniky a nemocnice. Když Sobčak prohrál volby, vykoupil městský podíl a přeměnil firmu na soukromou společnost se stejným zaměřením.

Brzy poté, co byl Putin zvolen prezidentem, kontaktoval Kolesnikova jeden starý obchodní partner z petrohradských časů a předložil mu následující plán: Jistí ruští boháči poskytnou značné finanční prostředky na nákup zdravotnického materiálu pro ruské nemocnice. Kolesnikov využije svých odborných znalostí a nakoupí materiál ve velkém množství za nižší cenu. Rozdíl mezi oficiální cenou materiálu, jež bude oznámena dárci, a skutečně zaplacenou cenou, nesmí činit méně než třicet pět procent; pokud se Kolesnikovovi podaří získat ještě větší slevu, může si rozdíl ponechat jako zisk. Oněch třicet pět procent bude uloženo na bankovní účet zřízený v západní Evropě a částka bude později využita na investice do ruské ekonomiky.

Kolesnikov s plánem bez váhání souhlasil. Stejně jako Browder byl přesvědčený, že si může dobře žít a současně prospívat Rusku: zoufale potřebný zdravotnický materiál znamenal nepopiratelný přínos a navíc měli jeho noví partneři investovat velké peníze do ruské ekonomiky. Jistě, více než třetinu darovaných peněz si brali pro sebe, nechtěli je ale ulít do vlastní kapsy, nýbrž investovat v Rusku. A co víc, „věděli jsme, že dárci si ty peníze usilovnou prací nevydělali. K takovým prachům se poctivou cestou nedostanete.“ [37]

Prvním dárcem byl Roman Abramovič, tajnůstkářský ruský oligarcha a později vlastník fotbalového klubu Chelsea. Věnoval 203 milionů dolarů, z čehož 140 milionů šlo na nákup vybavení pro Vojenskou lékařskou akademii v Petrohradě (kterou řídil onen Putinův přítel a ministr zdravotnictví, který kdysi dostal Sobčaka z prokuratury a zařídil mu odjezd z Ruska) a více než 60 milionů zůstalo na jistém bankovním účtu v Evropě. Po něm následovala řada menších dárců. Do roku 2005 se na účtu shromáždilo asi 200 milionů dolarů. Kolesnikov a jeho dva partneři — jeden s ním začínal v Petrohradě a druhý byl ten, který ho k tomuto byznysu přivedl — založili novou firmu Rosinvest, což byla dceřiná firma zcela ve vlastnictví jisté švýcarské společnosti, jež obchodovala prostřednictvím třetí společnosti, rovněž švýcarské, jejíž vlastnictví bylo fixováno v akciích na držitele. Jinými slovy, kdokoli byl fyzickým vlastníkem akcií, byl také legálním vlastníkem společnosti. Každý z těchto tří mužů dostal dvě procenta akcií; zbývajících devadesát čtyři procent bylo předáno Putinovi.

Nově založená společnost se pustila do šestnácti investičních projektů, většinou v oblasti průmyslové výroby. Byly dobře zvolené, využívaly různých daňových a právních výhod a nesly slušný zisk, z něhož šlo devadesát čtyři procent Putinovi. Dále zde byla od začátku jedna věc, kterou Kolesnikov považoval za Putinův malý soukromý projekt: dům u Černého moře v hodnotě 16 milionů dolarů. „Pořád se tam ale přidávaly další věci,“ řekl mi Kolesnikov. „Výtah k pláži, kotviště, samostatná přípojka vysokého napětí, samostatný přívod plynu, tři nové silnice vedoucí přímo k paláci a tři heliporty. I sama budova se měnila: přistavěl se amfiteátr a potom zimní divadlo. A potom se to všechno muselo vybavit: nábytek, umění, stříbrné servisy. To všechno je hodně drahé!“ Kolesnikov jezdil k Černému moři dvakrát ročně, aby na projekt dohlédl; naposledy tam byl na jaře 2009, kdy sídlo zahrnovalo už dvacet budov a celkový rozpočet dávno překročil hranici miliardy dolarů.

Pár měsíců předtím se ale stalo něco jiného. Po světové finanční krizi Kolesnikova jeho partner informoval, že firma Rosinvest už nebude dál investovat: jejím jediným účelem bude dokončení paláce u Černého moře. Kolesnikov sice nebyl žádný pedant, pokud jde o zákony, ale na své dílo byl velmi pyšný a pevně věřil, že přispívá k vzestupu své země. To sdělení ho hluboce urazilo. Uprchl z Ruska a vzal s sebou dokumentaci společnosti. Potom si najal jednu velmi drahou washingtonskou právní firmu, aby dokumenty zkontrolovala a jeho příběh ověřila. A potom příběh Putinova paláce, jak se kauze začalo říkat, zveřejnil. Zpráva však nevyvolala u ruských představitelů žádnou zvláštní reakci, přestože když jsem o ní psala, byla jí věnována značná pozornost. Nejprve ji Putinův tiskový tajemník odmítl jako nesmysl a později, když Novaja Gazeta publikovala kopie smluv na stavbu některých budov, Kreml jednoduše připustil, že černomořský projekt existuje. [38]

Zřejmě se nedopustíme nespravedlnosti, budeme-li předpokládat, že čachry kolem paláce jsou jen jedním z mnoha podobných plánů, jejichž účelem je vyždímat z Ruska co nejvíc bohatství. Otázka však zní: Co je podstatou a motivačním principem těchto plánů? Jinými slovy, otázka opět zní: Kdo je pan Putin?

Je zde příběh Putina coby neúplatného úředníka — tento příběh hrál klíčovou roli pro Borise Berezovského: vysvětluje, proč ho Putin tolik přitahoval, a tím pádem také proč se Putin stal prezidentem. Člověk jménem Julij Dubov, Berezovského pravá ruka, který mezitím už dlouhou dobu spoluutvářel komunitu londýnských exulantů, mi vyprávěl jeden z nejpozoruhodnějších příběhů o Putinovi coby čestném člověku. Kdysi, na počátku devadesátých let, měl jednou Dubov potíže s dokumentací pro onu servisní stanici, kterou Berezovskij v Petrohradě zakládal. Potřeboval, aby Putin vyřídil jeden telefonát a celý proces usnadnil, a za tím účelem se s ním domluvil na oběd. Přišel na radnici příliš brzy, a Putin zrovna tak, což bylo poněkud nezvyklé. Zatímco oba čekali, až přijde domluvený čas a budou moci odejít na oběd, Dubov nakousl téma telefonátu. Putin tu věc okamžitě vyřídil, ale potom odmítl jít na oběd: „Buď mě požádáte o pomoc s vaším obchodem, anebo mě vezmete na oběd,“ řekl prý Putin. [39] To nebyl pouze úředník, který nebral úplatky; to byl úředník, který na tom zakládal celou svoji identitu.

A potom zde byl Putin, pod jehož dohledem se vypařilo zboží za sto milionů dolarů, jak to zdokumentovala Marina Salje. Pozoruhodná na tomto příběhu není samotná krádež — je nad slunce jasné, že v oněch dobách a za podobných okolností docházelo v Rusku ke krádežím naprosto všude, což byl také důvod, proč odhalení Mariny Salje nikdy k ničemu nevedla —, ale to, že byly ukradeny zřejmě všechny fondy. Mám podezření, že kdyby si Putin nechal v kapse jen pět, deset, dvacet nebo i třicet procent, nikdy by si neudělal takového nepřítele na život a na smrt jako byla Salje — stejně jako by Kolesnikov nikdy nezahájil své tažení, kdyby Putinův palác zůstal pouze velmi drahou bokovkou.

Vypadá to však, jako by Putin nedokázal odolat a musel si vzít všechno. A domnívám se, že přesně tak to je. Putin si několikrát počínal jako osoba stižená kleptomanií a z toho nejméně jednou to vedlo dokonce k veřejné ostudě. V červnu 2005 hostil v Petrohradě skupinu amerických podnikatelů a při té příležitosti čmajzl Robertu Kraftovi, majiteli klubu New England Patriots, slavný Super Bowl ring, pamětní prsten se 124 diamanty, který dostávají vítězové americké National Football League. [40] Zeptal se, jestli by se na něj mohl podívat, zkusil si ho, údajně řekl: „Tímhle bych mohl někoho i zabít,“ potom si ho strčil do kapsy a rychle odešel z místnosti. V americkém tisku o tom vyšla spousta článků a Kraft nakonec o několik dní později oznámil, že prsten Putinovi věnoval darem — čímž zabránil tomu, aby se skandál zcela vymkl kontrole.

V září 2005 navštívil Putin newyorské Guggenheimovo muzeum. [41] Hostitelé mu jako kuriozitu ukázali exponát, který muzeu zřejmě věnoval nějaký jiný ruský host: skleněnou repliku kalašnikova naplněnou vodkou. Takový kýč v Moskvě pořídíte za tři sta dolarů. [42] Putin kývl na jednoho bodyguarda, který od něj skleněného kalašnikova převzal a odnesl ho z místnosti. Hostitelé se nezmohli na slovo.

Putinův výjimečný vztah k hmotnému bohatství byl zřejmý už v době, kdy studoval na univerzitě, pokud ne ještě dříve. Když například od rodičů přijal auto, které vyhráli v loterii, přestože by mohlo celé rodině výrazně zlepšit životní podmínky, anebo když si za peníze vydělané v létě pořídil nehorázně drahý svrchník — a své matce koupil dort —, jednal na mladíka své generace a sociálního postavení nezvykle a skoro by se dalo říci, že nepřijatelně. Předvádění vlastního bohatství by bylo mohlo ohrozit jeho kariéru u KGB, a on to věděl. Vyprávění bývalého západoněmeckého radikála — o tom, jak z něj Putin v Drážďanech loudil různé dárky — tento obrázek jen doplňuje. U muže, který svůj kredit budoval především na tom, že se dokázal přizpůsobit normě, je to velmi pozoruhodný rys: zdá se, že si opravdu nemohl pomoci.

Správným termínem zde patrně není kleptomanie , tedy patologická touha vlastnit věci, které pro člověka nemají žádný praktický význam, ale exotičtější výraz pleonexie , nenasytná touha vlastnit to, co po právu náleží druhým. Pokud Putin skutečně tímto nepotlačitelným nutkáním trpí, do značné míry to vysvětluje jeho zjevně rozštěpenou osobnost. Svoji potřebu kompenzuje tím, že si buduje identitu čestného a neúplatného státního zaměstnance.

Andrej Illarionov to zjistil ani ne měsíc poté, co se stal Putinovým ekonomickým poradcem. Jen pár dnů po své inauguraci podepsal Putin dekret, kterým sloučil sedmdesát procent výrobců alkoholu v zemi do jediného podniku, jehož řízením potom pověřil jednoho svého blízkého společníka z Petrohradu. Ceny ropy tehdy ještě nestoupaly a alkohol představoval zřejmě nejvýnosnější byznys v zemi. Illarionov zjistil, že nikdo z prezidentova ekonomického týmu nebyl v této věci konzultován, a dokonce o ní nikdo nebyl ani informován. [43] Za pár měsíců si na to ale Illarionov zvykl: na veřejnosti a v médiích Putin dál volil z ekonomického hlediska ta správná slova a zdálo se, že dál naslouchá svému prvotřídnímu týmu liberálních poradců; přitom je však neustále obcházel prostřednictvím rozhodnutí, jež veškeré bohatství země koncentrovala v rukou jeho kumpánů.

Stalo se Chodorkovskému totéž? Nechal ho Putin zatknout čistě proto, že se chtěl zmocnit jeho společnosti, a žádné politické a osobní důvody za tím nebyly? Tak to přesně není. Strčil Chodorkovského za mříže ze stejného důvodu, jako zrušil volby nebo nechal zabít Litviněnka: trvale se snažil přeměnit celou zemi v novou KGB v nadživotní velikosti, a v takovém prostředí není žádný prostor pro disidenty, a dokonce ani pro nezávislé aktéry. Nezávislí aktéři přece působí potíže mimo jiné i proto, že odmítají přijmout pravidla, jež stanovuje mafie. A jakmile byl Chodorkovskij za mřížemi, naskytla se příležitost ho oškubat. A když se Putin té příležitosti chopil, jako obvykle zapomněl rozlišovat mezi sebou a státem, který řídil. Chamtivost možná není jeho hlavním instinktem, ale je to pud, kterému nedokáže nikdy odolat.

1 „OSCE PA International Election ObservationMission Statement of Preliminary Findings and Conclusions“. http://www.osce.org/odihr/elections/russia/18284 . Ověřeno 14. 6. 2011.

2 „Russians Inch Toward Democracy“, nepodepsaný úvodník, New York Times , 8. 12. 2003. http://www.nytimes.com/2003/12/08/opinion/russians-inch-toward-democracy.html . Ověřeno 14. 6. 2011.

3 David Holley a Kim Murphy: „Election Bolsters Putin’s Control“, Los Angeles Times , 8. 12. 2003. http://articles.latimes.com/2003/dec/08/world/fg-russelect8 . Ověřeno 14. 6. 2011.

4 „Racists, Killers and Criminals Run for Duma“, National Post , 6. 12. 2003.

5 „Putin’s Way“, Economist , 11. 12. 2003. http://www.economist.com/node/2282403 . Ověřeno 14. 6. 2011.

6 „Bush and Putin, Best of Friends“, BBC News , 16. 6. 2001. http://news.bbc.co.uk/2/hi/1392791.stm . Ověřeno 11. 6. 2011.

7 Robert O. Freeman: „Russia, Iran and the Nuclear Question: The Putin Record“, publikace Strategic Studies Institute. http://www.strategicstudiesinstitute.army.mil/pdffiles/pub737.pdf . Ověřeno 11. 6. 2011.

8 Viz např. „Russia Signs Arms Deals withArab States Totaling $12 Billion“, nepodepsaná zpráva na pravda.ru. http://english.pravda.ru/russia/economics/22-02-2011/116979-russia_arms_deals-0/ . Ověřeno 11. 6. 2011.

9 Ekonom byl German Gref a think tank se jmenoval Centr stratěgičeskich razrabotok (Centrum strategických iniciativ).

10 Rozhovor autorky s Andrejem Illarionovem, Moskva, červen 2011; Andrej Illarionov: „Slovo i dělo“, Kontinent , č. 134 (2007), s. 83—147.

11 Rozhovor autorky s Williamem Browderem, Londýn, 13. 5. 2011.

12 Hoffman: The Oligarchs.

13 Michail Chodorkovskij a Leonid Něvzlin: Čelovek s rubljom . http://lit.lib.ru/n/newzlin_l_b/text_0010.shtml . Ověřeno 16. 6. 2011.

14 Ljudmila Ulickaja a Michail Chodorkovskij: „Dialogy“, Znamja , č. 10 (2009). http://magazines.russ.ru/znamia/2009/10/ul12.html . Ověřeno 16. 6. 2011.

15 Tamtéž.

16 Rozhovor autorky s Pavlem Ivlevem, New York, 2. 6. 2011.

17 Rozhovor autorky s Charlesem Krausem, New York, 30. 6. 2011.

18 Tato přednáška proběhla v Zvenigorodu 27. 10. 2002.

19 Rozhovor autorky s Marinou Litvinovičovou, prosinec 2009.

20 „Korrupcija v Rossiji — tormoz ekonomičeskogo rosta“, obrázková prezentace získaná od Chodorkovského tiskového střediska v Moskvě, červen 2011.

21 Kolesnikov: Ja Putina viděl! , s. 284.

22 Videozáznam setkání: http://www.youtube.com/watch?v=3KLzF3_-ShUNR=1 . Ověřeno 17. 7. 2011.

23 Rozhovor autorky s Michailem Kasjanovem, Moskva, květen 2011.

24 Rozhovor autorky s Leonidem Něvzlinem, Greenwich, Connecticut, 1. 7. 2011.

25 Rozhovor autorky s Andrejem Illarionovem, Moskva, červen 2011.

26 Moscow Times , 21. 1. 2004. Plné znění: http://hermitagefund.com/newsandmedia/index.php?ELEMENT_ID=312 . Ověřeno 17. 7. 2011.

27 Soudní výpověď Sergeje Magnitského, nepublikovaný dokument.

28 Transparency International, Global Corruption Reports 2003 and 2010. http://www.transparency.org/publications/gcr . Ověřeno 17. 7. 2011. Podle skutečného pořadí zaujímalo Rusko v roce 2003 86. místo a v roce 2010 154. místo. Vzhledem k tomu, že se celkový počet zemí uvedených ve zprávě mění (133 v r. 2003 a 178 v r. 2010), uvádím zde výsledky raději v procentech.

29 Rozhovor autorky s Andrejem Illarionovem, Moskva, červen 2011. Ze stejného rozhovoru pocházejí i následující Illarionovovy výroky.

30 Andrej Illarionov: „Drugaja strana“, původně publikováno in Kommersant , 27. 1. 2006. http://www.liberal.ru/anons/312 . Ověřeno 17. 7. 2011.

31 „Kasjanov, Michail“, nepodepsaný zdroj na Lenta.ru. http://lenta.ru/lib/14159606/full.htm . Ověřeno 17. 7. 2011.

32 Rozhovor autorky s Karinou Moskalenkovou, Štrasburk, 5. 7. 2011.

33 „Miller, Alexej“, nepodepsaný zdroj na Lenta.ru. http://lenta.ru/lib/14160384/ . Ověřeno 18. 7. 2011.

34 Jelena Lubarskaja: „‚Juganskněftěgaz‘ utopili v ‚Bajkale‘“, lenta.ru, 20. 12. 2004. http://lenta.ru/articles/2004/12/20/ugansk/ . Ověřeno 18. 7. 2011. Denis Skorobogaťko, Dmitrij Butrin a Nikolaj Kovaljov: „,Jugansk‘ kupili ljudi iz ‚Londona‘„, Kommersant , 12. 2. 2004. http://www.kommersant.ru/doc/534631?isSearch=True . Ověřeno 18. 7. 2011. „Russia to Hold Yukos Auction Despite US Ruling“, nepodepsaná zpráva na MSNBC. http://www.msnbc.msn.com/id/6726341/ . Ověřeno 18. 7. 2011.

35 „Rosněfť kupila ‚Bajkalfinansgrup‘, polučiv kontrol nad ‚Juganskněftěgazom‘„, nepodepsaná zpráva na newsru.com. http://www.newsru.com/finance/23dec2004/rosneft.html . Ověřeno 18. 7. 2011.

36 Luke Harding: „Putin, the Kremlin Power Struggle, and the $40bn Fortune“, Guardian , 21. 12. 2007. http://www.guardian.co.uk/world/2007/dec/21/russia.topstories3 . Ověřeno 18. 7. 2011.

37 Rozhovor autorky se Sergejem Kolesnikovem, Helsinky, červen 2011.

38 Roman Anin: „Dvorcovaja ploščaď 740 tysjač kvadratnych metrov“, Novaja gazeta , 14. 2. 2011. http://www.novayagazeta.ru/data/2011/016/00.html#sup . Ověřeno 19. 7. 2011. Pavel Korobov a Oleg Kašin: „Vot čego-čego, a kontroljorov u nas chvatajet“ , Kommersant , 20. 4. 2011. http://www.kommersant.ru/Doc/1625310 . Ověřeno 19. 7. 2011.

39 Rozhovor autorky s Julijem Dubovem, Londýn, 6. 6. 2011.

40 Jacob Gershman: „Putin Pockets Patriots Ring“, New York Sun , 28. 6. 2005. http://www.nysun.com/foreign/putin-pockets-patriots-ring/16172/ . Ověřeno 19. 7. 2011. Donovan Slack: „For Putin, It’s a Gem of a Cultural Exchange“, Boston Globe , 29. 6. 2005. http://www.boston.com/sports/football/patriots/articles/2005/06/29/for_putin_its_a_gem_of_a_cultural_exchange/ . Ověřeno 19. 7. 2011; „Vladimir Putin polučil persten s 124 brilliantami“, nepodepsaná zpráva, Kommersant , 30. 6. 2005. http://www.kommersant.ru/news/984560 . Ověřeno 19. 7. 2011. Putinův komentář, že by s tím „mohl někoho i zabít“, vyprávěla manželka Roberta Krafta Myra; viz „Myra Kraft: Putin Stole Robert’s Ring“, Jewish Russian Telegraph , 18. 3. 2007. http://www.jrtelegraph.com/2007/03/myra_kraft_puti.html . Ověřeno 31. 10. 2011.

41 O incidentu vypráví umělecký poradce Nic Iljine ve svém eseji „Guggenheim 24/7“, in Laura K. Jones, ed.: A Hedonist’s Guide to Art , Filmer, Londýn 2010; viz např. http://www.theaustralian.com.au/news/world/book-details-strongman-vladimir-putins-artful-ways/storye6frg6so-1225978192724 .

42 Zde například stojí 8200 rublů: http://www.alcoport.ru/katalog/products/vodka/vodka-kalashnikov/vodka-kalashnikov-1l . Ověřeno 19. 7. 2011.

43 Rozhovor autorky s Andrejem Illarionovem, Moskva, červen 2011.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .