Lesley Pearse

SPOLEČNICE

Originální název: Belle

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2011

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7369-0

Kapitola první

Londýn 1910

„Ale ty přece musíš bejt prostitutka, když žiješ v bordelu!“

Patnáctiletá Belle ucouvla od pihovatého rusovlasého chlapce a konsternovaně na něj zírala. Běžel za ní po ulici, aby jí podal stužku, která jí vypadla z vlasů. Něco takového se v přelidněných ulicích čtvrti Seven Dials obvykle nestávalo. Všechno, co nebylo přibité, vzápětí někdo ukradl. Chlapec se představil jako Jimmy Reilly. Nedávno se nastěhoval ke svému strýci Garthu Franklinovi, majiteli hospody U Beraní hlavy. Chvíli si povídali a Jimmy se zeptal, jestli by se s ním nechtěla přátelit. Belle byla nadšená. Líbil se jí, navíc byl zhruba ve stejném věku jako ona. A pak to musel pokazit a zeptat se jí, jestli jí nevadí dělat prostitutku.

„Kdybych žila v paláci, taky bych nemusela být královna,“ odsekla rozčileně. „Je pravda, že bydlím U Annie, ale prostitutka nejsem. Annie je moje máma!“

Jimmy na ni upřel kajícný pohled. „Tak to promiň. Strejda mi říkal, že U Annie je bordel, no a když jsem tě pak odtamtud viděl vycházet…“ Rozpačitě se odmlčel. „Nechtěl jsem tě urazit. Omlouvám se.“

To Belle zaskočilo ještě víc. Dost možná ještě nepotkala nikoho, komu by záleželo na citech druhých. Určitě ne její matce ani děvčatům z nevěstince.

„Nic se nestalo,“ řekla poněkud nejistě. „Nemohl jsi to vědět, nebydlíš tu moc dlouho. Jak se ti u strejdy líbí?“

Jimmy pokrčil rameny.

„Je to vztekloun,“ konstatovala Belle, které došlo, že už se Jimmy nejspíš setkal zblízka se strýcovými pěstmi. Všichni znali výbušnou povahu Gartha Franklina. „Musíš u něj zůstat?“

„Máma mi pořád říkala, že kdyby se jí něco stalo, mám jít k němu. Minulej měsíc umřela. Strejda zaplatil pohřeb a řek mi, že se nastěhuju sem a naučím se řemeslu.“

Bylo zřejmé, že se cítí povinován zůstat.

„Je mi líto, že ti umřela maminka. Kolik ti je?“

„Skoro sedmnáct. Strejda říkal, že bych měl začít boxovat, aby mi trochu narostly svaly,“ zazubil se Jimmy. „Máma tvrdila, že chlap má mít radši mozek než svaly, ale já bych měl nejradši obojí.“

„Hlavně nesmíš každou holku podezírat, že je prostitutka, jinak se těch svalů nedožiješ,“ poškádlila ho. Zamlouval se jí, hezky se usmíval a na rozdíl od ostatních kluků z okolí měl v sobě cosi jemného.

Čtvrť Seven Dials ležela poblíž elegantních obchodů na Oxford Street, divadel na Shaftesbury Avenue a velkolepého Trafalgarského náměstí, ale pokud šlo o skladbu obyvatelstva, byla jim vzdálená miliony kilometrů. Za posledních dvacet let město strhlo většinu polorozbořených barabizen a doupat, ale ve čtvrti s úzkými křivolakými uličkami, dvorky a tmavými zákoutími vypadaly novější domy v krátké době stejně omšele jako ty staré. Jádrem čtvrti byla tržnice Covent Garden, kde se prodávalo hlavně ovoce a zelenina. Seven Dials obývala vesměs spodina společnosti – zloději, prostitutky, žebráci, násilníci a darebáci – spolu s chudinou, která vykonávala ty nejpodřadnější práce, byli to vesměs metaři, uklízečky a dělníci. V šedém a mrazivém lednovém dni, kdy se většina z nich třásla zimou v ubohých hadrech, to byl opravdu velmi skličující pohled.

„Až příště zvednu hezký holce stužku, dám si pozor, co jí řeknu,“ prohlásil Jimmy. „Máš krásný vlasy, nikdy jsem tak černý a lesklý neviděl. A taky máš hezký oči.“

Belle se usmála. Dlouhé a vlnité vlasy byly její chloubou. Většina lidí si myslela, že si je každý večer natáčí a vtírá si do nich olej, aby se leskly, ale takové je měla od přírody – stačilo je rozčesat. Modré oči zdědila po Annie, vlasy nejspíš po otci, protože matka měla světle hnědé.

„Děkuju, Jimmy,“ řekla. „Jestli budeš děvčatům takhle lichotit, čeká tě tu velký úspěch.“

„U nás doma v Islingtonu se holky s někým jako já vůbec nebavily.“

Belle se mimo Seven Dials dostala jen zřídka, věděla však, že v Islingtonu žije úctyhodná střední třída. Podle jeho poslední poznámky a podle toho, že za pohřeb platil strýc, tam jeho matka nejspíš byla u někoho ve službě.

„Tvoje máma byla kuchařka? Hospodyně?“ zeptala se.

„Ne, švadlena, a dokud neonemocněla, dovedla si vydělat.“

„A co táta?“

Jimmy pokrčil rameny. „Když jsem se narodil, vzal roha. Podle mámy to byl umělec. Podle strejdy spíš vyžírka. Každopádně ho neznám a ani o to nestojím. Máma měla štěstí, že byla šikovná švadlena.“

„Jinak by možná skončila U Annie?“ neodpustila si Belle.

Jimmy se zasmál. „Ty se nedáš! Líbí se mi to. Tak co, budeme kamarádi?“

Chvíli se na něj dívala. Byl asi o pět centimetrů vyšší než ona, měl jemné rysy a hezky mluvil. Ne škrobeně jako džentlmen, ale ani hrubě a vulgárně jako většina jeho vrstevníků ze Seven Dials. Jeho matce se nejspíš podařilo uchránit ho před pitím, násilím a zločinem, které v místní čtvrti jen kvetly. Zamlouval se jí a kamaráda potřebovala zrovna tak jako on.

„Budu ráda,“ usmála se a vystrčila malíček, stejně jako to dělávala Millie od nich, když někomu nabízela své přátelství. „Ale dej mi na to malíček,“ dodala. Když poslechl a zahákl ho s jejím, potřásli si. „Kamarádi až za hrob,“ pronesla.

Jimmy se zatvářil zjihle. „Co se třeba někam projít?“ navrhl jí. „Líbí se ti St. James’s Park?“

„Nikdy jsem tam nebyla,“ pokrčila rameny. „Už budu muset domů.“

Bylo krátce po deváté hodině ráno. Belle udělala to, co každý den, zatímco všichni ostatní v domě ještě spali, vyklouzla ven na vzduch.

Jimmy možná poznal, že se jí domů moc nechce, protože ji vzal za loket a vykročil.

„Je brzo, nikdo se po nás shánět nebude,“ uklidňoval ji. „V tom parku je jezero a kachny a je to tam moc hezký. Navíc to není daleko.“

V Belle vzplála jiskřička nadšení. Doma na ni stejně čekalo jen vylévání kbelíků špinavé vody a nošení uhlí ke krbům, takže ji nemusel pobízet dvakrát. Jen litovala, že si nevzala svůj hezčí plášť, tmavě modrý s kapucí lemovanou kožešinou, slušelo by jí to mnohem víc než ve starém šedém, který měla na sobě.

Cestou k Charing Cross Road a přes Trafalgarské náměstí jí Jimmy vyprávěl o své matce a rozesmával ji historkami o zámožných dámách, jimž šila šaty.

„Z paní Colefaxový se máma mohla zbláznit. Byla obrovská, zadek jako hroch, a přece mámu obviňovala, že jí účtuje moc velkou spotřebu látky a určitě si ze zbytků šije pro sebe. Jednou už to máma nevydržela a povídá jí: Paní Colefaxová, je zapotřebí velkého umu, abych vám dokázala ušít šaty ze šesti metrů krepu. Ten kousíček, co zbyde, by nestačil ani na kabátek pro luční kobylku.“

Belle se smála, představovala si tlustou paní Colefaxovou, jak stojí jen v korzetu a čeká na zkoušení šatů. „Co na to řekla?“

„Ještě nikdy mě nikdo tak neurazil.“ Jimmy napodobil její vysoký a udýchaný hlas. „Nezapomínejte, kdo jsem.“

Na chvíli se zastavili a prohlédli si kašnu na Trafalgarském náměstí, pak se vydali ulicí k Mallu.

„Že je to krása?“ vydechl Jimmy, když prošli pod Vítězným obloukem a spatřili na konci Mallu Buckinghamský palác v celé své světlé nádheře. „Čas od času z Beraní hlavy vypadnu a zajdu si na nějaký hezký místo. Připadám si tam jako něco víc než jenom strejdův poskok.“

Belle do té chvíle nikdy nenapadlo, že by mohlo hezké místo někoho inspirovat, ale když procházeli St. James’s Parkem, kde námraza proměnila holé větve stromů a keřů i trávu ve třpytící se zázrak, pochopila, jak to Jimmy myslel. Zpoza šedého mraku vykouklo bledé zimní slunce, po jezeře kroužily labutě, husy a kachny. Byl to úplně jiný svět než v Seven Dials.

„Chtěla bych se stát kloboučnicí,“ přiznala. „Navrhovala bych klobouky a měla malý krámek na Strandu. Ještě jsem to nikdy nikomu neřekla.“

Vzal ji za ruce a přitáhl k sobě. Cítila na tváři jeho teplý dech, který se v mrazivém vzduchu měnil v páru. „Máma říkávala, že když si člověk něco hodně přeje, nakonec to dostane. Stačí jenom vymyslet, jak na to.“

Belle se dívala do jeho usměvavé pihovaté tváře. Napadlo ji, jestli ji nechce políbit. S takovými věcmi neměla žádné zkušenosti. Protože vyrůstala mezi samými ženami, muži pro ni zůstávali záhadou. Ale cítila se zvláštně, jako by uvnitř tála, což bylo směšné, protože byla promrzlá na kost.

„Pojďme se projít po parku, pak budu vážně muset domů,“ navrhla rychle, ten zvláštní pocit ji zneklidňoval. „Mog už se bude strachovat, kde jsem.“

Pustili se svižným krokem po mostě přes jezero. „Kdo je to Mog?“ vyzvídal Jimmy.

„Asi by se dalo říct, že služebná nebo hospodyně, ale pro mě znamená mnohem víc. Je to v podstatě moje máma, teta a starší sestra v jednom. Vychovala mě.“

Během rychlé procházky parkem jí Jimmy vyprávěl, jak je tu v létě krásně, o knihách, které přečetl, a o škole, do níž v Islingtonu chodil. Na její domov se nezeptal. Snad měl strach, aby neřekl něco nevhodného.

Do pochmurných ulic Seven Dials se vrátili snad až příliš brzy. Jimmy se svěřil, že nejdřív musí uvařit strýci čaj a probudit ho, pak ho čeká drhnutí podlahy v lokálu.

„Můžeme se zase někdy sejít?“ zeptal se ostýchavě.

„Většinou se mi podaří dostat ven po ránu,“ odpověděla Belle. „A pak kolem čtvrté odpoledne.“

„Tak já tě budu vyhlížet,“ usmál se. „Bylo mi s tebou hezky. Jsem moc rád, že jsi ztratila tu stužku.“

Kapitola druhá

Belle se trochu sklesle dívala za Jimmym, který se vzdaloval po Monmouth Street. Poslední hodinu se cítila volná a šťastná. Doma ji však čekala nekonečná série povinností včetně vylévání nočníků a čištění a zatápění v krbech.

Spojovalo je víc, než si Jimmy uvědomoval. On měl vznětlivého strýce, ona prchlivou matku. Oba žili obklopení lidmi, přitom bylo jasné, že je Jimmy stejně osamělý jako ona a také nemá žádné kamarády ve svém věku.

Slunce, které nakrátko vysvitlo, když byli v parku, se znovu ukrylo za černými mraky. Cestou minuli pouličního prodavače zápalek, který vyvolával, že bude sněžit. Belle se domů vůbec nechtělo, jenže venku byla opravdu zima.

O světě mimo Seven Dials toho věděla jen málo. Celý život prožila v domě, kde se narodila. Matka ji údajně přivedla na svět sama v horním pokoji, zabalila ji do staré deky, uložila do zásuvky prádelníku, z níž udělala provizorní postýlku, a vrátila se mezi ostatní děvčata dolů do salonu, jako by se nechumelilo.

Belle se už ve velmi raném věku naučila být v podstatě neviditelná. Jakmile odrostla zásuvce prádelníku, přestěhovala ji matka do suterénu. Za žádných okolností nesměla po páté hodině odpoledne nahoru anebo se matky vyptávat, co se tam děje.

Od šesti do deseti let chodila do malé školy na náměstí Soho, kde se naučila číst, psát a počítat. Po roztržce mezi její matkou a učitelem musela přestoupit do mnohem větší školy, kterou nenáviděla, a ohromně se jí ulevilo, když mohla ve čtrnácti s docházkou skončit. Od té doby jí ale připadaly všechny dny nekonečně dlouhé a úmorné. Když se s tím svěřila matce, Annie se rozčílila a ptala se jí, jestli by radši dělala myčku nádobí nebo květinářku na ulici jako mnohá děvčata v jejím věku. Belle se nelíbilo ani jedno – dívka, která prodávala květiny v jejich ulici, chodila v otrhaných hadrech a byla tak hubená, že by ji snadno odfoukl vítr.

Annie se nelíbilo, že se Belle „courá po ulici“. Nebylo jisté, jestli se bojí, aby se nezapletla do něčeho nekalého, nebo má obavy, aby ji dcera nepomlouvala.

Jednou jí během vzácně nostalgické chvilky vyprávěla, že si ji „Hraběnka“, která nevěstinec vedla, když se Belle narodila, obzvlášť oblíbila. Jedině díky tomu neskončila na ulici, odkud vedla cesta leda do chudobince. Hraběnka prý svou přezdívku získala, protože měla ušlechtilé vystupování a za svých mladých let bývala velká krasavice, jíž se dvořilo mnoho urozených ctitelů. Dům na Jake’s Courtu jí daroval jeden z nich, údajně přímo člen královské rodiny.

Když byla Belle ještě malá, Hraběnka onemocněla a Annie o ni přes rok pečovala. Než majitelka nevěstince zemřela, sepsala závěť a všechno přenechala Annie.

Od té doby řídila chod nevěstince Bellina matka. Přijímala a propouštěla dívky, vystupovala jako hostitelka a hospodařila s penězi. Po Seven Dials se o ní proslýchalo, že si vede dobře, ale je ostrá jako břitva.

Belle slovo „nevěstinec“ slýchala celé dětství, přesto netušila, co přesně znamená. Doma jí řekli jen tolik, že ve škole o tom nemá mluvit. Kromě nevěstince se jejich domu říkalo také „bordel“. Když se Belle matky před několika lety zeptala, co to znamená, Annie odpověděla, že je to místo, kam se pánové chodí bavit. A řekla to tónem, který nepřipouštěl žádné další otázky.

V okolí Seven Dials mohla být nazvána „děvkou“ každá žena nebo dívka, která se oblékala necudně, chovala se koketně a ráda se občas napila nebo si zatančila. Samozřejmě šlo o hanlivé označení, ale často se používalo s určitou náklonností, podobně jako někdo může s láskou nazývat ženu čarodějnicí nebo divoženkou. Belle se až donedávna domnívala, že matka zkrátka organizuje večírky, kde mohou pánové popít a zatančit si se zábavnými a přitažlivými dívkami.

Teprve nedávno si z košilatých odrhovaček, vtipů a zaslechnutých poznámek dala dohromady, že mají muži jakousi nutkavou potřebu a právě kvůli jejímu ukojení přicházejí na místa, jako je podnik její matky.

Nic bližšího však nezjistila. Matka i Mog o tom s ní odmítaly mluvit a dívky z podniku mlčely, protože si Annie nechtěly rozhněvat.

Když večer ležela ve své posteli v suterénu, zalétaly k ní zvuky zábavy: veselé tóny klavíru, cinkot sklenic, výbuchy smíchu, dupání, kroky, dokonce i zpěv – zdálo se to tak lákavé. Někdy si představovala, jak sebere odvahu, vyplíží se po schodech nahoru a nakoukne za roh.

Přestože by ale o dění v horních poschodích chtěla vědět víc, trochu se bála. Vytušila, že ona takzvaná zábava má i stinné stránky. Čas od času zaslechla pláč, prosby a dokonce i křik. Uvědomovala si, že se dívkám ne vždycky daří dobře. Mnohé přicházely na večeři s červenýma očima a jedly v těžkém zasmušilém tichu. Tu a tam měla některá podlitinu pod okem nebo modřiny na pažích. Dokonce i ve svých nejlepších dnech byly všechny bledé a unavené.

K Belle velkou náklonnost nechovaly. Podle Mog ji možná považovaly za Anniina špeha, navíc jí záviděly. Belle si nedovedla představit, co by jí mohly závidět, když nedostávala o nic víc než ony, přesto se s ní nikdy nebavily, a kdykoli vešla do pokoje, ihned zmlkly.

Jen Millie, nejstarší z nich, byla jiná. Často se na Belle usmívala a povídala si s ní. Jenže rozhovory s Millie ji příliš neuspokojovaly. Dívka přelétala od jednoho tématu ke druhému jako motýl, nedokázala udržet smysluplnou konverzaci.

Ve skutečnosti měla Belle jen jedinou přítelkyni – Mog, která jí vždycky byla matkou víc než Annie. Doopravdy se jmenovala Mowenna Davisová a pocházela z Walesu. Když byla Belle malá, nedokázala vyslovit její jméno. Začala jí říkat Mog. To se ujalo a dnes už jí nikdo neřekl jinak. Jednou povídala, že kdyby ji někdo oslovil Mowenno, už by na to jméno ani neslyšela.

Byla to nevýrazná drobná žena před čtyřicítkou, s hnědými vlasy a světle modrýma očima. V nevěstinci pracovala jako služebná od svých dvanácti let. Možná právě kvůli nepříliš atraktivnímu vzhledu uklízela pokoje a krby a nosila černé šaty, bílou zástěru a čepec místo křiklavého saténu a stužek ve vlasech jako dívky z horních pokojů. Působila tu jako jediná stálice. Nedělala scény, nehádala se, vykonávala své povinnosti s poklidnou spokojeností. Vůči Annie byla neochvějně loajální a Belle upřímně milovala.

Hlavní vchod do domu se nacházel v Monmouth Street, ale tudy vstupovali jen džentlmeni. Po čtyřech schodech ke dveřím, do haly a odtud do společenského salonu. Obyvatelky domu měly svůj vlastní vchod za rohem, na Jake’s Courtu, musely přes malý dvorek a po šesti schodech k zadním dveřím do suterénu.

Když Belle vešla do kuchyně, velké místnosti s nízkým stropem, kamennou podlahou a rozložitým stolem uprostřed, Mog právě krájela maso. U stěny stál příborník s porcelánem, na protější straně sporák, nad nímž visely na hácích hrnce a pánve. Vždycky tu bylo teplo, ale také šero. V zimních měsících uvnitř neustále hořely plynové lampy. Dále se v suterénu nacházela prádelna, pokoje Belle a Mog a několik dalších místností včetně uhelného sklepa.

„Pojď se ohřát ke sporáku,“ pobídla dívku Mog. „Nevím, co tam venku pořád děláš! Já ten věčnej rámus a tlačenice nemůžu vystát.“

Mog skutečně opouštěla dům jen velice zřídka, měla strach z davu. Vyprávěla, že když se byla před devíti lety podívat na pohřeb královny Viktorie, mezi zástupy přihlížejících ji přepadla znenadání panika a srdce se jí rozbušilo tak, že se bála o svůj život.

„Tady je taky spousta rámusu a ten ti nevadí,“ podotkla Belle a svlékla si plášť a šál. Shora se ozýval pronikavý hlas Sally, nejnovější z dívek.

„Ta tu dlouho nevydrží,“ povzdechla si Mog. „Má v sobě moc páry.“

O dívkách mluvila jen zřídka, proto se toho Belle okamžitě pokusila využít.

„Jak to myslíš?“ zeptala se rádoby nenuceně a natáhla dlaně nad sporák.

„Chtěla by tu mít hlavní slovo,“ odpověděla Mog. „Věčně se hádá, cpe se dopředu. Ostatním se to nelíbí, ani jak to hraje na pány.“

„A jak to na ně hraje?“ vyzvídala Belle a doufala, že to není příliš okaté.

Mog však okamžitě strnula, uvědomila si, že o takových věcech se svou svěřenkou nesmí mluvit. „To stačí, teď mám plno práce, Belle. Až dám vařit guláš, musím jít vypucovat salon. Pomůžeš mi, viď?“

Ve skutečnosti Belle neměla na vybranou, přesto se jí líbilo, že ji Mog pokaždé požádá a nerozkazuje.

„Samozřejmě. Stihneme si předtím dát čaj?“ zeptala se. „Mimochodem, právě jsem se seznámila se synovcem Gartha Franklina. Je moc milý!“

U čaje služebné vyprávěla o Jimmym a o procházce v parku. Vždycky se jí se vším svěřovala, měla k ní blíž než k matce. Pro většinu lidí byla Mog jen obyčejná hospodyňka, Belle ji však v mnoha ohledech považovala za velmi moderní. Četla noviny, zajímala se o politiku. Podporovala Keira Hardieho, ministerského předsedu socialistů, a sufražetky, které horovaly za hlasovací právo žen. Často komentovala jejich schůzky, protestní tažení na parlament, vyprávěla, jak je ve vězení nutili násilím k jídlu, protože se rozhodly držet protestní hladovku. Říkávala, že by se k nim ráda přidala.

„Jsem ráda, že sis našla kamaráda,“ usmála se na Belle. „Ale ať si na tebe nic nedovoluje, nebo ho čeká něco mnohem horšího, než je Garth Franklin! A teď se pustíme do toho salonu.“

Annie se pyšnila nejpěknějším salonem v Mayfairu a byla pravda, že utratila spoustu peněz za italská zrcadla, křišťálové lustry, perský koberec a nádherné sametové závěsy na oknech. Vzhledem k tomu, že sem každou noc přicházelo někdy až dvacet džentlmenů, navíc tu pobývaly dívky, kouřily se doutníky a dýmky a rozlévalo se pití, potřebovala místnost poměrně často důkladný úklid.

Večer salon možná vypadal dobře, ale přes den se Belle moc nezamlouval. Závěsy se téměř nikdy neroztahovaly, okna neotevírala, zlatá tapeta na stěnách se v denním světle zdála špinavě žlutá. Švestkově fialové závěsy byly zaprášené, nasáklé zápachem tabáku. Belle velký úklid bavil. Uspokojovalo ji vyčistit nánosy špíny na zrcadlech, až se zase leskla, vyklepat koberec, takže znovu vynikly jeho barvy. A ráda pracovala společně s Mog, protože to byla vlídná duše, které nevadila tvrdá práce a pomoci si vážila.

Jako obvykle začaly tím, že odtáhly pohovky a stolky do rohu, srolovaly perský koberec a společně jej odnesly dolů.

Salon zabíral většinu přízemí. U vchodu se nacházel malý prostor, kam Mog odkládala kabáty a klobouky džentlmenů, jimž chodila otevřít. Za schodištěm do dalších tří poschodí byla situována takzvaná pracovna, která sloužila zároveň jako Anniin pokoj. Za dalšími dveřmi se ukrývaly schody do suterénu. Mog si rozvržení domu často pochvalovala. Snad se jí zamlouvalo, že Belle díky pokoji dole nikdy nepřijde do styku se zákazníky.

V přízemí se nacházela také toaleta, kterou sem nainstalovali před pár lety. Do té doby museli všichni používat záchod na dvorku.

Belle si zoufala nad tím, že si dívky místo na toaletě často ulevují do nočníků ve svých pokojích. Dříve by musely chodit na záchod ven, což v noci v zimě nebylo nic příjemného, ale nyní, když měly toaletu v domě, stačilo sejít pár schodů.

Přesto ji Mog nikdy nepolitovala, když si stěžovala, že musí vylévat nočníky. Jen pokrčila rameny a řekla, že to dívky možná nestihly. Belle to připadalo absurdní, vždyť přece baví pány v salonu, na toaletu to mají rozhodně blíž než k sobě do pokoje.

Venku přehodily koberec přes šňůru na prádlo. V ledovém vzduchu jim stoupaly od úst obláčky páry. Jakmile ale koberec začaly klepat bambusovými plácačkami, rychle se zahřály.

„Necháme ho tady, dokud neuschne podlaha,“ rozhodla Mog, když byly hotové a celé od prachu.

Vrátily se nahoru a pokračovaly v práci. Vzápětí se ve dveřích objevila Annie. Jako každé ráno měla na sobě tmavě modrý sametový župan přes noční košili a na hlavě krajkový čepec.

Mog a Annie byly přibližně ve stejném věku, oběma táhlo na čtyřicet. Utvořily mezi sebou spojenectví, jak tomu říkala Mog, protože se do nevěstince dostaly zhruba ve stejné době, ještě za časů Hraběnky. Belle se často divila, proč to Mog nenazývá přátelstvím, ale Annie příliš srdečná nikdy nebyla. Možná o přítelkyni zkrátka nestála.

Oblečená a namalovaná Annie vypadala velmi krásně. Měla útlý pas, pevné poprsí a uměla se nosit jako královna. Zato když se objevila v županu a nenalíčená, bylo vidět, že má šedou pleť, rty tenké a bezbarvé, oči propadlé a její křivky se bez korzetu ztrácejí. Podle toho, jak zahořkle občas mluvila se svými děvčaty, bylo zřejmé, že tváří v tvář jejich mladé kráse těžce nese přibývající roky.

„Dobré ráno, mamá,“ pozdravila Belle vkleče. Právě drhla podlahu. „Děláme velký úklid. Už bylo načase, je tu spousta špíny.“

„Koberec necháme venku, než to tu doděláme,“ dodala Mog.

„Měly byste také poučit o úklidu děvčata,“ pronesla úsečně Annie. „V jejich pokoji to vypadá jako v krysím hnízdě, sotva si ustelou postel. To nestačí.“

„Vůbec to neprospívá obchodům,“ souhlasila Mog. „Nemá smysl udržovat krásnej salon, když si pak džentlmena vezmou do chlíva.“

Belle se ještě stále dívala na matku, proto jí neuniklo, jak Annie vykulila oči. I Mog si toho všimla a okamžitě zbledla. Belle se neměla dozvědět, že pánové chodí s dívkami do pokojů.

Už jí dávno došlo, že jestli si chce udržet matčinu náklonnost, musí v takových situacích předstírat, že je hloupá a nedovede si dát dohromady dvě a dvě.

„Mohla bych jim tam uklidit,“ nabídla se. „Každý den jeden pokoj. A přiměla bych je, aby mi pomohly.“

„Jen ať se do toho pustí,“ přikývla Mog. „Je ráda, když má něco na práci.“

Annie chvíli mlčky stála a dívala se na ně. Belle se zdálo, že se pokouší nějak vypořádat s tím, jak se Mog podřekla.

„Dobře. Ať dneska začne u Millie, tam je to nejhorší. Ale u ní se s pomocí počítat nedá, ta u ničeho dlouho nevydrží.“

O půl druhé už se salon jen blýskal a voněl čistotou. Belle se pustila do úklidu pokoje v nejvyšším podlaží. Millie někam odešla se Sally, ostatní dívky se shromáždily dole u jedné z nich. Belle měla k obědu velkou misku polévky a sirupový koláč a nadšení pro úklid ji rychle opouštělo. Ale venku začalo sněžit, takže jí stejně nezbývalo než zůstat doma, a v Milliině pokoji bylo ze všech nejtepleji.

Millie měla mezi dívkami výsadní postavení. Byla starší než většina z nich, ale i ve svých osmadvaceti zůstávala výjimečně krásná. Měla nádherné světlé hedvábné vlasy, velké modré oči a měkké růžové rty. Nebyla zrovna bystrá, ale všichni ji měli rádi. Její dětinská naivita v ostatních probouzela nutkání starat se o ni.

Jako jediná z dívek ještě zažila Hraběnku. Belle vycítila, že Annie s Mog tolerují její lenivost kvůli společné minulosti. Navíc mnohokrát zaslechla, že je Millie u pánů oblíbená pro svou milou povahu.

I Belle si tuto laskavou, přátelskou a štědrou dívku oblíbila. Millie jí často dávala drobné dárky – pár korálků, stužku do vlasů nebo čokoládu –, a když Belle něco trápilo, pokaždé ji k sobě přitiskla tak pevně, až to bolelo.

Milliin pokoj odpovídal její dětinské povaze. Z krabic od bonboniér si vystřihovala obrázky koťat a štěňat a lepila je na stěny. K opěradlu židle přivázala růžovou stužkou krajkový slunečník, pod nímž sedělo několik panenek. Některé měly na sobě umouněné plátěné šatečky, které zřejmě ušila sama Millie. Ale byla tu i nádherná panenka s porcelánovou hlavou a vlnitými blond vlasy v růžových saténových šatech.

Millie měla desetkrát víc věcí než ostatní dívky: čínské ozdoby, kartáče na vlasy se stříbrnou rukojetí, dřevěný vláček, hodiny s kukačkou, které nefungovaly, polštáře lemované stužkami.

Belle se pustila do práce, začala s velkou mosaznou postelí, poté ji přikryla plachtou proti prachu a přemístila na ni tolik nábytku a dalších předmětů, kolik mohla.

Podlaha byla silně zaprášená, ležel na ní malý kobereček, který se dal naštěstí vyklepat z okna. Když Belle vyčistila krb a zametla a umyla podlahu, rozdělala oheň, aby podlaha rychleji uschla.

O hodinu později už byla téměř hotová. Uklidila a omyla police, zrcadla a okna se leskla, Milliiny věci pečlivě naaranžovala na svá místa.

Venku se setmělo, nepřestávalo hustě sněžit. Belle se podívala z okna na dvorek. Sníh jej dočista proměnil. Seven Dials se v Londýně proslavila jako čtvrť s největším počtem nevěstinců, hráčských doupat, náleven a dalších podniků nízké zábavy na míli čtvereční. V tržnici v Covent Garden se začínalo pracovat uprostřed noci, zatímco pijani a hazardní hráči se teprve vraceli do svých postelí. V podstatě tu nikdy nebyl klid. Říkalo se, že se londýnské chudinské činžovní domy brzy stanou minulostí, a skutečně byly mnohé strženy a odstraněny, nikoho z vlády ale nenapadlo zamyslet se nad tím, kam obyvatelé stržených domů půjdou. V současné době se shlukovali zde, stovky zoufalých mužů, žen a dětí na dvorcích, v zapadlých uličkách a zatuchlých zákoutích. Dokonce i Belle, která nic jiného neznala, považovala čtvrť za špinavé, páchnoucí a hlučné místo a chápala, jak musí být děsivé, když sem náhodou zabloudí někdo z nedalekých elegantních ulic.

Nyní však dvorek ve žlutém světle plynové lampy vypadal kouzelně a krásně, na všem ležela pokrývka třpytivého čistého sněhu. Venku vůbec nikdo nebyl, což se stávalo jen zřídka. Zřejmě je čeká klidný večer.

V pokoji už bylo příjemné teplo, závěsy zatažené, celá místnost působila tak útulně, že Belle neodolala a na chvíli se natáhla na postel. Počítala, že se Millie každou chvíli vrátí a jistě bude nadšená, že má tak hezky uklizeno.

Začínala se jí klížit víčka. Chtěla se zvednout a vrátit se dolů, ale únava a teplo ji zmohly.

Probraly ji až zvuky kroků na schodech. Neměla ponětí, kolik je hodin, ale oheň v krbu už téměř dohořel, takže musel být večer. Zřejmě usnula hodně tvrdě. Okamžitě se jí sevřel žaludek. Matka striktně trvala na tom, že po páté hodině nesmí ze suterénu. Ještě nezapomněla na nářez, který dostala v šesti letech, kdy se opovážila neposlechnout.

Ve slepé panice vyskočila, urovnala pomačkané pokrývky a zalezla si pod postel. Doufala, že Millie přijde sama. Všechno by jí vysvětlila a Millie by jí pomohla nepozorovaně se dostat do kuchyně.

Jakmile se však otevřely dveře, bylo po naději. Dívka vešla společně s jakýmsi mužem. Zapálila plynovou lampu a několik svíček. Z místa pod postelí Belle viděla jen spodní polovinu Milliiných světle modrých šatů s krajkovým kanýrem a mužovy tmavě hnědé kalhoty a boty s bočním zapínáním na knoflíčky.

„Proč ses nechala minulý týden zapírat, když jsem se zastavil?“ zeptal se muž příkře.

„Nebyla jsem tu,“ odpověděla Millie. „Měla jsem ten večer volno, vypravila jsem se za tetou.“

„Dnes jsem si tě zaplatil na celou noc,“ oznámil jí.

Belle šokovalo, že za Millie platil. Vzápětí jí došlo něco jiného. Je tu uvězněná. Jak se dostane ven? Samozřejmě nechtěla zůstat, jenže copak může jednoduše vylézt zpod postele, omluvit se za vyrušování a odejít?

„Celou noc,“ hlesla Millie a zdálo se, že je tou vyhlídkou zděšená stejně jako Belle.

V pokoji se rozhostilo ticho a podle toho, jak blízko u sebe stáli, Belle soudila, že se líbají. Slyšela hlasité oddechování a šustění oblečení, vzápětí Milliiny šaty dopadly na podlahu jen kousek od Belle. Následovala spodnička, mužovy boty a kalhoty. Belle konečně pochopila, co obnáší práce prostitutky. Muži jim platí za to, co mají dělat jen se svými manželkami, aby zplodili potomstvo. Nechápala, jak jí to mohlo dosud unikat. Vzápětí ji vyděsilo pomyšlení, že by si Jimmy i další lidé, které zná, mohli myslet, že tohle dělá i ona.

Millie zůstala jen v negližé, punčochách a bílých krajkových kalhotkách. Muž si sundal sako, ale košili si nechal. Sahala mu téměř ke kolenům svalnatých a chlupatých nohou.

„Přiložím do krbu, už skoro vyhasl,“ řekla Millie náhle. Ohnula se, aby nabrala z kbelíku lopatku uhlí. Belle napadlo dát jí nějak znamení, aby toho muže dostala z pokoje, ale než se o to vůbec mohla pokusit, zákazník Millie popadl zezadu a stáhl jí kalhotky tak neurvale, že se roztrhly.

Belle měla pocit, že se jí brzy zastaví srdce. Ze své polohy viděla dvojici jen od pasu dolů, ale i to bylo příliš. Nechtěla se dívat na Milliina kyprá stehna a hýždě nebo na to, jak ji ten neurvalec nutí předklonit se, aby do ní mohl strčit penis. Do té doby zahlédla Belle jen penisy malých chlapců, když je matky myly pod pumpou na ulici. Tenhle mohl měřit dobrých dvacet centimetrů a byl tvrdý jako tyč. Millie se držela krbu a podle toho, jak jí zbělely klouby, bylo zřejmé, že ji to bolí.

„Tak je to lepší, kočičko,“ funěl chlapík a přirážel. „Líbí se ti to, nemám pravdu?“

Belle musela zavřít oči, slyšela však, jak Millie tvrdí, že se jí to líbí jako nic na světě. Byla to evidentní lež. Než Belle oči otevřela, Millie se o kousek posunula a ona jí teď z boku viděla do tváře stažené bolestí.

Najednou pochopila, proč dívky vypadají tak často zasmušile a ztrhaně. Dřív jí to vrtalo hlavou, říkala si, že večírky přece musejí být zábavné, ale ony si veselí v salonu očividně neužily dlouho. Musely se odebrat do svých pokojů a v nich byly podrobovány podobnému utrpení.

Muž se Millie téměř položil na záda a Belle nyní viděla z profilu i jeho tvář. Měl tmavé vlasy, na spáncích mírně prošedivělé, a hustý vojenský knír, výrazný skobovitý nos. Tipovala ho tak na dvaatřicet, i když odhadnout věk u mužů nikdy moc neuměla.

Dvojice se přesunula na postel. Vrzání pružin těsně nad Bellinou hlavou a oplzlé věci, které ten chlap Millie říkal, to všechno bylo strašné. Navíc je viděla v odrazu zrcadla nad krbem. Ne jejich tváře, jen těla od krku po kolena. Muž měl chlupatá a kostnatá záda, držel Millie za kolena a roztahoval je víc od sebe.

Celé to nebralo konce, mlaskání těla o tělo, vrzání pružin, funění, klení a chrčení. Millie občas vykřikla bolestí – jednu chvíli ho dokonce prosila, aby přestal –, on se však na její prosby neohlížel a pokračoval.

Belle konečně pochopila, co znamená výraz „šukat“. Slýchala ho na ulicích často, většinou jako vulgární nadávku, ale někdy také v souvislosti se vztahy mezi muži a ženami. Teď už věděla přesně, co obnáší.

Nechtěla u toho být, napadlo ji zariskovat a zkusit se vyplížit zpod postele ke dveřím. Rozum jí však říkal, že kdyby se prozradila, ošklivě by si to odskákala jak z rukou toho muže, tak i své matky. Napadlo ji, proč si Mog ještě nevšimla, že není ve svém pokoji, a nešla ji hledat.

Právě když už si myslela, že Milliina muka nikdy neskončí, muž zrychlil a začal hlasitě hekat. Náhle vše utichlo a on se svalil na matraci.

„Nádhera, co?“ zafuněl.

„Ano, drahý,“ pípla Millie tak chabě, že jí bylo sotva rozumět.

„A teď už žádné vytáčky,“ prohlásil po chvíli. „Zítra ráno odsud odejdeš a odjedeš se mnou do Kentu.“

„To nemůžu,“ bránila se tiše. „Annie by mě nepustila, potřebuje mě tu.“

„Žvásty! Kurev je jako máku a většina je mladší než ty. Teď se tě zeptám ještě jednou, proč ses nechala zapřít a proč jsi mi o tom lhala?“

Za celou dobu na ni ani jednou nepromluvil něžně, teď však zněl jeho hlas přímo výhrůžně.

„Nelhala jsem vám.“

„Lhala. Tady žádné volno nedostáváte a žádnou tetu nemáš. Záměrně ses přede mnou schovala. A nikdy jsi neměla v úmyslu se mnou odejít.“

Millie to popřela. Vzápětí se ozvala rána a výkřik. Uhodil ji. „To abys viděla, co se stane, když mi někdo lže,“ zasyčel.

„Přesně kvůli tomu jsem se vám vyhýbala,“ vykřikla. „Proč mi ubližujete, když tvrdíte, že se mnou chcete žít?“

„Kurvy tyhle věci musejí čekat,“ namítl překvapeně. „Navíc se ti líbí, když tě šukám.“

Millie vyskočila z postele. Belle uviděla, že má jen krajkou lemovanou košilku, přes niž se přelévají její velká ňadra, a dole je vidět husté ochlupení v klíně. „Vůbec se mi to nelíbí. Předstírám to, protože se to ode mě čeká,“ ohradila se.

Belle bylo zřejmé, že to se mu líbit nebude. Dostala o Millie strach, v duchu ji pobízela, aby utekla z pokoje, dokud může.

Ale než na to Millie stihla jen pomyslet, ten chlap ji popadl a dotáhl zpátky k posteli.

„Ty špinavá kurvo,“ obořil se na ni. „Nechal jsem se nalákat na lichotky a lži. Začal jsem plánovat, že budeme žít spolu, a ty mi teď řekneš, žes to jenom předstírala!“

„Máme být na své zákazníky milé,“ bránila se Millie.

Znovu ji uhodil. Tentokrát vyjekla bolestí a začala prosit, aby ji pustil.

„Jen se neboj, já tě hned pustím,“ opáčil, „rovnou do pekla, kam patříš.“

Belle se začala obávat nejhoršího. Chtěla se zachovat statečně, vylézt zpod postele a vzít ho nočníkem po hlavě, pak doběhnout pro Annie a říct jí, co se děje, byla však paralyzovaná strachem. Nedokázala se ani pohnout.

„Ne, prosím!“ naříkala Millie, zmítala se na posteli a pokoušela se mu vytrhnout. Zvuky souboje však postupně utichly, po chvíli už bylo slyšet jen prudké oddechování. Belle si pomyslela, že se bála zbytečně, nejspíš už se zase líbají.

„Tak je to lepší,“ pronesl muž pomalu, když všechny známky zápasu utichly. „Podvol se mi. To mám rád.“

Belle se předtím pod postelí uchýlila doprostřed, takže už na zrcadlo neviděla. Podle všeho, co slyšela, se jí zdálo, že se to s Millie chystají zase dělat. Umínila si, že počká, až začnou, pak se vyplíží a poběží ke dveřím.

Jenže minuty ubíhaly a žádné pleskání se neozývalo, jen to hlasité oddechování. Posunula se tedy na kraj, aby viděla do zrcadla. To, co spatřila, ji šokovalo, málem začala křičet.

Muž, nyní zcela nahý, klečel na posteli a třel si rukou penis, který držel nad Milliiným obličejem. Dívka měla zvrácenou hlavu a nijak na jeho počínání nereagovala. Oči jako by jí téměř vylézaly z důlků. Ústa měla pootevřená jako při výkřiku, nevydala však ani hlásku.

Belle v obavách o ni zapomněla na vlastní strach. Přetočila se tak, aby byla čelem ke dveřím, posunula se k nohám postele, vyplazila se zpod ní ven a vrhla se vpřed.

Muž na posteli něco zařval, ale to už Belle otevřela dveře a hnala se po schodech dolů.

Když se dostala do přízemí, spatřila svou matku, která právě vyšla z pracovny.

„Někdo ubližuje Millie! Zachraň ji!“ vykřikla.

Annie se zatvářila nasupeně a Belle se chvíli bála, že dostane políček. Pak si však beze slova pospíšila ke dveřím do salonu.

„Jacobe!“ křikla. „Pojď se mnou zkontrolovat Millie.“

Jacob, podsaditý holohlavý muž, byl tady v domě nový, Belle ho zatím viděla jen jednou, když někdy před necelými čtrnácti dny opravoval vodovodní kohoutek v kuchyni. Mog říkala, že ho přijali na potřebné údržbářské práce, po večerech pak měl zajišťovat, aby se nahoře nedělo nic nežádoucího. Na Anniin povel vyběhl ze salonu a bez meškání se pustil po schodech.

Annie se otočila na Belle a ukázala na dveře do suterénu. „Dolů. A zůstaň tam. Vyřídíme si to později,“ štěkla a pospíchala nahoru za Jacobem.

Belle se posadila ke kuchyňskému stolu, složila hlavu do dlaní a vroucně si přála, aby přišla Mog, protože té by daleko snáz vysvětlila, jak se to všechno semlelo.

Podle hodin v kuchyni bylo po desáté, takže v Milliině pokoji prospala mnohem delší dobu, než si myslela. Nechápala, že ji neprobudilo, jak se dívky chystají na večer, nebo proč ji Mog nepřišla nahoru hledat, když se nevracela. Mog byla jako matka kvočna, jindy panikařila, jakmile se Belle neobjevila víc jak hodinu, kolem šesté spolu navíc vždycky pily čaj, než vypukly přípravy na večer.

Belliny večery bývaly úmorné, protože je musela trávit sama. Po čaji umyla nádobí, pak si obvykle četla noviny, pokud je předchozího večera nechal v salonu některý z pánů. Když nic na čtení nebylo, šila nebo pletla. O půl deváté už byla většinou v posteli, protože ji vlastní společnost nebavila. Dnes však nebyla jen osamělá, byla vyděšená. Samozřejmě se bála, jak ji Annie potrestá, ale strach měla hlavně o Millie. V duchu stále viděla její tvář, ten bezhlesý výkřik, zvrácenou hlavu a vypoulené oči. Zabil ji?

Ze salonu se neozývaly žádné zvuky, možná dnes nikdo nepřišel. Vzhledem k tomu, jak venku chumelilo, se to dalo předpokládat, ale ráda by věděla, kam se poděly dívky a Mog. Kromě Millie zaměstnávala Annie dalších sedm děvčat, ale kdyby dnes večer neměla žádná z nich společnost a byly ve svých pokojích, jistě by nějaká vykoukla, když se Jacob s Annie hnali po schodech.

Strach o Millie i z případných následků dnešních událostí však mnohonásobně převyšoval šok z toho, co se každý večer odehrává nad její hlavou. Jak mohla být tak hloupá a nedat si všechno dohromady, když v tomhle domě žije tolik let?

Jak teď vůbec dokáže vyjít ven na ulici? Jak se může přátelit s Jimmym, aniž by se musela bát, jestli jí nechce udělat totéž? Teď už chápala, proč se Mog starala, aby si na ni nic nedovolil!

Náhle se zvenčí ozval hlasitý výkřik a rachot, jako by někdo povalil popelnice, vzápětí se přidaly další hlasy. Belle se rozběhla k zadním dveřím. Neodemkla a nevyšla ven, protože věděla, že už tak je až po uši v maléru, ale vyhlédla oknem vedle dveří.

Neviděla nic, jen staré bedny pokryté sněhem, který tančil v poryvech větru.

„Belle!“

Otočila se. Matka stála v kuchyni vedle stolu, jednu ruku v bok.

„Odpusť, mamá, já v Milliině pokoji usnula. Nezůstala jsem tam schválně.“

Annie se večer vždycky oblékala do černé, ale dnes měla hedvábné šaty s dlouhým rukávem a stříbrnou výšivkou kolem hlubokého výstřihu a na ramenou. Vlasy si vyčesala a připevnila stříbrnými hřebeny. V uších měla diamantové náušnice, vypadala skutečně velkolepě.

„Pojď se mnou. Musíš mi rychle povědět, cos viděla,“ řekla dceři naléhavě.

Belle se nestačila divit. Místo aby na ni Annie křičela a obviňovala ji, vzala ji za ruku a odvedla do jejího malého pokojíku. Tam odhrnula přikrývku a naznačila Belle, že se má převléknout a vlézt si do postele. Dokonce jí pomohla rozepnout knoflíčky na zádech a obléknout noční košili. Teprve když ležela dcera pod peřinou, posadila se k ní na postel.

„Tak povídej,“ vybídla ji.

Belle jí vysvětlila, jak se stalo, že se nacházela v pokoji, když nahoru přišla Millie se zákazníkem, a jak se ve strachu schovala pod postel. Když se dostala k tomu, co spolu dvojice provozovala, nevěděla, jak to vyjádřit, ale Annie mávla netrpělivě rukou a pobídla ji, aby tuhle část přeskočila.

Belle tedy zopakovala všechno, co ten chlap Millie říkal, jak ji uhodil a co se dělo pak. Popsala jí, co uviděla, když se odvážila vyhlédnout zpod postele. „Měl ten svůj…“ Odmlčela se a ukázala si na podbřišek. „Držel to v ruce u jejího obličeje. Millie se nehýbala. V tu chvíli jsem utekla. Stalo se Millie něco?“

„Je mrtvá,“ odtušila Annie stroze. „Zřejmě ji uškrtil.“

Belle na ni zděšeně zírala. Sama si kladla otázku, jestli Millie nezabil, ale slyšet, že se to skutečně stalo, bylo něco úplně jiného. Všechno připomínalo zlý sen, měla pocit, že jí snad praskne hlava.

„Ne! To nemůže být pravda,“ zašeptala. „Ubližoval jí, ale přece by ji nezabil.“

„Belle, víš, že bych něco takového neřekla, kdyby to nebyla pravda,“ podotkla Annie. „Nemáme moc času, brzy přijde policie, poslala jsem pro ně Jacoba. Musíš zapomenout, žes v tom pokoji kdy byla!“

Belle na matku nechápavě zírala.

„Povím jim, že jsem Millie našla já, šla jsem nahoru, protože jsem slyšela, jak někdo vylézá z okna. Pochop, nechci, aby tě vyslýchali. Takže budu tvrdit, že jsi ležela tady dole ve své posteli. Kdyby s tebou chtěli mluvit, přesně tohle musíš říct. O půl deváté sis šla lehnout a probudila se teprve před chvílí kvůli tomu rámusu venku. Dokážeš to?“

Belle přikývla. Bylo tak vzácné, aby s ní matka mluvila laskavě a vlídně, že byla připravená udělat cokoli, oč ji požádá. Samozřejmě nechápala, proč nesmí povědět pravdu, předpokládala však, že je k tomu dobrý důvod.

„Výborně.“ Annie ji vzala kolem ramen a přitiskla k sobě. „Určitě jsi v šoku, vidělas věci, před kterými jsem se tě vždycky snažila chránit. Ale kdybys policii prozradila, žes byla tam nahoře, bylo by to ještě mnohem horší. Musela bys podstoupit výslech a pak proti tomu muži svědčit u soudu. Říkali by ti ošklivé věci, objevila by ses v novinách. Navíc by ti pak hrozilo skutečné nebezpečí, vrah by se tě mohl chtít zbavit. To nedopustím.“

Belle čekala, že bude přísně potrestána, místo toho si o ni matka dělala starosti. Přece jen se cítila o trochu lépe.

„Kde je Mog?“ chtěla vědět.

„Pustila jsem ji na návštěvu k přítelkyni v Endell Street, protože jsem věděla, že kvůli tomu sněžení bude večer klid.“ Annie semkla rty. „Což bylo evidentně jenom dobře. Ale brzy se vrátí. Hlavně si dej pozor, abys jí řekla, na čem jsme se domluvily.“

Belle přikývla. „Až policie toho chlapa chytí, dozvědí se, že jsem v tom pokoji byla,“ zašeptala.

„Nechytí ho, protože řeknu, že nevím, jak vypadal,“ odpověděla Annie. „Ty už se tím netrap. Žes byla nahoře, víme jen já a Jacob, a ten to nikomu nepoví.“

„Jenže jestli ho policie nechytí, tak mu ta vražda projde,“ namítla Belle.

„Ale neprojde, jen se neboj,“ prohlásila Annie zlověstně.

Kapitola třetí

Když se na schodišti ozvaly Moginy typické kroky, byla Belle ještě vzhůru. Mog měla bolavé koleno, takže chodila pomalu a trochu kulhala, proto nebylo těžké ji poznat.

„Mog!“ zašeptala Belle hlasitě, protože si nebyla jistá, jestli nahoře ještě není policie. Předtím je slyšela, jak chodí okolo, a čekala, že se každou chvíli objeví u ní v pokoji. „Mohla bys ke mně na chvíli přijít?“

„Ach, holčičko moje, taková hrůza!“ zvolala Mog, když vešla do pokoje. „Tvoje máma mi řekla, co se stalo. Policajti už jsou pryč. Jen si to představ, Millie zamordovali! Ostatní děvčata teď mají strach, počítám, že některý si hned ráno sbalí saky paky. Povídala jsem jim, že jsou tu víc v bezpečí než jinde a že blesk neuhodí dvakrát na stejný místo.“

Mog zkrátka neměla ve zvyku propadat hysterii.

„Chuděra Millie,“ vzdychla a oči se jí leskly. „Byla to hodná milá holka, není to správný, že jí někdo tak ublížil,“ pronesla smutným hlasem.

Posadila se na kraj Belliny postele a odhrnula dívce vlasy z tváře. „Jak ti je, děvenko? Asi to s tebou dost zamávalo, viď?“

„Já o ničem nevěděla až do chvíle, než sem přišla policie,“ zalhala.

Mog přimhouřila oči. „Ty? Máš uši jako netopýr! Copak jsi ani neslyšela, jak ten darebák sklouznul po okapu dozadu na dvorek?“

„Něco jsem zaslechla,“ připustila, „ale myslela jsem, že je to třeba kočka, která hledá zbytky v popelnicích.“

Mog chvíli seděla mlčky. Ve světle svíčky vypadala její tvář mladší a jemnější. „Když jsem odcházela, bylas ještě pořád nahoře u Millie. V kolik jsi šla dolů?“ zeptala se nakonec.

Belle zavrtěla hlavou. „Přesně nevím, nedívala jsem se na hodiny, ale dost pozdě. Všude bylo ticho.“

„Annie kvůli tý sněhový nadílce pustila děvčata na koncert. Nechala tu jenom Millie a Dolly. To jsem tu ještě byla, a když holky odcházely, dělaly randál, že by to probudilo i mrtvýho, jak byly natěšený. Zvláštní, žes to neslyšela a nepřišla dolů.“

Belle se cítila velmi nepříjemně. Mog poznala, že jí lže, jako pokaždé.

„Tys tam nahoře usnula, je to tak?“ zeptala se Mog znepokojeně. „Chtěla jsem pro tebe dojít, ale říkala jsem si, že by tvoje máma mohla hartusit a že bude lepší, když pak nepozorovaně proklouzneš dolů, až bude klid.“

Belle cítila, jak se jí do očí derou slzy. Nikdy si nebyla jistá, jestli ji má matka ráda, ale Moginy city byly zřejmé už jen z toho, jak s ní mluvila a jak se na ni dívala. Bylo těžké jí lhát, i když to po ní Annie chtěla z dobrého důvodu.

Mog náhle vytřeštila oči. „Že tys viděla, co se stalo!“ zvolala a přitiskla si dlaň na ústa. „Prokrindáčka! A máma ti řekla, abys to nikde nevykládala, je to tak?“

„Mog, nemluv o tom,“ zaprosila Belle. Tolik si přála všechno jí svěřit, vyplakat se a nechat se objímat, ale jak jednou Annie vydala rozkaz, museli všichni poslouchat. „Prostě jsem byla tady a spala.“

Mog ji vzala za ruce a její jindy veselé oči zvážněly. „Lhát o vraždě nebude pro nikoho dobrý,“ prohlásila. „Zejtra to s Annie proberu a je mi fuk, co tomu řekne. Nemůžeme dopustit, aby někomu prošla vražda, navíc by mělo bejt každý ženský jasný, že mladá holka potřebuje o takovejch věcech mluvit, jinak bude mít noční můry. Ale chápu, žes to mámě slíbila. Nebudu tě dál přemlouvat.“

Belle si nebyla jistá, jestli se jí víc ulevilo, nebo je zklamaná. Ulevilo se jí, protože kdyby Mog pokračovala ve vyptávání, nakonec by to nevydržela a všechno by přiznala, čímž by si popudila matku. Na druhé straně se zoufale potřebovala někomu svěřit.

„Teď už spi,“ řekla Mog a přitáhla jí peřinu až k bradě. „Ráno moudřejší večera.“

Druhý den bylo sněhu ještě víc, padal celou noc a zakryl všechny vrahovy stopy. Milliino tělo odvezli za rozbřesku do márnice, krátce nato dorazili policisté a prohledali její pokoj.

Annie nařídila Belle, aby zůstala v kuchyni. Dokonce neměla chodit ani uklízet, roztápět krby a vylévat nočníky. Matka byla zachmuřená a nepříjemná, i když, jak podotkla Mog, to bylo částečně tím, že musela vstát a obléknout se v hodinu pro ni nekřesťansky brzkou.

Mog zůstala nahoře, ať už ji o to požádala policie, nebo protože měla dohlížet na dívky. Belle slyšela, jak jednu po druhé předvolávají do salonu k výslechu. Když si Ruby, jedna z těch mladších, přišla do kuchyně pro šálek čaje, prozradila jí, že se vyptávali především na muže, kteří měli pro Millie zvláštní slabost.

„Řekla jsem jim, že se Millie líbila všem,“ prohlásila Ruby se špetkou hořkosti. Sama moc hezká nebyla, měla špatnou pleť a matné hnědé vlasy. „Ať se propadnu, jestli chápu, proč si vybírali ji. Byla stará a navíc tupá!“

„Byla milá, hodná a usměvavá,“ namítla Belle.

Ruby se ušklíbla. „Z toho je vidět, že měla v hlavě prázdno, navíc tady toho k usmívání zrovna moc není, to ti povím. Dolly vyslýchali celou věčnost, jenom protože s náma včera večer nešla ven. Prej si hned lehla, protože jí bylo mizerně, a neslyšela ani ň.“

Tak dlouhý rozhovor zapředla Belle s děvčaty z domu jen zřídkakdy, Annie to neschvalovala. Když tedy nastala vzácná příležitost, Belle jí chtěla využít a zjistit, co se děje nahoře.

„To je zvláštní, že nic neslyšela,“ nadhodila.

„No jo, jenomže vona přece bere tu la-la medicínu! Po ní by neslyšela, ani kdyby se tudy prohnalo stádo koní. Prostě se neprobudí.“

„La-la medicínu?“ podivila se Belle.

„Laudanum.“ Ruby si ji překvapeně změřila, jako by nechápala, jak může něco takového neznat. „Takovej hnědej sajrajt, po kterým je všechno tak nějak snesitelnější.“

Belle už o laudanu slyšela, myslela si však, že je předepisují lékaři těm, kdo trpí bolestmi. „Bolí to hodně, co děláte s těmi pány?“ zeptala se.

Ruby se zasmála. „Tys to eště s nikym nedělala?“

Belle chtěla odseknout, že to je snad samozřejmé, ale v tu chvíli se nad schody objevila Annie a zavolala Ruby zpátky nahoru.

„Jenom jsem si šla pro čaj,“ bránila se dívka.

„Dáš si čaj, až to dovolím,“ obořila se na ni Annie. „Tak hybaj nahoru. Belle, ty zatím vyžehlíš tu hromadu prádla.“

Belle si dala nahřát žehličku na sporák a rozložila na stole žehlicí deku, připravená pustit se do práce. Když však zaslechla, jak policista volá její matku do salonu, přemohla ji zvědavost. Potichu se vyplížila nahoru a pootevřela dveře do haly.

Policista se nejprve vyptával na obecné věci, jako kdo všechno v domě žije, co o nich Annie ví a jak dlouho u ní která dívka pracuje. Pak chtěl vědět něco o pánech, kteří podnik navštěvují, a jestli si dívky vybírají sami, nebo jim je vybírá ona.

„Když sem pán přijde poprvý, většinou se stydí, tak mu jednu vyberu,“ odpověděla Annie. „Ale jinak si většinou dají drink a poklábosí s děvčatama, když hraje hudba, tak si třeba i zatancujou a vyberou si tu, která se jim líbí nejvíc.“

„Byla Millie hodně žádaná?“ zeptal se jiný policista s ochraptělým hlasem. Belle si do té doby myslela, že je uvnitř jen jeden.

„To byla, jedna z nejoblíbenějších,“ přitakala Annie bez váhání. „V podstatě každej si tu o ni někdy řek. Ale jak už jsem uvedla včera v noci, nezabil ji nikdo z pravidelnejch zákazníků. Toho chlapa jsem tu nikdy neviděla.“

„Můžete mi ho nějak popsat?“ požádal ochraptělý policista. „A snažte se o tom přemýšlet trochu víc než včera,“ dodal ironicky.

„Už jsem vám řekla, že člověk nemůže zákazníka moc okukovat, když je tu prvně, jinak by víckrát nepřišel,“ ohradila se Annie. „Hádám, že mu nebylo víc jak pětadvacet. Byl štíhlej, dobře oblečenej, oholenej, měl hnědý vlasy. Vypadal jako někdo, kdo pracuje někde v kanceláři – měl buřinku a košili s naškrobeným límečkem.“

Belle se zamračila. Ten popis by nemohl být vzhledu skutečného pachatele vzdálenější. Svým způsobem chápala, proč matka nechce, aby policii přiznala, co viděla nahoře v pokoji, teď to ale vypadalo, jako když se je úmyslně snaží svést ze stopy. Kvůli ní budou hledat člověka, který se Milliinu vrahovi ani trochu nepodobá.

Na hlavním schodišti se ozvaly Moginy kroky. Belle neměla na vybranou, musela zavřít dveře a rychle se vrátit k žehlení. Mog s ní zatím nemluvila. Žádné otázky, žádné varování, nic. Těžko soudit, jestli jí to nařídila Annie, nebo jestli jen nechce nic říkat, dokud je v domě policie.

Belle si všimla, že Jacob zmizel. Dokonce podle všeho nebyl doma ani v noci, když sem přišla policie poprvé. Annie mu zřejmě nařídila, aby pro ně zaběhl a pak se vypařil, dokud se všechno neusadí.

Uvědomila si, jak jí posledních čtyřiadvacet hodin změnilo život. Ještě včera ráno neměla ponětí, co se nahoře odehrává. Všechno se jí to hnusilo a styděla se. Stala se svědkem vraždy, ví, jak vypadá vrah. Když teď matku slyšela bezostyšně lhát, pomyslela si, že už vůbec ničemu nerozumí.

Policisté se neustále vraceli a zase odcházeli až do čtyř odpoledne, Mog reptala, že dovnitř nanosí sníh.

„Pořád jenom nahoru a dolů a do salonu, je jim fuk, jak budou vypadat naše koberce. To nemůžou prostě přijít a zůstat vevnitř? Chlapi! Nejsou k ničemu! Nejlepší je nic si s nima nezačínat!“

Belle poznala, že Mog netrápí jenom nepořádek. Vždyť i ji od včerejška děsily nečekané zvuky, měla strach a neustále jí bylo do pláče. V duchu si pořád dokola přehrávala, co v noci viděla. Nedokázala pochopit, jak mohl ten chlap Millie zabít jen proto, že s ním nechtěla žít. Potřebovala si o tom s někým promluvit, zbavit se těch ošklivých obrazů v hlavě. Od toho jsou přece matky, umějí vyslechnout, utěšit a všechno vysvětlit. Jenomže Annie taková nikdy nebyla.

V Belle sílil vztek. Cítila se zrazená. Annie se podle všeho víc zajímala o „svá děvčata“ než o vlastní dceru, a navrch po ní chtěla, aby pokračovala v domácí práci, jako by se nic nestalo.

„Bez chlapů by se máma neuživila,“ odsekla a trochu doufala, že tím Mog vyprovokuje. Toužila navázat na včerejší rozhovor.

Jenže Mog na návnadu neskočila. Míchala slepičí polévku, kterou připravovala k večeři, jako by se nechumelilo. Její bledá a napjatá tvář však prozrazovala, že je stejně ztrápená jako Belle.

„Hodná holka,“ pochválila ji, když Belle složila poslední kus prádla a uklidila žehlicí deku. „Teď si spolu dáme čaj. Rozhodně si ho zasloužíme.“

Takový byl její rituál. Kdykoli se objevil nějaký problém, zkrátka uvařila konvici čaje. Stačilo, aby se děvčata nahoře hádala nebo v den velkého prádla pršelo, a už stavěla na čaj. Nejprve potřebovala v klidu naservírovat šálky a podšálky, konvičky s mlékem a cukřenku, pak naplnila porcelánovou konvici. Teprve když se všichni zúčastnění posadili ke stolu a ona jim nalila, byla připravená vyslechnout jejich názory.

Dnes ovšem vůbec klidná nebyla. Když vytahovala šálky z kredence, cinkaly o sebe, jak se jí třásly ruce, dokonce jí spadla lžička na zem. Zřejmě se jen horko těžko ovládala, ve skutečnosti byla vyvedená z míry a vystrašená zrovna jako Belle.

Jakmile přehodila přes konvici háčkovanou červenou čajovou dečku, kupodivu se v kuchyni objevila Annie. Mog i Belle nadskočily, jako by je přistihla při něčem nedovoleném.

„Jen se nebojte, nekoušu,“ prohlásila. Znělo to dost unaveně. „Kapka čaje je přesně to, co teď potřebuju. Dám si s váma.“

Belle rychle vytáhla další šálek a podšálek.

„Máme dneska večer otevřeno?“ zeptala se Mog opatrně.

Annie se posadila a zamyslela se. „Ne, asi necháme zavřeno. K uctění Millie. Byla to hodná holka a bude nám tady chybět.“

„A co její rodina?“ napadlo Mog. „Má přece rodiče. Kdo to poví jim?“

Belle si všimla, že mluví poněkud příkrým tónem. Nejspíš se rozhodla vyříkat si to. Nalila matce čaj a posadila se na stoličku u sporáku, aby si ty dvě mohly promluvit.

„Já ne. Asi policajti,“ odpověděla Annie a pro jednou to znělo nejistě. „Nejspíš jim řeknou, jak a proč umřela, pro její mámu to nebude lehký.“

„To rozhodně nebude,“ přitakala Mog.

Belle připadalo zvláštní, že si matka dělá starosti, co řeknou Milliině rodině, přitom jí nevadilo na dívce vydělávat.

„Co kdybys jim napsala pár řádků?“ navrhla Annie.

„I kdybych věděla, kde žijou, co bych jim asi tak mohla napsat, abych jim to ulehčila?“ opáčila Mog nešťastně a po tváři se jí skutálela slza. „Jednou jsem jim psala místo ní, když sem tenkrát přišla, že pro mě pracuje jako služka a že je to hodná holka, aby se o ni máma nebála. Ta ale nikdy nevodepsala, a i když Millie pořád vykládala, že až něco ušetří, vrátí se domů, vždycky všecko utratila.“

„Napadlo mě, že bys tam mohla napsat, že třeba dostala horečku nebo ji porazila drožka,“ navrhla Annie. „Ale jestli si nepamatuješ, kde ta rodina bydlí, tak je to stejně jedno.“

„Něco tak ohavnýho určitě rozmáznou ve všech novinách na první stránce,“ poukázala Mog rozhořčeně. „Takže se to dřív nebo pozdějc stejně dozvědí!“

„Nebuď taková, Mog,“ napomenula ji Annie. „Už tak mě to dost ničí, nepotřebuju, abys na mě ještě štěkala.“

„No jasně, ničí tě to, takže ani nedovolíš svý holce, aby přiznala policii, co viděla. Vždyť jsi jim o tom, jak vypadal, napovídala samý nesmysly!“

Belle zaskočilo, jakou v sobě Mog sebrala odvahu. Vzdorně vystrčila bradu a tvářila se bojovně. Annie naštěstí vypadala schlíple, jako by na hádky neměla sílu.

„Já Mog neřekla ani slovo,“ vyhrkla Belle, aby se na ni matka nezlobila. „Přišla na to sama.“

„Přesně tak. Jakmile jsem Belle viděla, poznala jsem to na ní – nedokáže lhát tak přesvědčivě jako ty.“

„Dávej si pozor na jazyk,“ varovala ji Annie.

„Nebo co? Vyhodíš mě? Mohla bych jít k policajtům a vyklopit jim, co vím. Pak bys teprve měla potíže. Tak mi řekni, proč toho chlapa kryješ. Je to ten, kterýmu děvčata říkaj Mlátička?“

„Před Belle o tom nebudeme mluvit,“ sykla Annie.

„Stejně už zjistila, co se v tomhle domě děje,“ oponovala zarytě Mog a zaťala pěst. „Prosila jsem tě, abys ji poslala někam do školy, pořád jsem ti opakovala, že na to stejně jednou přijde. Ale tys měla svou hlavu! Myslela sis, že když ji budeš zavírat tady dole, nic se nedozví. Nikdy by mě nenapadlo, že se to stane takhle, ale stejně bylo jasný, že tak chytrá holka na to jednou musí kápnout.“

„To už přeháníš, Mog,“ ohradila se Annie, ale neznělo to tak příkře jako jindy.

„Přeháním, protože vás mám obě ráda.“ Mog zvýšila hlas. „Nezapomínej, že to já jsem Hraběnku přemluvila, aby tě nevyhodila, když zjistila, že jsi v tom. Pomohla jsem Belle přijít na svět, omyla jsem ji a nakrmila, měla jsem ji ráda jako vlastní. Stála jsem při tobě celou tu dobu, dřela jsem pro tebe, lhala kvůli tobě, brečela pro tebe a podporovala tě, když bylo nejhůř. Možná jsi paní domu, Annie Cooperová, ale to já jsem malta, která drží tvůj život pohromadě.“

Belle ještě nikdy nezažila Mog tak rozhořčenou. Dodalo jí to odvahu.

Předstoupila před svou matku. „Řekni mi důvod, proč nechceš, abych policii pověděla, jak ten člověk doopravdy vypadal a že jsem všechno viděla,“ vybídla ji a pohlédla jí do očí.

Annie se odvrátila jako první. „Protože je to moc nebezpečnej chlap, má styky v nejvyšších kruzích. I kdyby ho policie ještě dneska v noci chytila a zavřela, on by si našel způsob, jak nám ublížit. To nemůžu riskovat.“

Belle zamrazilo, takovou odpověď nečekala.

„Tak proč jsi mu sem nezakázala chodit hned poprvé, když se k děvčatům choval surově?“ naléhala Mog, už to však neznělo tak rozhořčeně, jako by předem uznala porážku.

„Zkusila jsem to, ale vyhrožoval mi,“ odpověděla Annie se sklopenýma očima a rukama v klíně. „Něco na mě zjistil. Pak už chtěl jenom Millie a vypadalo to, že jí jeho surovosti nevadí. Myslela jsem, že ho to po čase přestane bavit a začne chodit jinam.“

„Podle mě ji miloval,“ řekla Belle. „Chtěl po ní, aby s ním odešla.“

„Chlapi jako on milovat neumějí,“ namítla Annie opovržlivě. „Hezkou prostou holku jako Millie by jenom využil, a až by se jí nabažil, odkopnul by ji. Je na tom líp mrtvá, než kdyby byla s ním.“

Belle se nemohla ubránit dojmu, že matka mluví z vlastní zkušenosti.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se Mog.

„Říkával si pan Kent, ale přezdívaj mu Jestřáb. A už to stačí. Holky sedí celej den v pokoji a ještě neměly ani sousto. Je čas zavolat je na večeři. O tomhle ani neceknete. Zítra se policejního seržanta zeptám, jestli neví, odkud Millie je. Když to nezjistíme, zařídím jí pohřeb já. Víc pro ni udělat nemůžu.“

Kapitola čtvrtá

Teprve čtyři dny po vraždě se Belle konečně dostala ven. Policie se neustále vracela a vyptávala a Annie byla jako uzlíček nervů. Neměla strach jen z vyšetřování, doslechla se, že po okolí čmuchal nějaký novinář a vyptával se. Bála se, aby se k ní do podniku nepokusil dostat inkognito a pak o něm nenapsal hanlivý článek, proto zatím zůstávalo zavřeno.

Rose s Mary dva dny po vraždě odešly. Tvrdily, že mají strach a chtějí se vrátit domů, Mog je ale podezřívala, že jen zamířily do jiného nevěstince. Pokud šlo o ostatní, najednou měly až moc volného času. Některé vykládaly, že se bojí zůstat se zákazníkem o samotě, jiné si stěžovaly, že si nevydělají. Každou chvíli došlo na vášnivou hádku a Mog je pak musela uklidňovat. Podle ní se chovaly jako děti.

Belle měla pocit, že všechno zvládá celkem dobře. Nepropadala hysterii, nikde si nepustila pusu na špacír. Dokonce se na rozdíl od ostatních ani nebála. Šok se však dostavil opožděně, protože třetí den se probudila ještě před svítáním. Zdál se jí zlý sen o Millie. Jako by se všechno odehrávalo zpomaleně, na povrch vypluly všechny podrobnosti a nabývaly nového významu. Bylo to snad ještě děsivější. Celý den musela myslet na vraždu a na to, v jakém domě vlastně žije.

Slovo „šukání“ se jí neustále připomínalo. Sice je mezi lidmi venku slýchala odmalička, ale když teď věděla, co znamená, získalo nový, nepříjemný odstín. Některé z Anniiných dívek byly jen o pár let starší než ona. Nemohla si pomoct, musela se v duchu ptát, jestli jí matka nechystala stejný osud.

Před Milliinou smrtí o Aniině podniku přemýšlela jen zřídka. Snad protože v něm vyrostla, stejně jako syn řezníka v řeznictví nebo dcera bytného v nájemním domě. Zato nyní nedokázala myslet v podstatě na nic jiného. I na děvčata se dívala jinak, měla chuť se jich zeptat, jaké to je a proč si tuhle práci vybraly.

Zdálo se jí pravděpodobné, že se matka musela kdysi živit stejně. Jejím otcem je zřejmě některý z Anniiných zákazníků. Bylo jí z toho zle, na druhé straně by to vysvětlovalo, proč se k ní matka chová tak chladně. I mladá a nezkušená dívka jako Belle chápala, že dítě je to poslední, co by si nevěstka mohla přát – znamenalo by pro ni dvojnásob těžký život.

Dříve si připadala zajištěná a snad i trochu nadřazená svému okolí. U nich doma bylo vždycky čisto a uklizeno, uměla číst a psát, dobře se oblékala, byla zdravá a všichni jí říkali, jak je hezká. Snila o malém kloboučnictví, celý blok zaplnila kresbami klobouků, které vymyslela. Dokonce si předsevzala, že se zkusí dojít zeptat do některého z kloboučnictví na Strandu, jestli by ji nevzali do učení.

Nyní však ztratila veškerou sebedůvěru. Připadala si stejně ubohá a bezcenná jako děti z ulice, které spávaly pod železničním mostem ve Villiers Street nebo v prázdných bednách kolem tržnice v Covent Garden.

Copak by někde v kloboučnictví vzali do učení dceru bordelmamá?

Uvědomovala si také, že když se dřív chovala trochu namyšleně, leckomu ze Seven Dials to muselo vzhledem k povolání její matky připadat zábavné. Tváře jí hořely studem, když si představila, co si o ní mohli vykládat. Snad se dokonce sázeli, za jak dlouho se začne sama prodávat.

Zkusila o tom promluvit s Mog, ale ta nic nechtěla slyšet.

„Takhle o svý mámě nemluv, Belle, nemáš ponětí, jak je pro ženskou těžký se uživit,“ napomenula ji příkře. „Uklízení, šití, obsluhování v obchodě, všude se platí málo a pracuje spoustu hodin. Nemusíš schvalovat, co tvoje máma dělá, ale nedovolím, abys nad ní ohrnovala nos. Dělala, co musela, aby se nějak udržela. Doufám, že ty se do takový šlamastyky nikdy nedostaneš.“

Belle měla pocit, jako by na ni všechno doma padalo, navíc měla neustále před očima obrázek Millie s vypoulenýma očima a toho strašného chlapa s penisem vedle její tváře. Potřebovala na vzduch, slyšet něco jiného než hádky z horních pokojů.

A především toužila vidět Jimmyho. Z neznámého důvodu měla pocit, že pro ni bude mít pochopení.

Oblékla si starý šedý plášť lemovaný kožešinou, ty nejodolnější boty a vyklouzla zadním vchodem. Poslední tři dny už nesněžilo, ale pořád mrzlo a sníh neodtál. Už na něj nebyl hezký pohled, zůstala z něj špinavá břečka potřísněná kobylinci a rozježděná koly vozů a drožek. Někteří majitelé krámků posypávali chodníky před svými obchody solí, aby to neklouzalo, což ulici na kráse nepřidávalo.

Belle procházela Monmouth Street opatrně a s vykasanými sukněmi, aby se neumazala. Bylo devět hodin ráno, další šedý a mrazivý den. Jako by slunce nesvítilo už celé týdny.

„Belle, počkej!“

Když za sebou zaslechla Jimmyho hlas, rozbušilo se jí srdce. Otočila se a zjistila, že se chlapec žene k ní. Chvílemi se klouzal po ledu.

Na sobě měl obnošený modrý svetr, který mu byl malý, a poněkud krátké šedé kalhoty, kolem krku kostkovanou šálu, byl bez kabátu. Belle měla podezření, že žádný nevlastní.

„Jak se máš?“ zeptal se zadýchaně, když se dostal k ní. „Je to hrůza, že u vás zabili tu holku, všichni o tom mluví. Ale někdo tvrdil, že tě poslali pryč. Byl bych rád, kdyby ses dostala na lepší místo, ale zase by mě mrzelo, kdybych tě už víckrát neviděl.“

Belle se zarosily oči, Jimmy byl první, kdo si o ni dělal starosti. Dokonce ani Mog se víckrát nezmínila o tom, co se stalo, i když dobře věděla, jak hrozné věci Belle viděla.

„Máš pravdu, byla to hrůza,“ přiznala. „Měla jsem Millie ráda, úplně mě to šokovalo.“

„Nebreč,“ řekl a přistoupil blíž. Vzal ji za ruku. „Chceš o tom mluvit? Nebo tě mám zkusit přivýst na jiný myšlenky?“

Usmál se na ni a na tvářích se mu objevily dolíčky.

„Ráda bych myslela na něco jiného,“ přikývla.

„Tak si vyrazíme na nábřeží,“ rozhodl. „V parku sníh pořád vypadá hezky.“

Ruku v ruce běželi a klouzali se přes Covent Garden, kolem nosičů s bednami ovoce na hlavách a vozíky plnými pytlů zeleniny. Zastavili se v části tržnice, kde se prodávaly květiny. Záplava barev a vůní Belle okamžitě zvedla náladu.

„Kde vlastně berou kytky uprostřed zimy?“ divila se.

Jimmy sebral ze země růžové poupě a přičichl k němu.

„Asi v teplejch krajích,“ pokrčil rameny a zastrčil jí kvítek do poutka kabátu. „Anebo je možná pěstujou ve sklenících, vážně nevím. Ale rád se sem na ně chodím dívat a čichat tu vůni. Pomáhá mi to zapomenout na všechno hnusný kolem.“

„U tvýho strejdy?“

Přikývl a zatvářil se zamyšleně. „Jo. Na chlapy, co propíjejí peníze, který by měli nosit domů manželkám a dětem. Na ty, co se chvástají, jak svoje ženy bijou. Na zloděje, pasáky, lháře a rváče. Někdy se mi zdá, že v Seven Dials není jediná dobrá a poctivá duše. Včetně mýho strejdy.“

„Asi to s ním nebude tak zlé, když se tě ujal a zaplatil tvojí mámě pohřeb,“ podotkla Belle. „Moje máma taky není zrovna světice, ale možná prostě neměli na vybranou.“

„Snad máš pravdu. Počítám, že je dost těžký pořídit si vlastní živnost. Asi se nenajde moc lidí, co by to dokázali a neušpinili by si přitom ruce,“ povzdechl si Jimmy odevzdaně.

Přešli přes Strand a pokračovali dolů na nábřeží Temže. Jimmy jí vyprávěl, jak se U Beraní hlavy doslechli o vraždě ještě tu noc, kdy k ní došlo.

„Nevěděli jsme, která holka to byla, někdo dokonce říkal, že doufá, že se to nestalo Millie, protože byla hodná. Kdybych nepoznal tebe, nenapadlo by mě, že by prostitutka mohla bejt hodná. Pořád jsem na tebe tu noc myslel, jestli ti nic není a jak to asi ty i tvoje máma zvládnete.“

Malý park na nábřeží vypadal opravdu hezky. Na cestách byl sníh ušlapaný, ale na stromech, keřích, trávníku a kovovém zábradlí zůstal čistě bílý. Belle to připomnělo, že ještě před pár dny byla i ona čistá a nevinná jako padlý sníh. Než se jednomu ničemovi podařilo její čistotu pošpinit a ukázat jí krutou realitu.

Potřebovala Jimmymu nějak vysvětlit, co prožívá, ale bylo těžké převést to do slov.

„Já opravdu nevěděla, co se u nás doma odehrává,“ hlesla rozpačitě a zčervenala. „Až do té noci. Myslela jsem, že se tam pořádají nějaké soukromé večírky a pánové za účast na nich platí.“

Jimmy chápavě přikývl. „Řekl jsem strejdovi, že jsme se seznámili, a on mi povídal, že tě máma drží stranou. Prej jí slouží ke cti, jak dobře tě vychovala. Ale možná ti to mohla trochu vysvětlit. Asi tě dostalo, když jsi zjistila, jak to u vás doopravdy chodí, ne?“

„To teda dostalo. Millie byla jediná z našich děvčat, se kterou jsem si občas povídala,“ odpověděla Belle rozechvěle.

Jimmy ometl lavičku, aby se mohli posadit, a Belle mu odvyprávěla verzi příběhu, kterou jí nakázala matka. Pozorně poslouchal a ona byla ráda, že se dostala na vzduch, ale tváří v tvář kráse zasněženého parku a malé července, poskakující kousek od nich, měla pocit, že ji všechny ty lži zadusí. Zarazila se uprostřed věty, vyhrkly jí slzy.

„Nebreč,“ utěšoval ji Jimmy a vzal ji kolem ramen. „Určitě je ti hrozně, všechno se to stalo jen pár pater nad tvým pokojem. Jestli tě to tak trápí, nemusíš mi nic vyprávět.“

Opřela se o něj. „Trápí mě lhaní,“ zašeptala. „Když ti povím pravdu, slíbíš mi, že to nikomu na světě neprozradíš?“

Vzal ji za bradu, aby jí viděl do očí. „Nikdy bych nikomu neřek, co mi povídáš v soukromí. Moje máma mě učila, že sliby se maj dodržovat. Tak už povídej, třeba se ti uleví.“

Belle mu všechno vypověděla. Chvílemi se musela odmlčet, protože pátrala po vhodných výrazech a styděla se kvůli tomu, co spolu ti dva v pokoji dělali. Nakonec se mu svěřila, jak ji matka přinutila všem tvrdit, že celou tu dobu spala u sebe v pokoji.

Jimmy se upřímně zhrozil.

„Do té doby jsem vážně netušila, co se u nás doma děje,“ šeptala a schovala tvář do dlaní.

Pak se rozplakala. Prolévala hořké slzy, které zadržovala již několik dnů. Jimmy ji jen přitáhl k sobě a nechal ji vyplakat se.

Když se konečně uklidnila, napřímila se a vysmrkala. „Co si teď o mně musíš myslet?“ vzdychla a tváře jí opět zčervenaly.

„Že jsi moc hezká,“ řekl a otřel jí oči. „Od tý doby, co jsme se seznámili, jsem myslel jenom na tebe. Moc rád bych ti nějak pomoh.“

Belle viděla, že to myslí upřímně. „Tolik jsem se s tebou chtěla sejít, všechno to bylo hrozné, ale doma o tom se mnou nechce nikdo mluvit. Věděla jsem, že ty mě pochopíš, ale připadalo mi to trochu hloupé, přece jenom se sotva známe.“

„Nezáleží na tom, jak dlouho se známe. Třeba strejdu znám celej život, a nikdy bych se mu s ničím nesvěřil. Tebe jsem znal sotva pár minut, a už jsem ti vykládal o mámě.“ Znovu jí zvedl bradu. „Podle mě se tvoje máma plete, měla bys říct policii, cos viděla. Ale chápu, proč to dělá. Bojí se o tebe. To jenom dokazuje, že tě má ráda.“

„Proč by neměla mít?“ opáčila Belle.

„Podle toho, jak jsi o ní mluvila, to vypadalo, že se jí trochu bojíš,“ pokrčil rameny.

„Jí se bojí každý,“ usmála se přes slzy. „Není lehké s ní vyjít, na rozdíl od Mog. Často si přeju, aby byla moje máma ona.“

Začala mu vyprávět, jaké bylo vyrůstat v domě plném žen. „Kdybych nečetla knížky a noviny, asi bych si ani nedovedla představit, jaké je mít otce,“ uzavřela to.

„U nás to bylo podobný,“ podotkl Jimmy zamyšleně a znovu ji vzal kolem ramen. „Prostě jsme byli jenom já s mámou a dámy, co k nám chodily zkoušet šaty. Párkrát do roka se u nás stavil strejda Garth. Říkal mámě, že ze mě vyroste budižkničemu, protože je na mě moc měkká. Tenkrát jsem žádný jiný mužský neznal, ale když je teď vídám u něj v hospodě, rozhodně bych nechtěl bejt jako oni. Ty bys asi taky nestála o tátu, kterej by byl jako chlapi, co chodí do podniku tvojí mámy, ne?“

Napůl se usmála. „Počítám, že to byl jeden z nich. Ani nevím, co jsou vlastně zač, zatím jsem viděla jen toho vraha, ale přece nemůžou být všichni jako on.“

„Víš, jak se jmenoval?“

„Říká si Kent, ale máma povídala, že mu přezdívají Jestřáb. Takovou přezdívku může mít jenom někdo nebezpečný.“

Opustili lavičku, protože jim začínala být zima, a zamířili po nábřeží k Westminsterskému mostu. Když bylo Belle devět, Mog ji vzala na Trafalgarské náměstí, ukázala jí Horse Guards, Westminsterskou katedrálu a parlament. Tehdy měla pocit, že ušly celé kilometry. Teprve když byla s Jimmym v St. James’s Parku, uvědomila si, že všechny ty nádherné historické stavby se nacházejí jen kousek od domova.

Jimmy znal Londýn mnohem lépe než ona. Vylíčil jí, jak probíhá střídání stráží na Horse Guards a co se děje v parlamentu.

„Na jaře tě provedu celým Londýnem,“ sliboval. „Zajdeme do Greenwiche, Hyde Parku, ke katedrále svatýho Pavla a prohlídnem si Tower. Teda jestli budeme ještě pořád kamarádi.“

Zasmála se. „To určitě budeme,“ řekla a uvědomila si, že už je zase šťastná. „Jsem s tebou moc ráda.“

Zastavil se a se zářivým úsměvem se k ní otočil.

„Jsi tak krásná,“ řekl a bledé tváře mu zčervenaly. „Radši už půjdeme zpátky, nebo se dostaneme do maléru.“

Cestou do Seven Dials jí vyprávěl, že jeho hlavním úkolem je sbírat a mýt nádobí, uklízet pivní sklep a starat se o dodávky, ale strýc ho zaměstnává i řadou dalších věcí, od praní prádla přes mytí podlahy až po vaření. Dře od jedenácti dopoledne až do půlnoci, a to všechno bez jediného vlídného slova.

„Tak chytrý kluk jako ty by mohl mít lepší práci,“ podotkla. Bylo jí ho líto.

„Asi jo, ale nechci od strejdy odejít. Sice je to tvrďas, ale když máma umřela, nerozpakoval se a vzal mě k sobě. Ona o něm měla vysoký mínění. Je chytrej a člověk ho snadno nenapálí. Zatím u něj zůstanu, naučím se všechno, co budu moct, a teprve potom si najdu lepší práci.“

„Možná bych to měla udělat jako ty,“ napadlo ji.

Jimmy se zastavil, otočil se k ní a vzal ji za ruce. „Podle mě čím míň se o tom místě dozvíš, tím líp,“ řekl. „Čti knížky, Belle, nejlíp o historii a zeměpisu. Cvič se ve psaní a nepřestávej snít o tom svým kloboučnictví. Nemusí se z tebe stát prostitutka stejně jako ze mě hospodskej, co čepuje pro zloděje, pasáky a grázly. Zůstaneme kamarádi a budeme se navzájem podporovat. Když si pomůžeme, uvidíš, že se jednou ze Seven Dials dostaneme.“

Belle to dojalo. Dívala se do jeho hnědých očí a přála si, aby mu nějak dokázala říct, o kolik lépe se díky němu cítí. Znovu v ní zažehl naději na lepší život někde jinde, na přívětivějším místě. Snad jí pomůže zapomenout, že muži mají i ošklivou stránku, kterou odhalila v Milliině pokoji. S Jimmym se ničeho nebála. Dokonce si přála, aby ji zase objal a možná i políbil.

„Aspoň mám něco hezkého, na co můžu myslet,“ řekla a dala mu pusu na tvář. „Děkuju, Jimmy, žes mě přivedl na jiné myšlenky. Udělám to tak, jak říkáš.“

Pak už pospíchali domů, byli pryč dlouho a uvědomovali si, že budou mít co vysvětlovat. Než se u Jake’s Courtu rozdělili, Belle mu zamávala a on jí poslal polibek.

Kapitola pátá

„Kdes byla?“ otázala se Mog nedůtklivě, když Belle vešla do kuchyně. „Měla ses zeptat, jestli můžeš sama ven.“

„Omlouvám se, jenom jsem na chvíli potřebovala na vzduch.“

„Máš štěstí, že je tvoje máma ještě v posteli,“ podotkla Mog. „Za chvilku musím odejít, abych pro Millie zařídila pohřeb. Četníci tvrdí, že se jim nepodařilo najít její rodinu, ale podle mě to ani nezkoušeli.“

„Můžu ti s něčím pomoct?“ nabídla se Belle. Mog byla očividně trochu přetažená.

„Ani ne, děvenko, půjdem jen Annie a já. Nechceme tam nikoho dalšího.“

„Dozví se vůbec její rodina, co se s ní stalo?“ zeptala se Belle a myslela na to, jak je smutné, že někoho tak živočišného a milého budou pohřbívat v tichosti a tajně.

„No, kde žije, věděli,“ prohlásila odmítavě Mog. „A za celou dobu jí ani nenapsali. Řekla bych, že jim na ní moc nezáleželo.“

Proti tomu se nedalo nic namítnout. „A kdy ten pohřeb bude?“

„V pátek vodpoledne, ve čtyři,“ odpověděla Mog. „U kostela Svatý Trojice. Pak si tu společně s děvčatama dáme trochu čaje. Jenom takový malý rozloučení. Upeču koláče a udělám sendviče. Víc pro ni udělat nemůžem.“

Belle si od oné strašné události připadala dospělejší. Vycítila, že se Mog pro Millie trápí, byť se to snaží nedávat najevo. Čekalo se od ní, že se se vším nějak vypořádá. Belle vždycky připadala stará, přitom byla jen o deset let starší než mrtvá dívka a polovinu svého života strávila v tomto domě. Ven vycházela jen zřídka, byla všem k službám a vesměs to nikdo neocenil.

Belle k ní popošla a objala ji.

„Za copak to bylo?“ zachrčela Mog.

„Protože jsi tak výjimečná,“ zašeptala Belle.

„Ale dej pokoj!“ okřikla ji Mog a žertem ji odstrčila. Podle toho, jak se jí chvěl hlas, byla dojatá.

V pátek o půl třetí odpoledne vyšly Mog a Annie celé v černém a v kloboucích se závojíčkem z domu a vydaly se k hrobaři na Endell Street. Tam skončilo Milliino tělo poté, co je prohlédli v márnici. Ke hřbitovu u kostela měl zesnulou odvézt vůz, za nímž obě půjdou. Během dopoledne se u dveří objevily dva věnce a několikero kytic. Nebyly u nich žádné vzkazy a Mog se domnívala, že jsou od Milliiných ctitelů. Annie koupila věnec z břečťanu s červenými růžičkami z vosku, protože prý vydrží déle než věnce z čerstvých květin. Celé dopoledne byla popudlivá, ale Mog říkala, že se to dalo čekat, protože měla Millie ráda. Belle ji spíš podezírala, že se bojí, aby k ní pohřeb nepřitáhl další nežádoucí pozornost.

Domácnost převzaly Lily a Sally, dvě nejstarší ze zbývajících dívek. Mog jim nařídila, aby o půl páté postavily na čaj a prostřely v kuchyni.

Jakmile Mog s Annie zmizely, Belle si natáhla plášť a proklouzla zadním vchodem ven. Všechny dívky byly nahoře, slyšela je, jak se hašteří. Dolly se ztratil náhrdelník a prohlašovala, že jí ho některá musela ukrást.

Od Milliiny vraždy se handrkovaly v podstatě bez ustání. Podle Mog se zkrátka nudily, Belle však měla jejich zlomyslností po krk. Potřebovala vidět Jimmyho.

Neodvažovala se přímo zajít do hostince U Beraní hlavy, jen kolem něj pomalu prošla a doufala, že ji zahlédne. Říkal, že ven se většinou dostane kolem čtvrté odpoledne. Přešla ulici, zastavila se u výlohy zastavárny s obnošeným šatstvem a čekala, jestli se Jimmy objeví.

Teplota během dne mírně stoupla a špinavý led v příkopech rychle tál. Belle čekala nejméně čtvrt hodiny, než se setmělo. Pak už jí začala být zima, proto se vydala k tržnici v Covent Garden, přitom se však nadále rozhlížela po Jimmym.

Úzké ulice byly jako obvykle plné lidí, pouliční prodavači se překřikovali, muzikanti vyhrávali na akordeony, housle a dokonce klepali lžícemi o stehno, ozývalo se rachocení vozíků na dláždění a hlasy lidí. Bylo tu plno vjemů pro oči, ale i nos si přišel na své. Vzduch plnil zápach kobylinců, ryb, hnijící zeleniny, vůně karamelových jablek, čerstvého chleba a koláčů, to všechno viselo v chladném vzduchu jako těžká mlha. Domy kolem byly zanedbané, ulice poseté odpadky, muži a ženy v různém stadiu opilosti a kolem nich se hemžily špinavé děti oblečené jen ve skrovných hadrech. Udržovaně působily jen hostince a zastavárny.

Belle v této čtvrti vyrůstala, přesto na ni teprve dnes dolehlo, jak je všechno zašlé, rozbité a neutěšené. Nejspíš nebyla ve své kůži. Ze všeho toho hluku ji rozbolela hlava, z pachů se jí zvedal žaludek, navíc se nemohla zbavit dojmu, že v každé vedlejší uličce číhá nebezpečí. Přidala do kroku, aby se co nejrychleji dostala zpátky domů.

Za sebou zaslechla rachocení kol kočáru, ale na tom nebylo nic zvláštního. Náhle ji však někdo zezadu popadl a zvedl do vzduchu. Ruce jí zkroutil za záda a vzápětí jí zacpal ústa. Vzpouzela se, pokoušela se kopat, ale útočník byl mnohem větší a silnější než ona. Strčil ji do kočáru, který právě zastavil vedle ní. Vyplňoval celou úzkou uličku.

Byla tma a v kočáru ještě větší, proto si Belle nevšimla, že uvnitř čeká další muž, až když ji popadl za ramena a druhý naskočil dovnitř. Jeden z nich zabušil na stěnu a kočár se rozjel.

Belle byla strachy bez sebe, křičela tak nahlas, jak mohla, a pokoušela se dostat ke dvířkům. Prudký políček ji srazil na sedadlo.

„Jestli jenom cekneš, zabiju tě,“ ozval se povědomý ochraptělý hlas.

Milliin vrah. Belle ani na okamžik nepochybovala, že svou hrozbu vyplní, jestli ho neposlechne.

„Kde je, Mog?“ zeptala se Annie podrážděně. Byly doma už čtvrt hodiny. Dívky se mezitím shromáždily v kuchyni, nemohly se dočkat, až uslyší o pohřbu, proto si hned nevšimla, že její dcera mezi nimi není. Došlo jí to, až když každé nalila skleničku sladkého vína.

„Nevím, nejspíš šla na chvíli na vzduch, však ji znáš,“ odpověděla Mog. „Neříkala, kam jde?“ obrátila se na děvčata.

„Naposledy jsem ji viděla, než jste vodešly,“ prohlásila Lily. Byla ustrojená jen napůl, podobně jako ostatní čtyři, měla na sobě jen umolousaný župan přes zapranou košilku a spodky. Všechny se už několik dnů nečesaly a Lilyiny světlé vlasy připomínaly vrabčí hnízdo.

Nedbalý vzhled a prázdné výrazy děvčat Mog rozčilovaly. „Nemohly jste se aspoň kapku upravit, abyste uctily její památku?“ zlobila se.

„Stejně bude dneska zavříno,“ namítla Lily neomaleně. „Tak jakej má smysl se strojit?“

„Doufej, že až budeš mít pohřeb ty, dá si záležet aspoň někdo,“ prskla Mog. „A taky byste se mohly víc zajímat o Belle.“

„Ta bude v pořádku,“ ozvala se Amy a začala si ožužlávat pramínek mastných vlasů. „Co by se jí asi tak mohlo stát? Její mámu tady každej zná.“

V osm večer se Annie vypravila na policejní stanici v Bow Street nahlásit, že se její dcera ztratila. Spolu s Mog prohledaly celou čtvrť, všude se vyptávaly, jestli Belle někdo neviděl, ale nezjistily nic.

Za stolem seděl seržant, rozložitý chlap s ježatým knírem pod nosem. Anniino tvrzení jej očividně pobavilo.

„To sotva, paninko,“ ušklíbl se. „Holky v jejím věku se občas zatoulají. Třeba má nějakýho nápadníka, co vy víte.“

„Nešla by ven potmě. Snad přece víte, že u nás doma před pár dnama jednu holku zavraždili, ne? Je klidně možný, že ten chlap dům sledoval a unes mou Belle.“

„Co by s ní dělal? Ta u vás přece nepracuje,“ namítl policista. „Sama jste řekla, že v době vraždy byla v posteli a večer nikdy nahoru nechodí. Ten vrah nejspíš ani neví, že nějakou dceru máte.“

„Třeba mě chce zastrašit,“ nedala se Annie odbýt. „Předvíst mi, že si může dělat, co se mu zachce. Zabít jedno z mejch děvčat, unýst Belle. Kdoví co přijde příště.“

Seržant vstal, protáhnul se a zívnul. „Koukněte, madam, chápu, že máte starost, ale klidně se s váma vsadím, že šla za nějakým mládencem a zapomněla na hodiny. A teď se bojí vrátit domů, protože ví, že to pořádně schytá. Ale vrátí se, jen co začne mít hlad nebo se do ní dá zima.“

„Prosím vás, začněte ji hledat,“ naléhala Annie prosebným hlasem. „Aspoň se poptejte, jestli ji někdo během odpoledne neviděl.“

„Dobrá, jestli se v noci nevrátí, zítra se na to podíváme,“ svolil. „Ale vrátí se, však uvidíte.“

V jedenáct večer seděly Annie a Mog v kuchyni. Strach jim nedovoloval jít spát. Policistovy argumenty je nijak neuklidnily. Znaly Belle a věděly, že by v žádném případě nezapomněla na poslední rozloučení s Millie – pro ni by to bylo, jako by jí na mrtvé dívce vůbec nezáleželo. A kdyby se jí stalo něco jiného, kdyby ji například srazila drožka nebo se zranila, jistě by jim to někdo přišel vyřídit.

„Nevím, co mám dělat,“ vzdychla Annie. „Když policajtům řeknu, že jsem vraha znala a Belle všechno viděla, budou si myslet, že v tom jedu taky, možná mě dokonce obviní z napomáhání. Jenomže když jim to neřeknu, nebudou mě brát vážně a nezačnou po ní pořádně pátrat. Nejhorší na tom je, že když jim napráším, že to byl Jestřáb, a on se to doslechne, tak Belle zabije a pak si přijde pro mě.“

Mog si uvědomovala, že má nejspíš pravdu. Kdo jiný by Belle mohl unést? Annie patřila k místní komunitě, a ačkoli byla Seven Dials drsná čtvrť, její obyvatelé se neokrádali a neubližovali svým vlastním.

Kent alias Jestřáb se postaral, aby proti němu Belle ani její matka nemohly svědčit. Nejspíš má kontakty všude a pravděpodobně ví i o tom, že byla Annie dnes večer v Bow Street. Potom, jak chladnokrevně zabil Millie, jistě nebude dvakrát váhat. Pokud mu policie půjde po stopě, zabije Belle.

„Musíš jim přiznat, jak to bylo,“ prohlásila, když to zvážila ze všech stran. „Ale taky bys měla zajít za každým, kdo ti dluží laskavost, a pokusit se zjistit, kam ji ten hnusák odvez.“

Annie chvíli mlčela a zamyšleně si okusovala nehty.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Společnice.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.