Lesley Pearse

NEZLOMNÁ

Originální název: The Promise

Vydáno u Penguin Books, Londýn 2012

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Lesley Pearse, 2012

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7402-4

Kapitola první

Červenec 1914

Schoval se před deštěm v průchodu a díval se přes ulici na malé kloboučnictví.

Stačilo vidět zlatý nápis „Belle“ nad výlohou a srdce se mu rozbušilo rychleji. Uvnitř stály dvě ženy a obdivovaly vystavené klobouky. Dosáhl svého cíle, ověřil si, že Belle realizovala svůj sen, měl by odejít. Jenže když tu teď stál, najednou to nestačilo.

Do stejného průchodu jako on se před deštěm uchýlila i kyprá růžolící dáma. Zápolila s deštníkem, který jí vítr obrátil naruby. „Jestli nepřestane pršet, narostou nám všem plovací blány!“ durdila se. „Nevím, co mě to napadlo, chodit v takové slotě ven.“

„Právě jsem si říkal totéž,“ usmál se, vzal jí deštník z ruky a narovnal mu žebra. „A je to. Ale s příštím poryvem větru se vám pravděpodobně obrátí znovu.“

Zvědavě si jej prohlížela. „Jste Francouz, že? Ale anglicky umíte dobře.“

Líbilo se mu, jak se Angličanky nerozpakovaly pokládat podobné otázky úplně cizím lidem. Francouzky byly mnohem zdrženlivější.

„Ano, jsem Francouz. Pár let jsem žil v Anglii.“

„Přijel jste na dovolenou?“ vyzvídala.

„Navštívit staré přátele,“ řekl, což byla částečně pravda. „Slyšel jsem, jak je v Blackheathu pěkně, ale asi jsem si na návštěvu nevybral nejlepší den.“

Se smíchem souhlasila.

„Žijete nejspíš na jihu Francie, viďte?“ odhadovala jej podle opálené tváře. „Bratr byl na dovolené v Nice a vrátil se hnědý jako kaštan.“

Sice netušil, co je kaštan, ale jinak mu nevadilo, že se s ním zapovídala. Napadlo ho vyzvědět od ní něco o Belle.

„Žiju blízko Marseille. Ten krámek naproti přes ulici mi připomíná francouzská kloboučnictví,“ nadhodil a ukázal na obchod.

„Však se taky říká, že se mladá paní naučila řemeslu v Paříži. Všechny zdejší dámy její klobouky zbožňují,“ rozplývala se jeho společnice. „Kdyby nebylo tak mizerné počasí, sama bych se tam dnes zastavila. To děvče si na každého udělá čas, je vážně moc milá.“

„Takže se jí daří?“

„Ano, chodí k ní nakupovat dámy ze širokého okolí. Ale teď už musím běžet, jinak u nás doma zůstanou všichni o hladu.“

„Rád jsem vás poznal,“ řekl a pomohl jí rozevřít deštník.

„Zastavte se tam a kupte klobouk pro svou paní,“ doporučila mu ještě. „Lepší kloboučnictví široko daleko nenajdete, dokonce ani na Regent Street.“

Zůstal stát, pozoroval obchod a doufal, že Belle aspoň zahlédne. Neměl manželku, jíž by mohl koupit klobouk, rozhodně však nepotřeboval záminku, aby se zastavil za starou přítelkyní. Nebyl si ale jistý, jestli je rozumné jitřit staré rány.

Zadíval se na svůj odraz ve výloze vedlejšího obchodu. Přátelé doma ve Francii tvrdili, že se za ty poslední dva roky, co ji neviděl, změnil, sám však žádnou změnu nepozoroval. I nadále byl štíhlý a v dobré kondici, díky tvrdé práci na malém statku měl široká a svalnatá ramena. Možná tím přátelé mysleli, že jizva na tváři vybledla a rysy v obličeji zjemnila spokojenost.

Před deseti lety byl pyšný na to, že dokázal v lidech probouzet strach, stačil výhrůžný tón a mrazivý pohled jeho modrých očí. Tohle období už měl ale za sebou, i když v případě potřeby by si s protivníky dokázal poradit i dnes.

Podle toho, co se o Belle právě doslechl, tu byla oblíbená, skandální část její minulosti tedy zůstala utajena. Byl za to rád. Sám dobře věděl, jak snadno lidé chybují a jak často se dopouštějí zahanbujících věcí, které je později pronásledují.

Zjistil, co potřeboval vědět. Měl by se vrátit na nádraží a odjet vlakem zpátky do Londýna.

Zacinkání zvonku nade dveřmi jej upozornilo, že zákaznice právě opouštějí Bellin obchod. Vypadaly jako matka s dcerou, jedna starší, druhá mladá. Ta mladá, se dvěma růžovo-černě pruhovanými krabicemi na klobouky v rukou, se rozběhla k čekajícímu automobilu, její matka se ohlédla, jako by se chystala rozloučit. V tu chvíli se ve dveřích objevila Belle, stále štíhlá a krásná, jak si ji pamatoval. Na sobě měla velmi decentní světle zelené šaty se stojáčkem, lesklé tmavé vlasy vyčesané, jen několik neposlušných pramínků jí spadalo do obličeje.

Najednou nechtěl být rozumný. Potřeboval s ní mluvit. Příznaky blížící se války se stávaly čím dál zřetelnější a po zavraždění rakouského arcivévody Františka Ferdinanda na konci června se ozbrojený konflikt zdál nevyhnutelným. Německo co nevidět napadne Francii. Etienne pak půjde bránit svou zem a Belle už možná víckrát nespatří.

Když zákaznice odjely, Belle zavřela dveře. Zůstala v obchodě sama. Etienne neodolal pokušení, přeběhl ulici a zastavil se před prosklenými dveřmi. Belle stála zády k němu, urovnávala klobouky na stojanech. Po zádech jejích šatů vedla linka z perleťových knoflíčků, které by jí tak rád rozepnul. Sehnula se pro krabici na podlaze a on nakrátko zahlédl pěkně tvarovaná lýtka nad kotníkovými botami. Když přede dvěma lety vpadl do pokoje na Montmartru, kde ji věznil únosce, byla nahá, přesto tehdy necítil žádné vzrušení, jen obavy o její zdraví. Nyní se mu zrychlil dech při pohledu na pouhých pár odhalených centimetrů.

Když zacinkal zvonek, otočila se. Vzápětí si přitiskla ruce na ústa, v očích se jí zrcadlil šok. „Etienne Carrera!“ zvolala. „Kde se tu, propána, bereš?“

Její tmavě modré oči, sametový hlas i to, jak vyslovila jeho jméno, v něm probouzely hlubokou touhu. „Jsem rád, že si na mě pamatuješ,“ pravil a elegantně smekl. „Jsi snad ještě krásnější než předtím. Úspěch a manželství ti svědčí.“

Přistoupil k ní a chtěl ji políbit na tvář, ale Belle zčervenala a rozpačitě ucouvla. „Jak víš, že jsem vdaná a žiju tady?“

„Zastavil jsem se U Beraní hlavy v Seven Dials. Tam mi řekli, že ses provdala za Jimmyho a odstěhovala se do Blackheathu. Potřeboval jsem tě vidět, tak jsem nasedl na vlak a vyrazil tě sem hledat.“

„Po tom všem, cos pro mě udělal, jsem ti měla napsat, že jsem se vdala,“ vzdychla. Zdálo se, že má z jeho nečekané návštěvy radost a zároveň je vyvedená z míry. „Jenže…“ Nedopověděla.

„Rozumím,“ řekl Etienne. „Staří přátelé, kteří toho spolu tolik prožili, si nemusejí nic vysvětlovat. Podle toho, jak vytrvale se tě Jimmy snažil najít, bylo jasné, že tě miluje. Jsem skutečně rád, že vám to vyšlo. Prý tu se strýcem provozuje hostinec.“

Belle přikývla. „U Dráhy, je to kousek odsud. Určitě si vzpomínáš na Mog, matčinu hospodyni, o které jsem ti vyprávěla. Přede dvěma lety se provdala za Jimmyho strýce Gartha. A krátce nato jsme se vzali my s Jimmym.“

„Nakonec sis to vysněné kloboučnictví opravdu otevřela!“ Etienne se uznale rozhlédl po vkusně zařízeném obchůdku v růžových a krémových tónech. „Je krásné, ženské a šik, přesně jako ty. Nějaká paní mi na ulici vykládala, že lepší klobouky nemají ani na Regent Street.“

Belle se usmála a trochu se uvolnila. „Sundej si ten promočený kabát, dáme si spolu čaj, co říkáš?“

„Ještě pořád obděláváš hospodářství?“ zavolala na něj ze zadní místnosti, kam odešla připravit pohoštění.

Etienne pověsil kabát na háček u dveří a prohrábl si mokré vlasy. „Ano, ale občas navíc překládám, právě proto jsem teď v Londýně s jednou společností, pro kterou už jsem pracoval i dřív.“

„Takže tvůj život už nejsou jenom slepice a citroníky?“ usmála se, když se vrátila do obchodu. „Ráda bych slyšela, že se nadále držíš na správné straně zákona.“

Etienne si položil ruku na srdce. „Přísahám, že jsem pilířem počestné společnosti,“ pronesl vážně, ale v očích mu jen hrálo. „Nevezl jsem žádná další děvčata do Ameriky ani jsem je nezachraňoval ze spárů šílenců.“

Nikdy si neodpustil, že neodmítl, když ho zločinecká organizace donutila odvézt Belle do nevěstince v New Orleans. Částečně se očistil její záchranou o dva roky později, nikoli však ve vlastních očích.

„Nevěřím, že bys někdy mohl být pilířem společnosti,“ zasmála se.

„Pochybuješ snad o mně?“ ohradil se s předstíraným rozhořčením. „Hanba takové malověrnosti! Lhal jsem ti snad někdy?“

„Jednou jsi mi vyhrožoval, že mě zabiješ, jestli se pokusím o útěk,“ opáčila. „Ale sám jsi mi později přiznal, že bys to neudělal.“

„To je ta potíž se ženskými,“ usmál se. „Mají sklony pamatovat si všechny ty nepodstatné drobnosti.“ Dotkl se růžového kloboučku s peřím. Měl radost, že Bellino odhodlání a talent přinesly ovoce. „Teď mi pověz pravdu ty. Je tvoje manželství takové, jak jsi doufala?“

„Mnohem lepší,“ odpověděla až příliš rychle. „Jsme moc šťastní, Jimmy je nejlepší manžel na světě.“

„Tak to jsem rád,“ řekl a uklonil se.

Belle se znovu zasmála. „A co ty? Neobjevila se ve tvém životě nějaká žena?“

„Nikdo natolik výjimečný, abych se chtěl usadit.“

Povytáhla tázavě obočí.

Usmál se. „Nedívej se na mě tak, ne každý touží po manželství a stabilitě, zvlášť když se blíží válka.“

„Snad se jí dá ještě vyhnout.“

„Ne, Belle, to nedá. Počítám, že nás dostihne během několika týdnů.“

„V poslední době se o ničem jiném nemluví,“ povzdechla si. „Už mě to unavuje. Poslyš, co kdybys šel se mnou a seznámil se s Jimmym, Garthem a Mog? Určitě tě moc rádi poznají.“

„To by asi nebylo vhodné,“ namítl.

Našpulila pusu. „Proč ne? Zachránil jsi mi život. Až se dozvědí, žes tu byl, ale nepřišel ses jim představit, budou zklamaní.“

Zamyšleně ji pozoroval. „Když ses přestěhovala sem, nechalas minulost za sebou.“

Belle chtěla protestovat, uvědomila si však, že má pravdu. Od svatby s Jimmym za časy v Americe a Paříži zabouchla dveře. Etienne je možná pootevřel, aby se s ní setkal, za což byla ráda, ale Jimmy by to možná viděl jinak.

„A co Noah?“ zeptala se. „Zajdeš aspoň za ním? Tenkrát jste se přece spřátelili, navíc si jistě vzpomeneš na Lisette, která se o mě starala v klášteře, než jsi mě vezl do Ameriky. Noah se do ní zamiloval a dnes jsou manželé a čekají miminko. Mají krásný dům ve čtvrti St. John’s Wood.“

„Jsem s Noahem ve spojení. Asi ne tak, jak bychom měli, ale je to žurnalista a psát anglicky je pro něj mnohem snazší než pro mě. Stal se z něj tak slavný novinář, že si jeho sloupky kolikrát přečtu i ve Francii. Zítra spolu máme poobědvat. Zůstali jsme přáteli, ale u něj doma se stavovat nechci, Lisette jistě nepotřebuje připomínat staré časy, zvlášť když je těhotná.“

Belle se smutně usmála, chápala přesně, jak to myslí. I Lisette byla jako mladá dívka přinucena k prostituci, právě proto měla s Belle takový soucit. „Za počestnost se platí vysoká cena. Mám Noaha s Lisette moc ráda, ale i když se občas navštěvujeme, vždycky se pečlivě vyhýbáme zmínkám o tom, jak a proč jsme se seznámili. Přesto jsme s Lisette dobré přítelkyně.“

„Ovlivňuje nějak tvá minulost vztah s Jimmym?“ zeptal se Etienne a upřel na ni zkoumavý pohled.

„Někdy ano,“ připustila. „Je to jako tříska v prstu, která se nedá vytáhnout, a občas o ni zavadíš, až to zabolí.“

Přikývl. Její popis byl přesný. „Mám to podobně. Ale tříska za čas vyjde ven sama a ránu po ní zaplní nové vzpomínky.“

Belle se náhle rozesmála. „Proč jsme tak vážní? Navzdory všemu to pro nás všechny – tebe, mě, Jimmyho, Mog i Lisette – dobře dopadlo. Proč jsou lidé tak pošetilí a věčně myslí na zlé časy?“

„A není to tak, že když se stane něco zlého, naopak myslíme na dobré časy?“ opáčil a povytáhl obočí.

Belle zčervenala a Etienne poznal, že si moc dobře vzpomíná na jejich společné chvíle.

Přestože ji vezl do Ameriky proti její vůli, během plavby se mu udělalo zle a ona se o něj starala. Dlouho před tím, než dorazili do New Orleans, se sblížili. O svých šestnáctých narozeninách se mu nabídla. Sám dodnes nechápal, jak se mu tehdy podařilo odolat. Toužil po ní, přestože měl doma ženu a dvě děti. Vzpomínka na její mladé tělo a sladké polibky ho rozehřívala nejednu noc. Byl rád, že jí tehdy nepodlehl – o to horší by pak měl výčitky.

„Kdykoli čtu něco o New Yorku, vzpomínám na to, jak jsi mě tam provedl,“ řekla. „Nikdy jsem se tě nezeptala, jestli sis ty dva dny užil jako já.“

„Užil jsem si je jako dlouho nic,“ přiznal. „Bylas tak vyjukaná, dychtivá všechno vidět. Opravdu mi bylo líto, že jsme pak museli pokračovat do New Orleans.“

„U Marthy to nebylo zas tak strašné,“ řekla a položila mu ruku na rameno. „Nikdy jsem ti to neměla za zlé, chápala jsem, proč jsi to musel udělat. Každopádně když jsi pak v Paříži vpadl do dveří a zachránil mě před Pascalem, všechno jsi mi to bohatě vynahradil.“

Mimoděk se otřásla jako pokaždé, když si na ten strašlivý zážitek vzpomněla. Šílený Pascal ji věznil ve svém domě, a kdyby ji Etienne nenašel, nepochybně by se odtamtud nedostala živá.

Etienne u ní držel stráž i v nemocnici, nechal ji vyplakat se, rozmlouval s ní a dodal jí naději do budoucna. Nezapomněla ani na to, jak jí Noah prozradil, že Etiennova žena a jeho dva synové zahynuli při požáru. Ke svému zahanbení pomyslela v prvním okamžiku na to, že je Etienne volný, nikoli na bolest, kterou mu taková ztráta musela způsobit.

Všiml si, jak se otřásla. Jeho nečekaná návštěva a vzpomínky, které v ní vyvolala, ji zneklidňovaly. Raději se vrátil do přítomnosti.

„Chystám se vstoupit do armády.“

„Proboha, to snad ne!“ vydechla.

Zasmál se. „Typická ženská reakce. Je to má povinnost, Belle. Nejspíš mě dohoní minulost, jako kluk jsem se povinné vojenské službě vyhnul, odjel jsem do Anglie.“

„Potrestají tě za to?“

Zazubil se. „Myslím, že budou rádi, že mi můžou strčit do ruky flintu. Rozhodně se netěším na všechen ten dril a rozkazy a nejsem tak naivní, abych v tom viděl cestu ke slávě, ale Francii mám rád, a ať se propadnu, jestli budu jen stát a přihlížet, jak po ní Němci natahují pařáty.“

Belle si ho zkoumavě prohlížela. „Jsi tak pohotový a statečný, Etienne, bude z tebe skvělý voják. Ale mně by se mnohem víc líbilo, kdybys raději zůstal v bezpečí na statku a pěstoval citrony.“

Pokrčil rameny. „Nemůžeme si pokaždé vybrat tu nejpříjemnější a nejbezpečnější cestu. Mám za sebou temné časy a dobře vím, co je člověk schopen provést člověku. Myslel jsem si, že už nikdy nebudu muset použít násilí, ale moje vlast teď přesně tohle potřebuje.“

„Jsi dobrý a čestný člověk,“ vzdychla. „Dávej na sebe pozor, ano? Jestli opravdu nechceš zajít k nám, budeme se muset rozloučit, doma mě čekají. Vždycky spolu s Jimmym povečeříme, než večer otevře výčep.“

„Samozřejmě, nebudu tě zdržovat,“ řekl, ale nevstal a nešel si pro kabát. Chtěl jí říct, že ji celou tu dobu miluje, obejmout ji a políbit. Jenže k tomu dostal šanci tehdy v Paříži a nevyužil ji. Teď už Belle patří jinému.

„Měl bys jít napřed, nechci, aby se tu o mně povídalo, že jsem šla po ulici s někým cizím,“ řekla Belle bez obalu.

Etienne tedy vstal a oblékl se. „Našel jsem, co jsem hledal,“ pronesl tiše. „Jsi šťastná a v bezpečí. Ať se ti dobře daří. Miluj Jimmyho z celého srdce. Doufám, že se jednou od Noaha dozvím, že máš kolem sebe hejno dětí.“

Políbil jí hřbet ruky, otočil se a odešel.

„Au revoir,“ zašeptala Belle, když se za ním zavřely dveře. Z očí jí prudce vyhrkly slzy. Ráda by mu toho pověděla mnohem víc.

V šestnácti si myslela, že ho miluje. Dodnes se červenala při vzpomínce, jak se svlékla a vlezla si do jeho postele. Etienne byl džentlmen. Objímal ji a líbal, dál ale nezašel.

Když se ohlédla za hrůzami, které před setkáním s ním prožila – unesli ji z domova, zavlekli do Paříže, prodali do nevěstince, kde ji znásilnilo pět mužů –, zřejmě by se byla zamilovala do každého, kdo by na ni byl po takovém utrpení hodný.

Přesto to mělo i jiný důvod. Etienne nebyl jen hodný, byl také silný, citlivý a chápavý, snila o něm celou tu dobu v New Orleans i během cesty zpátky do Francie.

Než se znovu setkali, její nevinnost vzala za své. Poznala víc mužů, než by kterákoli žena měla. Ale i on k ní musel něco cítit, proč by se jinak o dva roky později přihnal do Paříže jako na koni, jakmile se dozvěděl, že zmizela?

Během zotavování po únosu čekala a doufala, že jí vyzná lásku. Vycítila, že ji miluje, podle toho, jak se na ni díval, podle něhy, kterou vůči ní projevoval. Přesto ji nevzal do náruče a nepřiznal, že po ní touží, dokonce ani když se loučili na nádraží Gare du Nord a ona plakala.

Od té doby se snažila vymazat z mysli jeho podobu i touhu, kterou cítila, dokonce i když byla doma s Mog a Jimmy mluvil o svatbě. Proč jen musel dnes přijít a zasadit jí tu pomyslnou třísku zpátky do srdce?

Pověděla mu pravdu, s Jimmym byla skutečně šťastná. Byl jí nejlepším přítelem, milencem, bratrem i manželem zároveň. Chtěli od života totéž, smáli se stejným věcem, víc by si žádná dívka nemohla přát. Zahnal přízraky minulosti, v jeho náruči ji čekala něha a uspokojení, byl pozorný a citlivý milenec.

Jimmy byl zkrátka celý její svět. Přesto litovala, že nemohla Etiennovi říct, jak ráda ho znovu viděla. Že na něj za poslední dva roky často myslela.

Vdaná žena takové věci neříká. Ze stejného důvodu se s ním nemohla zdržet v obchodě dlouho. Blackheath byl malé městečko a lidé tu měli maloměstské názory. Kdyby viděli, jak se v obchodě vybavuje s pohledným mužem, jistě by přišla do řečí.

Pustila se do úklidu. Oprášila pult, posbírala z podlahy útržky balicího papíru.

V duchu se musela ptát, proč, když jde všechno tak dobře, má stále pocit, že v jejím životě něco schází? Proč závidí sufražetkám, o nichž četla v novinách, jejich odvahu postavit se beze strachu za práva žen? Proč ji všechna ta počestnost tak trochu dusí? Ale především by chtěla vědět, proč má Etiennův hlas, jeho pohled, dotek jeho rtů ještě stále moc celou ji rozechvět.

Vzchopila se, otevřela zásuvku, v níž měla příjmy za celý den, vysypala je do plátěného váčku a schovala jej do kabelky. Upravila si slamák, připevnila si jej dlouhou pinetkou, přehodila si přes ramena plášť a ze stojanu za dveřmi si vzala deštník.

Než zhasla, na chvíli se zastavila u dveří. Vybavil se jí studený listopadový den, kdy obchod slavnostně otevřela. Bylo to jen dva měsíce po svatbě Gartha a Mog a měsíc před její svatbou s Jimmym, která se měla odehrát před Vánocemi. Všechno tu tehdy bylo nové a lesklé. Jimmy jí koupil malé, ale drahé francouzské lustry a pult se skleněnou deskou, Mog našla dvě elegantní křesla a nechala je přečalounit růžovým sametem, Garth zaplatil firmu, která ze zatuchlého krámku vytvořila nádherný a jemný ženský ráj.

První den prodala dva klobouky, zboží si přišly prohlédnout desítky návštěvnic. Za osmnáct měsíců, co tu prodávala, se stalo jen sedmkrát, že by za celý den neprodala ani jeden klobouk, a vždycky za to mohlo mizerné počasí. V průměru prodala patnáct klobouků do týdne, což sice znamenalo, že musela hodně pracovat, aby udržela krok s poptávkou, na druhé straně slušně vydělávala. V létě vyráběla laškovní slamáčky, které šly na dračku. Celkově vzato to s obchodem dopadlo dobře.

„Jako se vším ostatním ve tvém životě,“ připomněla si a pozhasínala.

Etienne zamířil rovnou na nádraží, ale protože mu ujel vlak, zbývalo mu dvacet pět minut do příjezdu dalšího spoje. Zastavil se u jízdenkové přepážky a zadíval se naproti přes ulici.

Nikdy moc nechápal anglické hospody, kde muži po večerech popíjeli pivo vestoje a domů se vraceli po zavírací hodině, jako by se svým ženám dokázali postavit jedině v opilosti. Francouzské bary byly mnohem civilizovanější. Jejich primárním účelem nebylo opít se do němoty, byly otevřené celý den a nikomu nepřipadalo divné, když si v nich člověk dal kávu a přečetl noviny.

Hostinec U Dráhy alespoň působil přívětivě, byl čerstvě natřený a okna se jen leskla. Etienne si dovedl představit, že o chladných zimních večerech představuje přátelské útočiště pro všechny hosty.

Ze dveří vyšel rozložitý chlapík s rusými vlasy a bradkou. Přes oblečení měl koženou zástěru. Etienne usoudil, že musí jít o Gartha Franklina, Jimmyho strýce. Garth obhlédl rozbitý okap, z nějž crčela voda na chodník před hostincem, a na někoho zavolal.

Vzápětí ven vyšel mladší muž, nepochybně Jimmy. Byl větší, než si ho Etienne představoval, hladce oholený, ramena měl stejně široká jako jeho strýc a rusé vlasy upravené a o odstín tmavší než Garth. Vypadali jako otec a syn. Stáli na dešti a probírali rozbitý okap.

Náhle se Jimmy otočil a ve tváři se mu rozlil šťastný úsměv. Po chodníku se k nim blížila Belle.

Choulila se pod deštníkem a jednou rukou si přidržovala plášť u krku, přesto posledních pár kroků popoběhla. Usmívala se stejně zářivě jako její manžel.

Jimmy jí vzal deštník, pohladil ji po mokré tváři a políbil na čelo. Z těch drobných něžných gest bylo zřejmé, jak moc ji miluje.

Etienne se musel odvrátit. Uvědomoval si, že by měl být rád, protože získal jistotu – Belle je milovaná a ochraňovaná, jak si zaslouží –, místo toho se v něm zvedla palčivá žárlivost.

Kapitola druhá

Belle zvedla oči od kreslení a zamračila se. Zezdola do pokoje doléhal nepříjemný rámus. Takový povyk by čekala v sobotu večer před zavírací hodinou, ne v úterý v osm.

Mog se mohla v Blackheathu konečně uplatnit a vytvořit útulnou domácnost. Obývací pokoj byl velký, se dvěma okny na ulici, odpoledne a v podvečer zalitý sluncem. Mog vybrala světle zelenou tapetu s motivem drobných lístků, mechově zelené závěsy a měkký turecký koberec, který koupila na dražbě. Dohromady to působilo velmi pěkně a domácky.

Předchozí majitelé hostince po sobě zanechali velký otoman, který už měl nejlepší léta za sebou, ale Belle s Mog přes něj zhotovily přehoz z bavlněné látky s květovaným potiskem a ze stejného materiálu vyrobily i potah na křesla, která si s sebou přivezly ze Seven Dials. Garth si Mog v jednom kuse dobíral, že si hraje na panstvo a brzy bude vyžadovat služku. On i Belle ale věděli, že by svou domácnost nikomu nesvěřila, na to ji měla moc ráda.

Obývací pokoj byl obvykle klidným útočištěm i v nejrušnějších hospodských hodinách. Belle tu po večerech sedávala u okna a kreslila nové návrhy klobouků, ale v dnešním rámusu se nedokázala soustředit. Přemohla ji zvědavost, proto se rozhodla sejít dolů a zjistit, co se děje.

Garth přítomnost žen v lokálu neschvaloval, takže mohla jen nenápadně nahlédnout ode dveří. Uvnitř uviděla plno mladých mužů, kteří se dožadovali obsluhy. Kupodivu pocházeli z různých společenských vrstev. Byli mezi nimi mladíci z města s buřinkami, v tmavých oblecích a naškrobených bílých košilích, i obyčejní řemeslníci v placatých čepicích a zamaštěných montérkách a spousta dalších typů. Jimmy s Garthem měli co dělat, aby stačili roznášet pivo.

„Co se to, proboha, děje?“ obrátila se Belle na Mog, která v kuchyni umývala sklenice. „Vždyť je tam dobře osmdesát chlapů. Kde se tu vzali?“

„Všichni se nechali naverbovat do armády,“ řekla Mog a zavrtěla nevěřícně hlavou.

Přede dvěma týdny, čtvrtého srpna, napadlo Německo Belgii a Británie Německu vyhlásila válku. Od té doby se nemluvilo o ničem jiném, byly toho plné noviny, muži postávali v hloučcích na nárožích a debatovali o možném vývoji, dokonce i Belliny zákaznice rozmlouvaly o válce a strachovaly se, aby nemuseli narukovat jejich manželé nebo nápadníci. Jiné naopak prohlašovaly, že jít bojovat je povinnost všech mužů.

Britská armáda nebyla příliš početná, ale často se říkalo, že jsou její vojáci vycvičení lépe než muži ostatních evropských zemí. Belle však nečekala, že se do služby začnou hlásit i obyčejní muži.

„Všichni?“ zvolala překvapeně a znovu nahlédla do baru. „Vždyť jsou to ještě kluci!“

Viděla jejich zardělé tváře a lesknoucí se oči. V některých poznávala syny, bratry a manžely žen, které znala. Zajímalo ji, co tomu řeknou.

„Před kostelem hrál dneska voják na trubku,“ řekla Mog, jako by to něco vysvětlovalo. „Garth odpoledne procházel kolem a viděl, jak se tam hrnou, aby se upsali armádě, a vrátil se úplně zjančenej. Naštěstí chlapy po čtyřicítce neberou.“

Belle dostala strach. „Jimmy by se k nim snad nedal, co myslíš?“

„Jestli má trochu rozumu, tak ne,“ prohlásila Mog. „Ale chlapi jsou zvláštní – kdo ví, co se jim líhne v hlavě? Většina prahne po troše dobrodružství. Snad bude do Vánoc po všem.“

Garth otevřel dveře z výčepu a zavolal na Mog, ať si pospíší. Požádal ji, aby jim pomohla obsluhovat. Z toho bylo zřejmé, že je skutečně pod tlakem, když je ochoten překonat i své předsudky. Belle se vrátila nahoru. Začínala si dělat starosti o Jimmyho.

Doposud tvrdil, že vojáci mají být profesionálové, ne banda horkokrevných amatérů. Přesto se obávala, aby pod tlakem ostatních nepodlehl záchvatu vlastenectví a nezměnil názor. Mog měla nejspíš pravdu, když říkala, že většině rekrutů jde jen o trochu dobrodružství. Jenže mnozí z nich padnou nebo budou zraněni.

Při představě, že by měla Jimmyho ztratit, jí vyhrkly slzy. Nechtěla si život bez něj ani představovat. Otřela si slzu, nechápala, proč v posledních týdnech všechno tak prožívá. Včera se rozplakala, když otevřela krabici s lemovkami od svého dodavatele a zjistila, že jí poslal čtyři ruličky červené stužky místo po jedné červené, růžové, modré a žluté.

Od červnového dne, kdy se u ní v obchodě objevil Etienne, nebyla ve své kůži. S teplým počasím vzrostla poptávka po slamácích. Belle už měla několik připravených a olemovaných, takže nebyl důvod k panice, přesto se rozběhla k dodavateli do Lewishamu a vykoupila téměř všechny zásoby. Ale místo aby se posadila k práci a pustila se do lemování, častokrát se přistihla, jak zasněně hledí z okna. Několikrát během dne usnula, přitom v noci nemohla spát. Někdy měla hlad celý den, a přece ji před večeří, která na ni čekala doma, přešla chuť. Špatně se soustředila, nedokázala u ničeho vydržet víc jak hodinu.

Na začátku si myslela, že za to mohou staré vzpomínky, jež v ní rozdmýchal Etienne, přece jen o něm čas od času snila i předtím. Teď ji napadlo, jestli to všechno není válkou, protože jak má člověk myslet na budoucnost, když netuší, co mu přinese. Ale ani válka a nejistota nevysvětlovaly přílišnou přecitlivělost a únavu. Nesvěřila se Mog ani Jimmymu, protože jí to připadalo malicherné. Kromě toho nechtěla riskovat, že by se podřekla a prozradila setkání s Etiennem.

Vyčítala si to. Bylo by přece jen přirozené podělit se s nimi o radost ze setkání se starým přítelem. Jenže po pravdě nechtěla, aby zjistili, že k němu kdysi chovala víc než jen přátelské city.

Lepšího manžela, než byl Jimmy, si ani nemohla přát. Jen málokterá z bývalých prostitutek měla to štěstí a našla někoho, kdo jim ani v záchvatu rozčilení nebo žárlivosti nevmetl do tváře, čím se živily.

Jimmy nikdy nic takového neudělal. Byl hodný, spolehlivý, citlivý a snesl by jí modré z nebe. Ještě víc si ale cenila, že v jejich manželství panuje jinde nevídaná svoboda. Nikdy se jí nepletl do podnikání, byl pyšný na její úspěchy, a kdyby se přece jen něco pokazilo, podpořil by ji. Krom toho ji nade všechno zbožňoval.

Zdravý rozum jí napovídal, že kdyby jí Etienne tehdy v Paříži vyznal lásku a ona by se místo Jimmyho provdala za něj, nikdy by to nebyl tak stabilní vztah, jaký má nyní. Noah ji cestou do Anglie upozornil, že je Etienne nebezpečný. A měl pravdu. Ne že by jí snad někdy mohl ublížit, ale přece jen to byl komplikovaný člověk s temnou minulostí.

Pravděpodobně se víckrát neuvidí, Etienne už možná bojuje s Němci. Upřímně doufala, že se mu nic nestane.

„Na co myslíš?“

Belle se otočila a spatřila Mog. Ani si nevšimla, že za ní přišla nahoru.

Manželství Mog náramně svědčilo. Celé Bellino dětství v Seven Dials to byla laskavá a milující šedá myška. Zastávala pečlivě svou práci, vařila, uklízela, zašívala, věčně v tmavých a nelichotivých hadrech, vlasy stažené do přísného drdolu. Vypadala mnohem starší než Annie, Bellina matka, byť jim bylo stejně.

Zato nyní nosila oblečení podle módy a dobře vypasované, aby v něm vynikla její pěkná drobná postava. V hnědých vlasech už se sice objevilo pár šedivých pramínků, ale upravovala si je do módního uzlu a podél obličeje nechávala spadat volné pramínky. Bylo jí osmatřicet, ale dnes, v šatech s růžovo-černě pruhovaným živůtkem, působila o deset let mladší.

Ty šaty si ušila sama, byla tak šikovná, že vypadaly jako z některého z lepších salonů v Tranquil Vale. Všem, kdo se ptali, říkala, že než si vzala Gartha, dělala hospodyni. Z jejího vystupování a oblékání lidé automaticky vyvozovali, že pracovala pro nějakou urozenou rodinu.

Nikdo by neuhodl, že celý svůj dospělý život strávila jako služebná v nevěstinci a ví toho o oné nechvalně proslulé profesi víc než všechny ženské obyvatelky Blackheathu.

„Na něco myslíš,“ usmála se na Belle. „Nechceš se svěřit?“

Mog pro ni byla vždycky jako matka a Belle se jí svěřovala téměř se vším, ale kdyby se zmínila o Etiennovi, nepochybně by ji to pohoršilo.

„Vlastně nemyslím na nic zvláštního,“ vzdychla. „Jen na válku a na to šílenství dole. Nechce se mi to líbit.“

Mog sklopila oči ke kloboučku, který Belle nakreslila, a zamračila se. Vypadal téměř pohřebně, rozhodně to nebyl Bellin styl. „Posledních pár neděl se mi zdáš trochu nesvá. Nejsi náhodou zbouchnutá?“

Belle na ni zůstala šokovaně zírat, jednak protože Mog použila výraz jako ze starých časů v Seven Dials, ale hlavně protože ji ani na chvíli nenapadlo, že by mohla být těhotná.

„Ne, jistěže ne,“ řekla, pak se zamyslela. „Nebo aspoň myslím. Určitě nejsem. Nebo ano?“

Mog se zasmála. „Kdybych tě neznala, myslela bych, že nevíš, jak se děti dělaj.“

Belle zčervenala. Mog se od sňatku s Garthem nikdy ani slůvkem nezmínila o tom, že Belle dělala prostitutku. O to překvapivější její narážka byla.

„Vůbec mě to nenapadlo,“ přiznala Belle.

„Tak se nad tím zamysli. Všimla jsem si, jak jsi byla tuhle večer zelená, když jsem připravovala hovězí jazyk. Zmizela jsi z kuchyně jako blesk.“

„Protože to bylo divně cítit.“

„Možná, ale nikdy dřív ti to nevadilo. Kdys měla naposled měsíčky?“

Belle přemítala. Vzpomínala si na jedny v květnu, protože tehdy bylo nezvykle horko. Jinak na žádné. „To ale neznamená, že jsem je od té doby neměla,“ bránila se, „jenom si na ně nepamatuju.“

„Jestli to byly tvoje poslední, budeš tak ve třetím měsíci,“ prohlásila Mog a přeměřila si ji zkoumavým pohledem. „Nějaký další příznaky?“

„Je pravda, že se občas cítím trochu divně, ale zle mi není.“

„Netvař se tak ustaraně, jestli jsi těhotná, je to dar shůry a důvod k radosti. Doufala jsem, že se mi to taky poštěstí, ale už jsem moc stará.“

To Belle zaskočilo. Nenapadlo ji, že by si Mog přála dítě. Přesto bylo náhle jasné, že přesně v to s Garthem doufali.

„Nejsi moc stará,“ řekla rychle. „Ženské můžou mít děti klidně i ve čtyřiceti, ale nevím, jestli je tohle nejlepší doba na děti, když nám hrozí válka.“

„No, já rozhodně žádný nečekám,“ povzdechla si Mog. „Ale ty bys klidně mohla, válka neválka. Všichni budeme mít radost z přírůstku do rodiny. Jenom si představ, jak bude Jimmy u vytržení!“

„Nic mu neříkej,“ požádala honem Belle. „Vždyť to vůbec není jisté.“

Mog se jen zatvářila samolibě jako pokaždé, když byla přesvědčená, že má pravdu. „Ani by mě nenapadlo vykládat mu něco, o čem jsme se bavily mezi čtyřma očima. Radši se vrátím dolů, čeká tam na mě další nádobí.“

Když Mog odešla, Belle si položila ruku na břicho. Bylo ploché jako vždycky, přesto se jí líbila představa, že by v ní rostl nový život. V New Orleans i v Paříži se toho děsila a používala všechna preventivní opatření, která znala.

Věděla také dobře, jaké jsou první příznaky, protože dívky v New Orleans těhotenství přetřásaly v jednom kuse. Běžný byl náhlý odpor k určitým pachům, citlivá ňadra a ranní nevolnost. Ale jí špatně nebylo a ňadra neměla o nic citlivější než jindy.

Otěhotnět ve šťastném manželství byla ta nejpřirozenější věc na světě. Přesto to Belle zaskočilo.

Vzala do ruky tužku a pokračovala v kreslení, ale nesoustředila se, a když se zezdola ozvalo zvonění vyzývající k posledním objednávkám, byla ráda, že je večer téměř u konce.

Garthovi a Jimmymu trvalo hodně dlouho, než se jim podařilo všechny vypoklonkovat. Belle se dívala z okna obývacího pokoje a sledovala skupinky mladíků, kteří se na vratkých nohou trousili po dvojicích a trojicích ulicí a navzájem se podpírali. Jeden klopýtl a natáhl se jak dlouhý, tak široký. Belle netušila, jestli odejdou do výcvikového tábora ve Francii už zítra nebo jestli takový přesun trvá déle, přesto jí připadalo hrozné, že během několika týdnů budou všichni držet v rukou pušky. Tihle prodavači, úředníci, zedníci a zahradníci dosud vystřelili leda tak na pouti. Žaludek se jí svíral strachy, vždyť se mnozí z nich nedožijí ani dalších narozenin.

Zahnala pochmurné myšlenky a šla pomoct dolů, po tak rušném večeru následoval náročný úklid.

O půl hodiny později už byly stoly i výčepní pult utřené, židle zvednuté, sklenice umyté a usušené. Mog vypadala vyčerpaně. Garth vystříkával zadní dvorek hadicí a tiše u toho klel kvůli potřísněným záchodkům.

„Dneska jsme vydělali tolik jako jindy za týden,“ oznámil Jimmy a naskládal čisté sklenice na police za pultem. „Ale doufám, že nás večer jako tenhle hodně dlouho nečeká.“

„Ty by ses k armádě nedal, viď že ne?“ zeptala se Belle úzkostně.

Zasmál se a pohladil ji po tváři. „Že bych opustil nejkrásnější ženskou v Londýně? To si piš, že ne, aspoň dokud to nebude povinné. A to je dost nepravděpodobné, kdo by se postaral o Anglii, kdyby všechny pod čtyřicet poslali do Francie?“

„Staří pardálové jako já,“ zavolal zvenčí Garth. „A jestli budu ještě někdy muset uklízet takovej svinčík, zalžu, že je mi míň, a narukuju taky.“

Jimmy usnul téměř ve stejné chvíli, kdy položil hlavu na polštář, stačil ještě obejmout Belle, která ležela na boku zády k němu, a přitulit se k ní. Ležela ve tmě a naslouchala jeho tichému oddechování. Už se jí podařilo vzpamatovat ze šoku, a když si teď, v teple pod peřinou, představila, že by s Jimmym měli dítě, líbilo se jí to. V duchu viděla, jak by se nad ním Mog a Garth rozplývali a pomáhali by jim jako milující prarodiče. Z Jimmyho by byl jistě skvělý otec, oplýval laskavostí a trpělivostí.

Ale byla by ona dobrou matkou? O dětech nic nevěděla, sourozence nikdy neměla a vzhledem k tomu, kde vyrůstala, nikdy žádné dítě ani nechovala. V Seven Dials vídala na ulici matky s dětmi zavinutými v šátku, v Blackheathu měla většina dam chůvy a kojné, které se jim o potomstvo staraly.

Dokázala by i s děckem provozovat kloboučnictví? Vadilo by jí, kdyby musela zavřít, ale nechtěla ani následovat příkladu své matky a předat dítě Mog.

Vzpomněla si na svou matku Annie a zkusila si představit, jak by asi reagovala na to, že se stane babičkou. Bylo by jí to jedno? Nebo by v tom viděla šanci vynahradit, co tehdy promeškala?

Když jí matka dopomohla k získání obchodu, myslela si, že se konečně sblíží, to se však nestalo. Kdyby ji nechodila jednou měsíčně navštěvovat, vůbec by se neviděly.

Annie i nadále pronajímala pokoje v domě na King’s Cross, který koupila, když nevěstinec na Jake’s Courtu vyhořel, a vedla si dobře. Nikdo by v solidní dámě v elegantních šatech nehledal bývalou bordelmamá. Belle ji podezírala, že to před ostatními tají a z vnoučete příliš nadšená nebude.

Pohladila si břicho a v duchu si přísahala, že dá svému dítěti všechnu lásku a pozornost, jichž se jí od matky nedostalo.

Kapitola třetí

Belle se ovívala novinami. V obchodě bylo horko a ona měla pocit, že se snad rozteče. Napadlo ji, kdo asi vymyslel, že musejí ženy nosit tolik vrstev oblečení.

Měla na sobě košilku, spodní halenu, kalhotky, punčochy, přes ně bohatou spodničku a vypasované šaty s dlouhým rukávem a vysokým límečkem. Všechno bylo propocené, nohy jí otékaly a bolely. A to nepatřila k těm nebožačkám, které se cítily povinované nosit i korzet s kosticemi.

Byly čtyři hodiny odpoledne, od rána nepřišla jediná zákaznice, přestože kolem obchodu prošlo mnoho lidí na cestě do parku. Většina dam měla slunečníky. Belle zalitovala, že ji nenapadlo zahrnout je do nabídky obchodu, mohla dnes něco prodat.

Na pátek zavládl nezvyklý klid, snad protože měla večer začít pouť. Loni z ní byla Belle nadšená. Jimmy ji tam vzal v sobotu večer, náramně si užili na houpačkách, kolotoči a skluzavce, domů se vrátili s kokosem a zlatou rybkou, kterou Jimmy vyhrál. Letos však žádné nadšení necítila. Byl sice poslední srpnový víkend, pro ostatní vyvrcholení léta, ale tráva v parku byla hnědá a zaprášená, Londýn trápilo sucho. Dalo se čekat, že letos bude na pouti mnohem víc lidí než loni, všichni se budou chtít pobavit a na chvíli zapomenout na válku.

Od onoho rušného večera v hostinci, kdy narukovalo mnoho mladíků, už se o válce tolik nemluvilo, spíš o boháčích, kteří začali skupovat a hromadit zásoby potravin. Leckde vykoupili všechno zboží a ceny začínaly stoupat. Bellině kloboučnictví se ale dařilo, mnozí milenci chtěli kvůli válce uspíšit sňatek.

Přála by si vyrazit nazítří s Jimmym k moři, bylo by báječné dostat se na vzduch a uniknout pachu kanalizace, z nějž se jí zvedal žaludek. Kvůli pouťovému návalu ale nemohli nechat Gartha s Mog v hostinci samotné.

Došla k otevřeným dveřím v zoufalé touze trochu se ochladit. Opřela se o zárubeň a přemítala, jestli má dnes Jimmymu povědět o dítěti. Přede dvěma dny se konečně odhodlala k návštěvě doktora Towleho v Lee Parku a ten jí potvrdil, že je skutečně ve čtvrtém měsíci těhotenství. Téměř vzápětí poté, co to poprvé napadlo Mog, se dostavily typické příznaky. Začala být přecitlivělá na různé pachy, přestala pít čaj. Ňadra jí ztěžkla a na dotek byla citlivá, spodničky ji v pase škrtily.

Prozatím o tom věděla jen Mog a té se zdálo, že ještě není vhodné říkat něco Jimmymu nebo Garthovi. Belle to připadalo nesmyslné, protože co by mohlo být přirozenější než svěřit manželovi, že čekají syna nebo dceru? Všimla si ale, že ženy z Blackheathu o těhotenství nemluví, proto si to také nechala pro sebe.

Po ulici se blížila mladá dvojice. Dívka byla zřejmě mladší než Belle, drobná a štíhlá, ve světle růžových nabíraných šatech a se slaměným kloboučkem. Držela se za rámě mladíka jen o pár let staršího. Vypadal jako bankovní úředník, měl na sobě tmavý formální oblek a košili s naškrobeným límečkem. Dívka mu visela očima na rtech. Na manžele se zdáli moc mladí, proto bylo zvláštní vidět je spolu bez řádného doprovodu. Belle ve skutečnosti připadalo otřesné, že mladí lidé nemohou jít sami na procházku, aniž by je pomluvily zlé jazyky, ale tak to v Blackheathu chodilo.

Když se sem s Mog přistěhovaly, musely se obě podvolit všemožným absurdním a omezujícím zvyklostem, aby splynuly se společností a nezavdávaly příčinu ke klevetám. Belle se tedy zhostila své role, ale v duchu si připadala lehce nadřazeně, protože o mužích a obecně o životě věděla mnohem víc než kterákoli úctyhodná dáma, pro niž šila klobouky.

Nyní se však měla stát matkou a tahle protřelost ji trochu mrzela. Jak dokáže vychovat dceru k počestnosti, naučit ji, že musí poslouchat svého manžela a podvolit se všem pravidlům etikety společnosti, když je sama všechna porušuje?

Dívala se za těmi mladými lidmi, dokud nezahnuli za roh do parku, pak se otočila na druhou stranu. Ulice byla prázdná a Belle měla sto chutí obchod zavřít. Horký vzduch se tetelil a připomínal vodní hladinu. Napadlo ji, jestli to není fata morgana, slyšela už, že lidé v poušti často vídají vodu, která tam ve skutečnosti není.

Z rozjímání ji vytrhlo rachocení kol. Náhle se ozval výkřik.

Ohlédla se a spatřila malý kočár tažený dvěma koňmi, které se kočí ze všech sil snažil zkrotit. Pod jejich kopyty ležela bezvládná žena. Kočí jel zřejmě rychle a zdálo se, že mu ta žena vstoupila přímo do cesty.

Kočí seskočil z kozlíku a Belle se mu rozběhla na pomoc.

„Nerozhlédla se. Mohl jsem ji přejet!“ volal, ve tváři popelavý.

„Štěstí, že jste stačil zastavit,“ uklidňovala ho Belle a klekla si ke zraněné.

Spadl jí klobouk a tvář zakrývaly světlé vlasy. Belle je opatrně odhrnula, bála se, že spatří ošklivé zranění od koňských kopyt. Ale nikde neviděla krev, jen šrám na čele, jak se dívka zřejmě uhodila o vozovku. Těžko říct, jestli zakopla a ztratila po pádu vědomí, nebo jestli omdlela a upadla. Byla mladá, zhruba kolem dvaceti, oblečená v hezkých světle modrých šatech.

„Slyšíte mě?“ zeptala se Belle a hledala stopy zranění.

Ženě se zachvěla víčka, vzápětí otevřela oči. „Co se stalo?“ zeptala se slabým hlasem.

„Zřejmě jste omdlela, máte štěstí, že vás nepřejel kočár,“ vysvětlila jí Belle. „Můžete pohnout rukama a nohama?“

Žena na ni nepřítomně hleděla, byla v šoku.

Belle se otočila na kočího, malého podsaditého chlapíka v zelené livreji. Lomil rukama a vypadal silně otřesený. „Narazil jste do ní?“

„Já nevím, prostě vstoupila do silnice, a když jsem na ni zakřičel, najednou se skácela. Zatáhl jsem za otěže tak prudce, že je div, že se koně nevzepjali. Možná ji zasáhlo kopyto, byl jsem tak blízko, že jsem na ni přes koně neviděl. Ale moje vina to nebyla!“

„To jistě nebyla,“ ujistila ho Belle a stáhla ženě sukni, aby jí zakryla nohy. „Nikde nevidím žádnou krev, zdá se spíš otřesená než zraněná. Podle mě omdlela.“

Kolem se shluklo několik zvědavců. Belle sice věděla, že se zraněným člověkem se nemá hýbat, ale nemohla dívku nechat ležet na ulici. Mezi přítomnými zahlédla vysokého tmavovlasého muže. „Neodnesl byste ji ke mně do obchodu?“ požádala. „Zavolám jí tam doktora.“

„Jsem v pořádku,“ vypravila ze sebe dívka rozechvěle. „Jen mi pomozte vstát.“

Vysoký chlapík přistoupil, sehnul se a zvedl ji jako peříčko. Belle sebrala modrý klobouček, který se jí skutálel z hlavy, a ukázala, kde má kloboučnictví.

„Vypadáte taky dost otřesený,“ promluvila ke kočímu. „Nechcete jít s námi? Uvařila bych vám čaj.“

„To je od vás milé, slečno, ale já musím jet vyzvednout paní.“

Belle už si za tu dobu, co žila v Blackheathu, všimla, jak se sloužící strachují, aby se neznelíbili svým zaměstnavatelům. „Jestli se na to cítíte,“ řekla tedy. „Ta mladá dáma bude v pořádku, postarám se o ni.“

Když došla do obchodu, dívka seděla na židli, kam ji posadil onen vysoký muž. Belle mu poděkovala a otočila se ke své návštěvnici. „Jsem Belle Reillyová,“ představila se. „Jak se jmenujete?“

„Miranda Forbes-Altonová,“ řekla a opřela si hlavu o opěradlo. Byla velmi bledá a do odřeniny na čele se jí dostala špína.

Její příjmení bylo Belle povědomé, přesto si nemohla vybavit, odkud je zná. „Dobrá, slečno Forbes-Altonová, zavřu dveře a pak vám omyju ránu na čele.“

Instinkt jí napovídal, že by se dívce mohl z toho šoku zvednout žaludek, a to se rozhodně obejde bez publika. Zavřela dveře a zatáhla roletu.

Přinesla dívce něco k pití, chvíli počkala, jestli se jí neudělá špatně, pak došla pro umyvadlo s vodou a čisté plátno.

„Šla jsem po ulici a bylo mi strašné horko,“ vybavila si slečna, když jí Belle začala čistit ránu. „Říkala jsem si, že bych se potřebovala napít, a pak už si nic nepamatuju. Proč jsem ležela na silnici?“

„Asi jste omdlela. Už se vám to někdy stalo?“

„Od školních let ne,“ řekla a zkřivila rysy, když jí Belle vytírala písek z rány. „Několikrát k tomu došlo, když jsem šla na shromáždění před snídaní. Srazil mě ten kočár?“

„Podle mě ne. Bolí vás ruce nebo nohy?“

Slečna si ohmatala nohy. „Ne, jen hlava.“

„Měla jste štěstí, že se tomu kočímu podařilo včas zastavit. Prý jste vstoupila do silnice a těsně před ním upadla. Kdyby vás pošlapali ti koně, mohlo to být dost vážné.“

Jakmile byla rána vyčištěná, odešla Belle do zadní místnosti a postavila na čaj. Zatímco čekala, než se začne vařit voda, využila toho a dívku si nenápadně prohlédla. Byla sice vyvedená z míry a celá roztřesená, ale podle mluvy, chování a oblečení bylo vidět, že pochází z vyšších vrstev. Její překrásné krémové boty musely stát víc než ten nejdražší klobouk v Bellině obchodě, šaty měla z pravého hedvábí.

„Váš obchod se mi vždycky moc líbil,“ zavolala na ni slečna Forbes-Altonová odvedle. Její hlas už zněl mnohem silněji. „Někdo matce říkal, že jste Francouzka, ale to nejste, že ne?“

„Ne, jen jsem se kloboučnictví naučila v Paříži,“ odpověděla Belle. „Žijete někde tady?“

„Ano, v Paragonu. Mamá si od vás koupila klobouk, když jste otevírala. Je to její oblíbený, z fialového sametu s kvítky fialek podél krempy.“

Belle se náhle rozpomněla, odkud to příjmení zná. Patřilo velmi namyšlené dámě, která požadovala, aby jí nákup doručila domů. Belle to udělala jedině proto, že měla otevřeno první den. Když klobouk po zavírací době odnesla, převzal jej komorník a nedočkala se ani poděkování.

Jejich dům byl velkolepý, stejně jako všechna ostatní gregoriánská dvoupatrová sídla v Paragonu. Šlo o nejlepší adresu v Blackheathu.

„Vzpomínám si na ni,“ řekla, „nesla jsem jí klobouk k vám domů do Paragonu. Určitě si o vás bude dělat starost, slečno. Mám někomu zatelefonovat, aby vás přijel vyzvednout?“

Telefon si sem nechala nainstalovat teprve před několika týdny. Majitelka obchodu s oděvy o pár domů dál jí to doporučila, prý se bohaté dámy rády telefonicky objednávají na konkrétní hodinu, aby se prodavačka věnovala jenom jim. Belle si do té doby myslela, že se celá ta věc s telefonováním nemůže mezi obyčejnými lidmi nikdy uchytit. Protože však potřebovala přitáhnout solventní zákaznice, rozhodla se to zkusit. Od jeho zavedení skutečně obdržela několik takových žádostí, navíc jí vyhovovalo objednávat materiál na klobouky, aniž by se musela vypravit do skladu. Už si dovedla představit, že za čas bude mít telefon své místo v každé domácnosti i ve všech živnostech.

„Říkejte mi Mirando, prosím. Ne, nechci, abyste někomu volala. Za chviličku to přejde.“

Belle připravila čaj, Mirandě ho víc přisladila a trvala na tom, aby snědla pár sušenek. Ve tváři byla dívka i nadále velmi bledá, což ovšem u žen z jejích vrstev nebylo nic neobvyklého.

„Nepustím vás domů samotnou,“ oznámila Belle, když jí přinesla čaj. „Půjdu s vámi a doporučím vaší matce, aby zavolala doktora. Vím, že je dnes horko, ale omdlévat z toho není normální.

Miranda vytřeštila zděšeně oči. „Ne! Nepotřebuji lékaře ani doprovod,“ bránila se.

Belle se to nechtělo líbit. Většina lidí by po kolapsu, který mohl způsobit vážné zranění nebo dokonce smrt, byla za pomoc vděčná. A pokud si Mirandina matka není schopná odnést ani krabici s kloboukem, těžko dceru vychovala k soběstačnosti.

„Není to náhodou tak, že jste dnes dělala něco, o čem by vaše rodina neměla vědět?“ zeptala se jakoby nic.

„Vaše přímost hraničí s nezdvořilostí,“ ohradila se Miranda nedůtklivě. „Oceňuji vaši pomoc, ani to vám ovšem nedává právo takhle se vyptávat.“

Belle pokrčila rameny. Miranda byla zřejmě stejně jako její matka přesvědčená, že lidé, kteří si musejí na živobytí vydělávat prací, jsou jen poskoky těch z vyšších vrstev. „Když má někdo potíže, považuji za normální podat mu pomocnou ruku. Podle toho, jak jste zareagovala, předpokládám, že víte naprosto přesně, proč jste omdlela, a bojíte se, abych vás nechtěla odvést domů, protože pak by vaše matka trvala na návštěvě lékaře.“

Byl to výstřel naslepo, Mirandin zděšený výraz však jasně říkal, že se Belle strefila.

Sama v posledních týdnech několikrát málem omdlela. A Miranda neměla na ruce žádný prstýnek, dokonce ani zásnubní. Jde snad o tenhle druh potíží?

Uvědomovala si, že kdyby Mirandu urazila, mohla by jí dívka způsobit nemalé potíže, neměla však ve zvyku chodit kolem horké kaše, zvlášť když se jí zdálo, že je někdo v úzkých. Klekla si k ní. „Jste těhotná?“ zeptala se tiše. „Klidně mi řekněte, ať si hledím svého, ale jestli se potřebujete někomu svěřit, mně můžete. Neprozradím to živé duši.“

Miranda ani nemusela odpovídat. Okamžitě jí vyhrkly z očí slzy, zakryla si obličej rukama. Její povýšenost vzala rychle za své.

Belle ji musela litovat. Znala už společenskou smetánku dost na to, aby věděla, že dítě, které se narodí mimo manželský svazek, by mohlo vyvolat pořádný skandál.

„A nemůžete se honem vdát?“ zeptala se Belle a objala ji.

„On je ženatý,“ vzlykla dívka. „Já to nevěděla, aspoň ne, když jsme byli spolu. Ale teď už je to jedno, byla jsem dnes u jedné paní, která se o to postarala.“

Belle se sevřel žaludek. Jedna z Marthiných dívek v New Orleans také vyhledala služby ženy, která se o její nechtěné těhotenství „postarala“. Věděla, co takový proces obnáší.

„Byla jste za ní dnes? A dělala to výplachem mýdlovou vodou?“

Miranda přikývla. „Myslela jsem, že to ze mě vyjde ven, dokud budu u ní, ale ona mě poslala domů, prý se to stane až za pár dnů. A když jsem se pak od nádraží vracela touhle ulicí do kopce, zamotala se mi hlava. Probrala jsem se, až když jste u toho byla vy.“

Belle pochopila, že si dívka ve své naivitě myslí, že přerušení těhotenství v raném stádiu bude rychlé a bezbolestné. Žena, která jí potrat vyvolávala, ji očividně neinformovala.

„Jak se cítíte?“ zeptala se a položila Mirandě ruku na břicho. Dívka byla štíhlá, uvězněná v pevném korzetu.

„Cítím takovou tupou bolest.“

Belle se zhluboka nadechla.

Nejrozumnější by bylo poslat Mirandu domů, jak měla původně v plánu. Koneckonců ji ani nezná. Pochybovala však, že má Miranda představu, jak kruté bolesti a krvácení ji čekají. Něčím takovým by dívka těžko dokázala tiše projít ve svém pokoji. Mají dům plný služebnictva a její panovačná matka by se brzy všechno dozvěděla.

Belle nedokázala vystát pomyšlení, že by měl někdo takové utrpení prožívat sám.

„Nemáte nějakou přítelkyni, u které byste mohla zůstat přes noc?“ zeptala se.

Miranda se zatvářila překvapeně. „Proč bych to měla dělat?“

Belle si povzdechla. „Protože budete potřebovat pomoc. Je to hodně ošklivá záležitost.“

Miranda zděšeně vytřeštila zrak. „Tím spíš nemohu k nikomu, koho znám. Byl by z toho skandál. Co si počnu? Vy mě děsíte.“

Belle ji vzala za ruku. Miranda nebyla zrovna krásná, měla trochu moc ostrý nos a příliš tenké rty, přesto na ní bylo cosi přitažlivého, i přes červené uplakané oči. Belle si vzpomněla na všechny těžké okamžiky, jež prožila. Většinu musela zvládnout bez pomoci a ta zkušenost ji posílila. Přesto nedokázala tuhle dívku poslat domů. Její matka byla přesně z těch, které by se jí zřekly a vyhnaly ji z domu.

„Můžete zůstat tady,“ nabídla jí z náhlého popudu.

„Tady?“ Miranda se zaskočeně rozhlédla.

„Nemyslím v obchodě,“ vysvětlovala Belle, „vzadu je ještě jedna místnost. Udělám vám tam pohodlí. Je tam voda a vzadu na dvorku toaleta. Počkám s vámi a postarám se o vás. Ale musíte zatelefonovat domů a vymyslet si nějakou výmluvu.“

„To byste pro mě udělala?“ Mirandě vyhrkly slzy nanovo. „Vždyť mě ani neznáte! Navíc jste vdaná, copak vás manžel nebude čekat doma?“

Belle bylo jasné, že by Jimmyho vyděsilo, do čeho se to zapletla. Rozhodla se mu nic neříkat, přinejmenším dokud nebude po všem. Promluví si s Mog a poprosí ji o pomoc.

„Budu k vám upřímná. Nechci to dělat,“ řekla Belle bez obalu. „Ale nevezmu si na svědomí poslat vás domů, a nikdo jiný se o vás nepostará. Nezapomeňte, že vaši matku znám. Neoplývá zrovna laskavostí.“

„A proč by vám na mně mělo záležet?“

„Řekněme, že jsem sama prožila hodně zlé věci. Napadá vás, u koho byste mohla tvrdit, že přespíte?“

„Ráno jsem matce říkala, že jedu za přítelkyní do Belgravie. Někdy tam zůstávám přes noc.“

„Telefon je tamhle,“ ukázala Belle.

Odešla do zadní místnosti a Miranda šla telefonovat. Belle se modlila, aby paní Forbes-Altonová nezjistila, že hovor nepřišel z Belgravie, ale z Blackheathu.

Zadní pokoj byl stejně široký jako prostory obchodu, jen kratší. Vedly z něj dveře na malý obezděný dvorek, kde se nacházela toaleta. Po levé straně pokoje se až po strop vršily police plné krabic s lemovkami, látkami a ruličkami plsti. Pod nimi měla Belle pracovní lavici se stojany a napařovačkou pro tvarování klobouků. Napravo za dveřmi se nacházelo umyvadlo, plynový hořák a malá kamna, v nichž topila v chladných dnech. Když přetáhla stolek k lavici, získala na podlaze dost místa pro vytvoření provizorního lůžka.

Naštěstí tu měla několik starých polštářů ještě ze Seven Dials, které si sem vzala s tím, že jim ušije nové povlaky, a čistý přehoz z doby, kdy obchod zařizovala.

Slyšela Mirandu mluvit do telefonu. Její matka zřejmě nebyla doma, dívka nechala vzkaz u sloužících. Protože bylo horko, Belle otevřela zadní dveře a přetáhla přes ně záclonu z korálků, aby dovnitř nelétaly mouchy, poté rozprostřela polštáře po zemi a zakryla je přehozem.

„Mamá a papá jsou někde pryč, vrátí se až pozdě večer,“ ozvala se Miranda ve dveřích. Nervózně si prohlížela provizorní lůžko. „Je to jenom dobře, máti by se určitě donekonečna vyptávala.“

„Dobře. Budu vás tu chvilku muset nechat samotnou a zaběhnout domů,“ řekla Belle. Viděla na Mirandě, že je vyděšená. Bylo však potřeba přinést čistá prostěradla, ručníky a další věci, navíc musela vymyslet nějaký důvod, proč bude na noc pryč.

„Nebojte se, vrátím se brzy. Co kdybyste si mezitím sundala šaty a korzet? Bude to mnohem pohodlnější. Přinesu vám svou noční košili.“

Belle zamířila k domovu a cestou si v duchu sestavovala seznam všeho, co bude potřebovat.

Měla štěstí, Mog byla v kuchyni sama, pekla koláč, Jimmy s Garthem odjeli do Lewishamu objednat nové židle do výčepu.

Belle by Mog lhát nedokázala. Rovnou přiznala o Mirandě pravdu.

„Vím, co chceš říct,“ pokračovala, „měla jsem ji poslat domů a neplést se do toho, ale já nemůžu, Mog.“

Mog se tvářila zaraženě, dlouho mlčela. Belle na ní téměř viděla, jak se v ní všechno sváří.

Nakonec bezmocně rozhodila rukama. „Asi bych udělala to samé. Jenže, Belle, mohlo by se to ošklivě zvrtnout. Vím o ženských, co na to umřely. Slib mi, že kdyby se něco pokazilo, kdyby začala mít horečku, zavoláš doktora, ano?“

„Samozřejmě.“ Belle už si vymyslela nouzovou krycí historku: že Miranda šokem ze srážky s kočárem začala potrácet a ona ji nechala u sebe v obchodě, aby v takovém stavu nemusela absolvovat ještě cestu domů.

Mog jako obvykle neztrácela čas udílením přednášek, vyběhla nahoru, našla prostěradla, ručníky, přikrývku a čisté hadry na zastavení krvácení. Vrátila se dolů dřív, než Belle dojedla narychlo připravený sendvič.

Přibalila nějakou medicínu v hnědé lahvičce. „Dej jí pár lžiček každé tři nebo čtyři hodiny, pomůže jí to od bolesti a taky proti horečce. Jimmymu řeknu, žes jela na noc k Lisette, protože Noah je pryč a jí se stýskalo. Ale musíš to s Lisette později domluvit, aby to neprasklo.“

Belle vyběhla nahoru pro pár věcí, Mog jí mezitím sbalila tašku na noc a do druhé přidala sklenici s polévkou, jablečný koláč a malou láhev brandy.

„To kdybys měla hlad,“ řekla, vzala Belle věci z náruče a složila je do tašky. „Až bude po všem, brandy v teplém mléce ji uklidní.“

Belle ji objala. „Ty jsi tak hodná. Jsem moc ráda, že se na mě nezlobíš.“

Mog se odtáhla, ale chytila Belle za ruce a podívala se jí do očí. „Jak bych se na tebe mohla zlobit, že máš tak velké srdce? Zítra ráno, než chlapi vstanou, se za tebou zastavím. Hlavně ji udržuj čistou, převař vodu a tou ji dole omývej. Až to přijde, možná bude zvracet, nenech se tím vyděsit. Kdyby omdlela nebo krvácela moc, zavolej okamžitě doktora, i kdyby protestovala.“

Z dob, kdy dělala služebnou v nevěstinci, měla s podobnými věcmi bohaté zkušenosti.

„Dobře,“ přikývla. Najednou dostala strach, do čeho se to připletla.

Mog ji ještě jednou objala na rozloučenou. „Budu s tebou alespoň v myšlenkách. A teď už utíkej, než se Jimmy vrátí domů.“

Když Belle přitáhla přes zadní dvorek dvě velké plné tašky, Miranda seděla na stoličce u otevřených zadních dveří. Byla ještě pořád oblečená a ve tváři popelavá.

„Je tak horko,“ postěžovala si. „Bolí mě břicho.“

„To je dobré znamení,“ řekla na to Belle. „Už to začíná. Co kdybyste se svlékla?“

„Neumím si rozepnout knoflíčky. Doma to vždycky dělá služebná.“

„Tady žádná služka není,“ prohlásila Belle, odložila tašky, otočila Mirandu a rozepnula jí šaty. Korzet měla pod košilkou zašněrovaný tak pevně, až bylo s podivem, že vůbec může dýchat. Belle ho rychle rozvázala. „Sundejte si i všechno ostatní,“ nařídila a zalovila v tašce pro noční košili, kterou jí přinesla.

Miranda se odvrátila, svlékla si spodní halenu a košilku. Belle si na jejích holých zádech všimla rudých stop po korzetu. Přetáhla Mirandě přes hlavu čistou noční košili a naznačila jí, aby si sundala i spodní kalhotky a punčochy.

„Ohřeju vodu, abyste se tam dole mohla pořádně umýt. Teď se na chvíli posaďte, ustelu vám.“

V devět už byla tma a mnohem chladněji. Miranda ležela na lůžku ustlaném čistým prostěradlem a přikrývkou. Belle si přinesla z obchodu židli a posadila se na ni. Miranda snědla trochu chleba a polévky a zdála se přece jen klidnější. Belle nechala svítit jen lampičku na svém pracovním stole, místnost působila celkem útulně.

„Povězte mi o tom muži,“ požádala Belle. Viděla, že má Miranda opakované bolesti, prozatím ale tvrdila, že to není o nic horší než měsíčky. „Je to někdo, koho vaše rodina zná?“

Miranda už jí řekla, že má další tři sourozence – dva starší bratry, kteří jsou ženatí a žijí ve vlastních domech, a mladší sestru Amy. Té je dvacet a je zasnoubená s právníkem. Mirandě bylo třiadvacet.

Když se jí Belle zeptala, čím se živí její otec, zatvářila se dívka překvapeně. „Čím se živí? No samozřejmě spravuje naše panství v Sussexu, jestli se ptáte na tohle.“

Pan Forbes-Alton očividně veškeré jmění zdědil, stačilo mu jen dohlížet na ty, kdo obdělávají jeho panství, a v Londýně si mohl žít na vysoké noze. Miranda říkala, že se nedávno vrátili z měsíční dovolené v Sussexu. Měla strach, aby tam matka nechtěla zůstat déle, v té době už věděla, že bude muset co nejdřív na potrat.

„Ne, naši ho neznají. Seznámila jsem se s ním v Greenwichském parku někdy na jaře. Šla jsem se projít a uklouzla jsem v blátě. Pomohl mi vstát, a protože jsem si poranila kotník, nabídl, že mě doprovodí domů. Byl ohromně okouzlující, zábavný a zajímavý. Rodiče se mě posledních několik let pokoušeli provdat, ale všichni džentlmeni, které schvalují, jsou hrozně nudní a tupí.“

„Předpokládám, že jste neměla být sama na procházce?“ nadhodila Belle.

Miranda se pousmála. „Ne. Mamá by zuřila, kdyby se to dozvěděla. Nemohla jsem Franka požádat, aby mě navštívil, protože nás nepředstavili přátelé ani příbuzní, takže jsme se hned od začátku museli scházet tajně.“

Belle Franka považovala za darebáka, Mirandu využil, protože se nemohla svěřit rodičům, tím pádem mu nehrozilo odhalení.

„Co vám o sobě pověděl?“

„Nic moc. Co taky? Byl to zkrátka džentlmen s vlastními prostředky.“ Miranda pokrčila rameny. „Pěkně se oblékal, tvrdil, že bydlí ve Westminsteru.“

„A kam jste s ním chodila?“ zeptala se Belle.

„Vesměs na procházky, třeba do Greenwiche, v Blackheathu bych se s ním neodvážila ukázat. Někdy jsme si třeba půjčili lodičku a pak venku poobědvali. Mohli jsme se scházet jen jednou týdně, aby si doma ničeho nevšimli.“

„Myslela jsem, kde vás svedl,“ vysvětlila Belle.

Miranda okamžitě zčervenala. „V jednom pokoji v Greenwichi.“

Belle zavrtěla hlavou. „Nepřipadalo vám to divné, když tvrdil, že žije ve Westminsteru?“

„U něj doma by nás prý mohli prozradit sloužící. Já byla tak zamilovaná, že bych s ním byla šla kamkoli.“

„A kdy vám řekl, že je ženatý?“

„Když jsem mu přiznala, že jsem těhotná.“ Oči se jí zalily slzami. „Opravdu jsem si myslela, že mi řekne, abych se netrápila, že se hned vezmeme. On se na mě ale ani nepodíval. Seděli jsme v čajovně, on otočený k oknu a prý: ‚Tak to máš problém.‘ Žádné ‚máme‘. Já se rozplakala, ale to ho jen podráždilo. Když jsme z té čajovny odešli, prohlásil, že jsem celou dobu věděla, že je ženatý.“

„To je tak podlé, chovat se, jako by to byla vaše vina!“ zvolala Belle. „Takový zbabělec!“

Miranda vzdychla, vzápětí se jí rysy zkřivily bolestí. „Vždycky jsme se domlouvali na další schůzku. Když mi řekl, že se sejdeme příští týden v obvyklou dobu v růžové zahradě v Greenwichském parku, doufala jsem, že si to mezitím pořádně promyslí a nějak to vyřešíme. Políbil mě na rozloučenou stejně něžně jako vždycky. Víckrát jsem ho neviděla.“

„Předpokládám, že netušíte, kde ho najít?“

Miranda zavrtěla hlavou. „Neznám žádnou adresu, nic, jen historky o lidech z jeho okolí, které byly dost možná vylhané. Několikrát jsem se pak v té čajovně zastavila a ptala se dívky, která tam obsluhuje, jestli ho neviděla. Prý tam chodil jen se mnou. Tak co jsem měla dělat? Zašla jsem i k tomu domu, kam mě párkrát vzal. Tvrdil, že patří jeho příteli, jenže nakonec se ukázalo, že je to dům, kde zkrátka pronajímají hodinové pokoje.“

Belle ji vzala za ruku. Zjistit, že posloužila jako děvka, a ještě zadarmo, bylo asi nejhorší ponížení.

„Až to dnes bude za námi, musíte na všechno zapomenout,“ domlouvala dívce. „Většina z nás zažila něco, za co se stydí. Vy jste se provinila jedině přehnanou důvěřivostí. Darebák je on. Předstíral, že vás miluje.“

„To mě na tom všem bolí nejvíc. Já ho doopravdy milovala, riskovala jsem všechno, abychom byli spolu. Jak tohle může někdo udělat?“

„Myslím, že někdo se prostě jako špatný člověk už narodí,“ pokrčila Belle rameny. „Nejspíš šlo o zkušeného záletníka. Alespoň že vás nepřipravil o peníze.“

Miranda zčervenala. „Dala jsem mu padesát liber,“ přiznala. „To bylo dva týdny před tím, než jsem mu řekla, že jsem těhotná. Už nějakou dobu mi vykládal o skvělém pozemku na kraji Londýna, kde by se dalo stavět, dokonce mi ukázal skici malých domků, ideálních pro mladé novomanžele, kteří chtějí něco nepříliš drahého na venkově, a zároveň v blízkosti města, aby to neměli daleko do práce.“

Belle ani nemusela čekat na pokračování. „A nejspíš vám navykládal, že všechny své prostředky nedávno investoval a potřebuje hotovost, aby mohl zaplatit zálohu za pozemek.“

„Jak to víte?“ užasla Miranda.

„Instinkt. Dala jste mu své úspory.“

„Chtěl sto liber, ale tolik jsem neměla,“ vzdychla. „Slíbil, že mi všechno vrátí, jakmile prodá nějaké akcie.“

V Belle se vzedmul vztek. Taková podlost! „Nerada vám to říkám, Mirando, ale měla byste si uvědomit, že jakmile zjistil, kde bydlíte, šlo mu především o ty peníze. To jeho dobré oblečení a způsoby i místo, kde jste se poznali, ukazují, že aktivně vyhledával osoby, které by mohl podvést. Narazila jste na profesionálního podvodníka.“

„Takže myslíte, že přece jen není ženatý?“

Miranda tu otázku položila s takovou naivitou, že se Belle málem rozesmála. Přese všechno v něm odmítala vidět darebáka.

„Možná s někým zrovna tak důvěřivým jako vy,“ odpověděla. „Ale daleko spíš má řadu žen po celém Londýně, které si ho vydržují, platí mu a myslí si, že je vroucně miluje.“

Jemu podobní žili i v Seven Dials. Mog prohlašovala, že dokud se ženy nevzchopí, nezískají volební právo a nebudou trvat na tom, že společnost nemohou vést výhradně muži a pro muže, podvodníci a darebáci se snadno schovají mezi ostatními.

„Jak jste našla tu paní, co se o vás ‚postarala‘?“ zeptala se Belle. Nedokázala si představit, že by měl kdokoli z Mirandiny rodiny povědomí o takových lidech.

„Poradila mi paní z toho hodinového hotelu v Greenwichi,“ přiznala Miranda. „Rozplakala jsem se tam, protože majitel se ke mně choval hrubě a řekl, že Franka nezná. Ona mi pak přišla nabídnout pomoc. Byla na mě hodná a já byla nešťastná, tak jsem jí pověděla o dítěti. Dala mi adresu v Bermondsey.“

Belle přikývla. Předpokládala, že zmiňovaná „paní“ byla prostitutka se srdcem na správném místě. Někdy měla pocit, že z žen mají srdce jedině ty padlé.

„Poslala mě na hrozné místo. Nikdy jsem nic takového neviděla. Všude byly otrhané špinavé děti, rozbité dveře a okna, hrozně to tam zapáchalo. Nejradši bych byla utekla, ale nemohla jsem.“

Belle si to dokázala živě představit, zkrátka zchátralá prohnilá barabizna jako ty v Seven Dials.

„Byla jste statečná. Když zvládnete tohle, zvládnete všechno. Jak vám je?“

„Asi jsem začala krvácet.“ Zčervenala, styděla se mluvit o něčem tak osobním.

„Lehněte si, podívám se na to,“ vybídla ji Belle. „A nestyďte se. Nemáte nic, co bych neměla i já. Prostě si mě představujte jako zdravotní sestru.“

Miranda skutečně trochu krvácela, ale vesměs z ní vycházela spíš mýdlová voda, kterou jí udělali výplach. Jedna z dívek v New Orleans, která tento úkon podstoupila, Belle vyprávěla, že se zkrátka do dělohy napumpuje mýdlová voda, ta pak působí jako dráždidlo a vyvolá potrat. Naštěstí si nechala pro sebe, čím se dovnitř mýdlový roztok dostává.

Belle Mirandu omyla a dala pod ni čistý hadr. Zdálo se jí, že to nebude trvat dlouho. Podala jí kapky, které dostala od Mog.

Kolem jedné v noci měla Miranda opravdu velké bolesti. Čelo měla zpocené, prohýbala se v zádech a tvář se jí zkřivila. Ale nekřičela, jen svírala Bellinu dlaň.

O půl třetí byla i Belle unavená a nechápala, jak někdo může vydržet takovou bolest tak dlouho.

„Jste moc statečná,“ řekla už poněkolikáté a omyla Mirandě tvář studeným plátnem. Ta se svíjela bolestí a kousala se do rtu, aby nevykřikla.

Když začala zvracet, Belle rychle přinesla mísu a přidržela ji dívce u úst. Pohlédla na opačnou stranu a spatřila spoustu čerstvé krve. Vzápětí z Mirandy vyhřezlo cosi, co připomínalo syrová játra. Belle dobře věděla, co to je. V tu chvíli se zvedl žaludek i jí.

„To je ono?“ vypravila ze sebe Miranda.

Belle posbírala krvavé hadry a rozestlala pod Mirandu čisté. Nechtěla to, co z dívky vyšlo, prohlížet příliš důkladně, přesto to udělat musela. Spatřila cosi světlého ve tvaru fazole. Plod. Neubránila se pláči. Zatímco ona nosí v lůně dítě, které bude chtěné a milované, tenhle ubohý tvoreček právě zemřel.

„Ano, je,“ vypravila ze sebe. „Je to trochu lepší?“

„Ano, už nemám ty křeče,“ zašeptala Miranda ochraptěle. „Co bych si bez vás jenom počala?“

Belle doufala, že už se nikdy v životě nebude muset dívat na něco tak ošklivého. V duchu proklínala Franka, přála si, aby viděl, co způsobily jeho chtíč a nenasytnost, a aby za to trpěl.

Omyla Mirandu a přikryla ji. „Až se příště seznámíte s nějakým mladým mužem, přivedete mi ho napřed ukázat,“ pošeptala jí a políbila ji na čelo. „Svařím vám mléko s brandy. Musíte se vyspat.“

Kapitola čtvrtá

Druhý den krátce po šesté proklouzla Mog zadní brankou na dvorek za obchodem. Bylo krásné ráno, které slibovalo další horký den, ptáci zpívali a kdykoli jindy by si připomněla, jaké měla štěstí, že se dostala ze Seven Dials a našla milujícího a pracovitého manžela.

Na dnešek však úzkostí téměř nespala. V době, kdy pracovala jako služebná v nevěstinci, se zhruba šestkrát nebo sedmkrát starala o děvčata ve stejné situaci jako Miranda a nikdy to nebylo lehké. Šlo o ošklivou a nedůstojnou záležitost. Natož pro Belle, která je sama těhotná.

Nejlepší by bylo, kdyby existovala pro svobodné ženy v podobné situaci nějaká jiná možnost. Většinou neměly na vybranou, protože kdyby si dítě nechaly, bez podpory rodiny či otce dítěte by skončily na ulici a přijali by je jedině v chudobinci. Pokud by jejich dítě nezemřelo při porodu, muselo by do sirotčince nebo by bylo svěřeno pěstounům, kteří ve výchově dětí vidí výnosný podnik a láskou a péčí rozhodně neplýtvají.

Nejvíc se Mog bála, že kdyby se během noci něco zvrtlo, dostala by se Belle do potíží. Zákony možná přimhouří oko u člověka, který s takovým utrpením pomáhá prostitutce, ale ne když jde o urozenou dámu.

Ženy kvůli podobným barbarským praktikám často umíraly, pokud ne přímo během potratu, tak po něm na infekci. Belle sice na Mirandině potratu neměla žádný podíl, ale kdyby dívka zemřela, její rodina by na někoho musela ukázat prstem a Belle by se stala obětním beránkem.

Všude panovalo ticho, zadní dveře byly pootevřené. Mog nahlédla dovnitř. Belle spala na podlaze jen v košilce, s rukou pod hlavou, vlasy měla rozcuchané. Světlovlasá dívka na provizorním lůžku vypadala klidně, spala v Bellině staré bavlněné noční košili lemované krajkou. V obličeji měla dobrou barvu, nebyla bledá ani červená a zpocená.

Mog spadl kámen ze srdce. Nikde nebylo vidět krev nebo cokoli, co by naznačovalo, že se tu odehrálo něco nezvyklého. Venku za dveřmi si všimla kbelíku. Tušila, co v něm je.

Přestože se jí ulevilo, něco na té světlovlasé dívce ji přimělo nahlédnout ještě jednou dovnitř. Vzápětí si šokovaně uvědomila, že je to dcera paní Forbes-Altonové, o níž se šuškalo, jak je nabubřelá a do všeho strká nos. Mog se s ní seznámila při první schůzce pletařského kroužku. Místní ženy se dohodly, že začnou společně vyrábět věci, které by se hodily vojákům na frontě. Na schůzku přišla i paní Forbes-Altonová se svými dvěma dcerami. Mog si na ně dobře pamatovala, všimla si, jak rozpačitě se tvářily, když se jejich matka začala chovat, jako by celou akci řídila ona.

Manželka slavného klavíristy paní Fitzpatricková, která pocházela ze vznešené rodiny, opatrně navrhla, že by paní Jenkinsová, která provozovala místní galanterii, mohla ženám radit, co a jak plést, a zaučovat nováčky, protože má s podobnými věcmi největší zkušenosti.

Paní Jenkinsová ochotně souhlasila, navíc všem nabídla slevu na vlnu, kterou by koupily u ní v obchodě.

„Tak to ne,“ zahřměla paní Forbes-Altonová. „Nedovolíme, aby na naší dobročinné akci někdo vydělával. Budeme nakupovat ve velkoobchodě.“

Mog to rozčílilo, protože paní Jenkinsová přišla o manžela ve válce v Jižní Africe a její dva synové před pár týdny narukovali. Byla laskavá, pletla oblečky pro každé novorozeně v Blackheathu, pomáhala mladým nevěstám se šitím svatebních šatů. Všichni věděli, že když teď její synové odešli do války, bude pro ni těžké uživit se. Ale, jak podotkla jiná účastnice, pravděpodobně uplete víc věcí než všechny ostatní dohromady.

Obě dcery paní Forbes-Altonové se na setkání dostavily dokonale ustrojené, vypadaly jako ztělesnění ostýchavé ctnosti. O to víc Mog žasla, že starší a obyčejnější z nich měla tajný poměr.

Po schůzce se o paní Forbes-Altonové hodně mluvilo. Prý se takhle chovala vždycky, měla sklony všem do všeho mluvit, ačkoli sama dělala jen velmi málo. Říkalo se o ní, že je namyšlená, zlomyslná a ke svému služebnictvu se chová otřesně. Proto bylo svým způsobem ironické, že Belle zachraňuje právě její dceru, čímž tu nesnesitelnou matrónu ušetří ostudy a pokoření, které by zasloužila jako sůl.

O to víc Mog cítila s její dcerou. Pravděpodobně ji vychovali sloužící, beze špetky lásky a pozornosti z matčiny strany. Nebylo divu, že padla do náruče prvnímu muži, který jí vyznal lásku. Za to krátké pomíjivé štěstí zaplatila krutou cenu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nezlomná.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.