Virginia C. Andrewsová

UTAJENÝ DRAHOKAM

Originální název: HIDDEN JEWEL

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 2010

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 1995 by Virginia C. Andrews Trust

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2016

Translation © 1996, 2016 Věnceslava Lexová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7396-6

Prolog

Vždycky to začíná stejně. Zpočátku slyším, jak zpívá ukolébavku. Nese mě v náručí a jdeme bažinou, kde je tráva tak vysoká, že ani on, ani já nevidíme jeho nohy, pouze vršky jeho vysokých bot. Na hlavě má slaměný klobouk, jehož široká krempa mu stíní oči a nos. Já mám svůj růžovobílý čepeček.

Za námi se ozývá nepřestávající monotónní hučení těch obrovských kovových monster. Připomínají mi velikánské včely, vysávající ze země černý nektar. Když se ohlédnu, zvedají hlavy, aby mi pokynuly, a pak znovu pokračují ve své práci. Děsí mě to a vím, že on si to uvědomuje, protože mě ještě víc k sobě přitiskne a zpívá hlasitěji.

Pak potkáváme hejno vlhovců rýžových. S půvabnou grácií se zvednou z trávy, ale jsou tak rychlí a přiblíží se k nám tak těsně, že cítím, jak křídly rozrážejí vzduch. On se zasměje. Je to tichý, něžný smích, který po mně sklouzne jako krůpěj chladivé vody.

Proti nám se k obloze tyčí nádherný dům. Je tak veliký, že vypadá, jako by pohltil část oblohy a dokázal zaclonit slunce. Vidím mamku scházet ze schodů jejího malířského ateliéru. Zahlédne nás a mává, a on se znovu zasměje. Mamka nám jde naproti, zpočátku rychle kráčí, pak se rozběhne. Krok za krokem, každým uplynulým okamžikem mládne a mládne, až… jsem to já!

Stojím před zrcadlem a dívám se na sebe. Jsem tak nadšená modří svých očí, svými vlasy barvy lnu a perleťovým třpytem své pleti, že s úsměvem vztáhnu ruku, abych se dotkla svého odrazu v zrcadle, ale jakmile to udělám, kácím se dozadu. Padám a padám, až uslyším pleskavý zvuk vody a otevřu oči – před sebou spatřím hejno plovoucích ryb. Když odplují, nechají za sebou odhalené propletené kořeny vyvráceného cypřiše. Vypadají jako zkroucené prsty spícího obra. Vyděsí mě to a odvrátím zrak, abych se setkala tváří v tvář s ním.

Má doširoka rozevřené oči a otevřená ústa vyjadřující překvapení, že je tady dole. Pokusím se vykřiknout, ale když to udělám, nahrne se mi do úst voda a já se zalykám.

A v tu chvíli se vždycky vzbudím.

Když jsem byla menší, tohle mé zahltnutí vždycky vyburcovalo mamku nebo taťku, a někdy přiběhli i oba. Ale později už jsem dokázala zatajit dech a najít odvahu ve tmě zabořit hlavu do polštáře a pokusit se znovu usnout.

Dneska večer mamka zřejmě musela vytušit můj sen, protože jakmile jsem vykřikla, stála už mezi dveřmi.

„Jsi v pořádku, Pearl?“ zeptala se.

„Ano, mami.“

„Zase ten sen?“

„Ano, ale už je to v pořádku.“

„Opravdu, zlato?“ ptá se a přichází blíž.

Proč ji to tak znepokojuje?, vrtá mi hlavou. Je to proto, že se mi ten sen stále opakuje?

„Kdy to přestane, mamko? Nebo se mi to bude zdát věčně?“

„Nevím, miláčku. Doufám, že ne.“ Pohlédne ke dveřím. „Mohla bych se pokusit zapálit další svíčku,“ šeptá.

„Ne, děkuji, maminko.“

Jednou, když už byla zoufalá z mého snu, snažila se použít jednu starou praktiku vúdú, kterou se naučila od Niny Jacksonové, kuchařky mého dědečka Dumase, a taťka se tehdy rozzlobil.

„Budu v pořádku, vážně,“ řekla jsem. Odhrne mi z čela pramínek vlasů a líbá mě.

„Co se to tu děje?“ ozve se od dveří taťkův schválně bručavý hlas.

„Ale jen něco mezi námi děvčaty, Beaue.“

„Ve tři ráno?“ diví se.

„To je výsada nás žen.“

„Chceš říct, jak přivést mužské do blázince, co? Tohle ženské umějí,“ brumlá a vrací se zpátky do postele.

Smějeme se. V určitém směru jsme spíš jako dvě sestry než matka s dcerou. Mamka vypadá tak mladě, ještě jí není šestatřicet, i když každý říká, že z péče o dva dvanáctileté kluky by jeden zešedivěl.

„Sni o něčem hezkém, zlato. Třeba o zítřku a o báječné oslavě. Ať se ti zdá o tom, jak jdeš na vysokou školu a děláš všechno, co jsi kdy chtěla dělat.“

„Určitě, mamko. Mamko,“ říkám a jak stojí vedle mé postele, rychle ji chytám za ruku.

„Co je, drahá Pearl?“

„Povíš mi ještě něco? Když se třeba dozvím něco víc, ten zlý sen se už nebude opakovat.“

Váhavě přikyvuje.

„Asi si myslíš, že by mi tvé vyprávění způsobilo bolest, a to nechceš, ale já musím všechno vědět, nemyslíš, mami?“

„Ano,“ připouští. „Musíš.“ Z prsou se jí vydere tak hluboký povzdech, že mám strach, aby jí nepuklo srdce.

„Jsem dost stará, abych to pochopila. Vážně,“ ujišťuji ji.

„Já vím, že ano, holčičko. Promluvíme si. Slibuji.“ Pohladí mě.

Dívám se za ní, jak odchází, teď s mírně pokleslými rameny. Strašně nerada ji rozteskňuji, třeba jen na chviličku, ale ta temná minulost mě do sebe vtahuje téměř tak silně, jako je můra přitahována k plamenu svíčky.

Doufám – ne, modlím se – aby mě nakonec plamen nestrávil a nezničil jako tu můru.

Budoucnost mě k sobě vábí

Vzbudily mě hlasy přímo pod mým oknem. Právě dorazili muži, které taťka najal, aby dali dům a zahrady do gala na oslavu mé maturity, a rozdělovali si práci. Celou noc pršelo, všude kolem se vznášela navlhlá a sladká vůně zelených bambusů, gardénií a kvetoucích kamélií. Rychle jsem si promnula oči a posadila se. Slunce zatlačovalo zbytek mraků a svými zlatavými paprsky ozařovalo bazén a tenisové kurty. Jako by v tu chvíli někdo nadzdvihl přikrývku. Modré a lila španělské dlaždice v našich sluncem osvětlených zahradách se třpytily po nočním dešti. Mohl by snad líp začít jeden z nejdůležitějších dnů mého života? V tomhle okamžiku všechny zmatky, stíny minulosti i dětské strachy odplavila radost.

Bylo mi sedmnáct a právě jsem končila střední školu. A dokonce jsem jako nejlepší studentka měla pronést řeč na rozloučenou. Zhluboka jsem se nadechla a očima pomalu bloudila po místnosti. Už před mnoha lety ji mamka dala upravit do té podoby, v jaké ji našla, když poprvé přijela do New Orleansu. Spala jsem v její původní obrovské posteli z tmavého borovicového dřeva, nad níž se klenula hedvábná nebesa barvy slonové kosti, kolem dokola s třásněmi. Polštáře na ní byly tak obrovské a nadýchané, že když jsem na nich spočinula, hlava mi klesla bůhvíjak hluboko. Všechno ložní prádlo bylo ušité z nejjemnějšího a nejbělejšího mušelínu. Nad čelem lůžka visel obraz krásné mladé ženy, která v zahradě krmí papouška. Rozkošné štěně ji tahá za lem širokánské sukně.

Po každé straně postele stál noční stolek s lampičkou ve tvaru zvonu. Kromě přesně ladícího prádelníku a skříně byla v místnosti ještě toaletka s obrovským zrcadlem v slonovinovém rámu, ozdobeném ručně malovanými červenými a žlutými růžemi. Mamka a já jsme před ním často sedávaly bok po boku a shlížely se v něm, když jsme si upravovaly vlasy, nebo se líčily, či si jen povídaly – jen tak mezi námi děvčaty, jak s oblibou říkávala. Teď už to bude jako žena s ženou, tvrdila. Ale tyhle naše příjemné chvilky už nebudou tak časté a uplyne mezi nimi hodně času, protože jsem měla jít na vysokou školu. Tolik jsem si přála co nejrychleji vyrůst, aby tenhle den konečně nastal, ale teď, když byl na dosah, nemohla jsem se zbavit jistého smutku a melancholie.

Sbohem mé krásné dny s Huckleberrym Finnem, říkala jsem si, nenávratné sbohem mému povalování se o víkendových ránech i bezstarostnosti, co přinese zítřek. Je pryč ten často promarněný čas, kdy jsem teprve na poslední chvíli dřela látku na písemky. A co ty dlouhé hodiny lenošení venku na zahradě, kdy jsem skoro celé odpoledne prodřímala. Čas mávnutím ruky vrhne mě a mé kolegy z fakulty do skutečného světa, světa práce a vážného studia, kde jediné, co nám bude nakukovat přes rameno, bude naše vlastní svědomí.

Jakmile jsem oči odpoutala od zrcadla, pohlédla jsem ke dveřím a zjistila, že jsou pootevřené. Můj upřenější pohled odhalil, že za nimi klečí můj bratr Jean, na jehož zádech zase klečí můj druhý bratříček Pierre, a oba nakukují škvírou dveří do pokoje. Naprosto identické obličeje s blankytně modrýma očima pod zlatými kučerami na mě dychtivě a zvědavě civěly. Co očekávali, že řeknu v okamžiku probuzení do dne, kdy složím zkoušku dospělosti, jsem sice nevěděla, zato jsem si byla jistá, že očekávají, co řeknu nebo udělám, aby si mě kvůli tomu později mohli dobírat.

„Jeane! Pierre! Co to děláte?“ vykřikla jsem. Oba se bleskurychle stáhli. Se smíchem a pištěním se řítili zpátky do svého pokoje, který byl kdysi pokojem našeho prastrýce Jeana, bratra matčina otce. Zaslechla jsem, jak za sebou zabouchli dveře, a chvíli bylo naprosté ticho.

Většinu času se dvojčata chovala jako dvě štěňata, čenichala a pletla se všude, kam nepatřila. Obvykle jim to způsobilo nějakou nepříjemnost, a taťka, i když dost váhavě, je musel ukáznit. Moc si potrpěl na své dva syny, byl na ně hrdý a vkládal do nich velké naděje.

Oba dva si mezi sebou rozdělili otcovu podobu a vlastnosti. Jean měl jeho atletické schopnosti, lásku ke sportům, lovu a rybaření. Pierre zdědil jeho zvídavost, citovost a lásku k umění, ale ani jeden nepohlížel na druhého spatra. Moji bratři byli spíš dvě půle jednoho bratra, jakýsi hybrid jménem Pierre-Jean. Co nedokázal jeden, udělal za něj druhý, a nač ten nepřišel, vymyslel za něho ten první. Už teď byli dva mušketýři, a třetího nepotřebovali.

I největší skeptiky překvapovala skutečnost, že oba vždycky onemocněli nějakou dětskou nemocí přesně ve stejnou dobu. Nachladil-li se jeden, bylo úplně jisté, že v nejbližších minutách začne kýchat i druhý, a mohla bych přísahat, že když se Jean uhodil do hlavy nebo si natloukl koleno, Pierre se okamžitě zatvářil, jako když ho něco zabolelo, a opačně.

Rádi jedli stejné věci, a téměř vždycky i stejné množství, i když Jean, který rychleji vyspíval, začal jíst víc.

„Co se to tam děje?“ zaslechla jsem mamku. Chvíli poslouchala a pak přišla k mým dveřím. „Dobré jitro, Pearl. Mohlas znovu usnout?“

„Ano, maminko.“

„Bratři tě přišli vzbudit?“ zeptala se podmračeně.

Nechtěla jsem na ně žalovat, ale ani jsem nemusela, poznala to.

„Ti kluci se v posledních dnech pletou lidem pod nohama jako ondatry. Nevím, co s nimi dělat. Vzájemně si dosvědčují svou nevinu, a navíc se na člověka dívají nejčistšíma očima neviňátek.“ Potřásla hlavou. Přestože si stěžovala, bylo na ní vidět, jak je šťastná, že jsou si chlapci tak blízcí. Úplně jiné to bylo mezi ní a její sestrou-dvojčetem. Kdykoli mluvila o své sestře Gisselle, vždycky se v jejím hlase ozývala hluboká lítost nad tím, že nedokázala být Gisselle dobrou sestrou.

„Stejně bych už musela vstávat, mamko. Je tady spousta práce a chci pomoct.“

„Já vím,“ přitakala matka a její oči zesmutněly. Pro nás obě, ale ještě víc pro ni, byl tento napůl šťastný a napůl smutný. Kdyby si mě mohla stále udržet u sebe jako malou holčičku, udělala by to. „Všechno tak utíká,“ stále mě upozorňovala. „Nač to ještě víc uspěchávat?“

Vždycky mi říkávala, že nechce přijít ani o jediný den mého dětství. Ona prý své dětství úplně přeskočila. Vinu na tom nesl její těžký život, který ji donutil tak rychle dospět.

„Chci se ujistit, že ty nebudeš muset bojovat a trpět jako já. A jestli to znamená, že budeš trochu rozmazlená, tak prosím, klidně buď!“

Ale věděla jsem, že nebudu pořád ta malá holčička, která se drží máminých sukní. Třebaže jsem byla nesmírně šťastná v domácím prostředí, už jsem se nemohla dočkat, až odejdu prozkoumávat vnější svět.

„Myslím, že jsem dneska rozčilenější než ty,“ řekla s úsměvem. Přes časnou ranní hodinu doslova zářila. Mamka se nikdy moc nelíčila, ani neproseděla tolik času před zrcadlem, jak to dělaly matky některých mých kamarádek. Sotva kdy zašla do kosmetického salonu, a rozhodně neměnila rychle styl svého oblékání, a přesto vždycky vypadala nesmírně elegantně. Asi to bylo tím, že patřila k těm mimořádným lidem, kteří udávali tón. Druhé ženy vždycky zajímalo, jak se oblékne ona, jaké zvolí barvy a střih. Stala se vysoce váženou malířkou v New Orleansu a stačilo, aby se objevila v umělecké galerii nebo na výstavě, a druhý den už se jejími fotografiemi, doplněnými pochvalnými kritikami, plnily společenské rubriky novin.

Jen jednou za čas si nechala přistřihnout své nádherně bohaté vlasy barvy rubínu, po němž dostala své jméno. Nechávala je dlouhé a někdy si je nakadeřila nebo sepnula do francouzského uzlu. Tvrdila, že přitažlivost spočívá v jednoduchosti.

„Ženy ověšené drahými klenoty a se silnou vrstvou make-upu na obličeji mohou sice upoutat pozornost, ale často vůbec nejsou přitažlivé, Pearl,“ radila mi. „Náušnice a náhrdelník by měly ženu zvýraznit, nikoli zahltit, a totéž platí i pro líčení. Vím, že si dívky tvého věku myslí, že čím silněji si tužkou zvýrazní obočí, tím to bude módnější, ale podstatou je jen jemné podtržení toho kladného na ženě, nikoli úplné zakrytí všeho, co je na ní přirozené a pěkné.“

„Ale já nevím, co je na mně kladného, mamko,“ řekla jsem a ji to rozesmálo.

Pak na mě upřela své smaragdově zelené oči a potřásla hlavou.

„Kdyby byl Bůh ke mně přišel, když jsem byla těhotná, a řekl mi: ,Namaluj obličej, jaký by sis přála, aby mělo tvé dítěʻ, byla bych to nemohla udělat lépe, nebo jen pomyslet na někoho krásnějšího, než jsi ty, Pearl. A máš krásnou postavu, kterou by ti většina žen mohla závidět. Nechci, aby ti tvá krása stoupla do hlavy. Buď skromná a vděčná, ale nikdy si nepřipadej tak nejistá a ubohá, jak jsem si kdysi připadala já. Pak si na tebe lidi troufnou,“ upozorňovala mě, a v tu chvíli jsem poznala, že si vybavila nějakou ošklivou nebo smutnou příhodu ze svého života.

Mí bratři i já jsme samozřejmě věděli, že se matka narodila a vyrostla v zátoce. O její existenci se její otec Pierre, po němž byl pojmenován jeden z mých bratrů, dozvěděl, až když jí bylo šestnáct. Myslel si, že její sestra-dvojče Gisselle byla jediným dítětem zrozeným z jeho velké lásky s Gabrielle Landryovou. Tehdy, když se zamiloval do Gabrielle, byl už ženatý s Daphne, ale jeho manželka Gisselle přijala a předstírala, že je to její vlastní dítě, ve skutečnosti ji však můj pradědeček Dumas odkoupil od Landryových a jako novorozeně přivezl do New Orleansu. Když se pak po šestnácti letech má matka překvapivě objevila na prahu jejich domu, jen taktak že se celý ten podvod neprovalil. Avšak rodina si vymyslela historku, že hned po narození ji někdo ukradl, a pak ji nějací cajunští manželé vrátili, když je začalo hrýzt svědomí.

Mamka mi občas vyprávěla, jak těžko se jí žilo s její sestrou a nevlastní matkou, které jí pohrdaly, ale za žádnou cenu nechtěla pomlouvat mrtvé. Vychovala ji babička Catherine, která byla cajunskou traiteur – léčitelkou, uplatňující při léčbě nemocných a zraněných zvláštní metodu, jež byla kombinací náboženských a lékařských prvků, pověry nevyjímaje. Věřila v nadpřirozené síly. Řekla mi, že její babička Catherine a Nina Jacksonová, stará kuchařka Dumasovy rodiny, která pěstovala obřady vúdú, ji často varovaly, aby nevyprávěla historky o mrtvých, protože ti by ji pak mohli pronásledovat.

Mamka mi nikdy nevnucovala víru v tyhle věci, jen si přála, abych respektovala lidi, kteří ji vyznávají, aniž ji nějak zneužívají. Taťka ji někdy napomínal. Říkal jí: „Pearl je vědátorka. Chce být doktorkou. Nekrm ji podobnými povídačkami.“

Ale když pak nastala situace, kdy měl ukáznit naše dvojčata, nejednou je strašil právě maminčinými historkami. „Jestli nepřestanete věčně lítat nahoru a dolů po těch schodech, vzbudíte ducha své zlé tety a ten vás bude pronásledovat ve spánku,“ varoval je. Maminka na něj vrhla káravý pohled, a tak se radši sebral a odcházel, přičemž bručivě drmolil, že mužův dům už teď není jeho hradem.

„Neměli jste kvůli mně dělat tak obrovskou oslavu, maminko,“ řekla jsem, když jsem se konečně zvedla a šla se umýt a obléknout, abych mohla jít dolů pomoci s přípravami. Otec objednal jednu z nejznámějších neworleanských kapel, aby hrála na přízemní terase. Z jedné nóbl restaurace najal i mistra cukráře na přípravu dezertů, a několik číšníků a číšnic. Dokonce uzavřel smlouvu s filmovou společností, která měla celou slavnost natáčet. Když tohle všechno podnikal k oslavě mé maturity, co asi zorganizuje při mé svatbě, říkala jsem si.

Já jsem si však nedovedla představit, že bych se vdala, vedla vlastní dům a vychovávala své vlastní děti. Všechno tohle by vyžadovalo obrovskou odpovědnost. Ale co jsem si hlavně nedokázala představit, bylo to, že bych se do někoho opravdu zamilovala tak hluboce, že bych chtěla žít do konce života jen s ním, přála bych si ho vidět denně ráno u snídaně a večer u večeře, že bych měla chuť s ním všude chodit a být stále tak krásná a žádoucí, jakou by si mě přál mít. Měla jsem samozřejmě pár chlapců. Právě teď mám dost vážnou známost s Claudem Averym, ale nikdy jsem si nepředstavila, že bych s ním strávila celý život, i když se svou vysokou postavou, tmavými vlasy a stříbřitě modrýma očima patřil mezi nejhezčí hochy ve škole. Claude mi mockrát vyznal lásku a čekal, že i já mu řeknu, že ho miluji, ale já jsem se zmohla jen na zadrmolení: „Já tě mám taky moc ráda, Claude.“

Uvědomovala jsem si, že láska musí být něco úplně jiného, něco zvláštního a jedinečného. Na světě existuje spousta záhad a tajemných věcí, objevuje se tu moře problémů, které čekají na řešení, ale žádný se nezdá na pohled tak neřešitelný, jako odpověď na otázku: Co je láska? Mé přítelkyně nesnášejí, když se vysmívám jejich dramatickým hláškám, jak jsou zamilované do toho či onoho hocha, a soustavně mi vyčítají, že jsem příliš zvídavá a hledím na všechno mikroskopem.

„Proč se musíš vždycky tolik vyptávat?“ stěžovaly si, zejména má nejlepší přítelkyně Catherine Didionová. Catherine a já jsme v mnoha směrech naprosto odlišné, takže je dost těžké pochopit, proč je mezi námi tak blízký vztah, ale třeba v našem případě platí pravidlo, že protivy se přitahují. Hrála tu zřejmě určitou roli i zvědavost poznat jedna druhou, a proto jsme se o sebe tak zajímaly. Ani ona, ani já jsme nikdy úplně nepochopily, proč ta druhá je taková, jaká je.

„Ta oslava zase není tak obrovská, Pearl,“ řekla mamka. „A kromě toho, oba jsme na tebe hrdí a chceme, aby to celý svět věděl.“

„Můžu dneska ráno vidět ten můj portrét?“ škemrala jsem. Maminka mě namalovala v mém absolventském úboru. Chtěla obraz odhalit dneska večer při oslavě, ale já jsem si ho moc přála vidět ještě předtím.

„Ne, musíš počkat. Pohled na nedokončený obraz přináší neštěstí – a já musím dneska ještě dodělat pár tahů,“ řekla. A já neprotestovala. Mamka věřila v dobré a zlé gris-gris a nikdy nechtěla pokoušet osud. Dosud nosila na řetízku kolem kotníku stříbrňák pro štěstí, který jí darovala před několika lety Nina Jacksonová.

„Teď bych si měla promluvit s tvými bratry, abych se ujistila, že dneska nebudou pobíhat po celém domě a otravovat.“

„Pomůžeš mi později rozhodnout, jaké si mám vzít šaty a jak upravit vlasy, maminko?“

„Samozřejmě, drahá,“ říkala mi právě ve chvíli, kdy zazvonil telefon. „Ne abys strávila celé dopoledne povídáním s Catherine,“ varovala mě, než odešla za dvojčaty.

„Určitě ne,“ slíbila jsem, ale když jsem zvedla telefon, na druhém konci nebyla Catherine, nýbrž Claude.

„Vzbudil jsem tě?“

„Ne.“

„Tak náš den nadešel,“ deklamoval Claude. I on měl dnes končit střední školu, ale věděla jsem, že jeho prohlášení se netýkalo jen našeho dnešního absolutoria. Chodili jsme spolu dost vážně už téměř rok. Líbali jsme se a mazlili, a jednou jsme vedle sebe leželi téměř nazí v domě Ormanda Lelocka, když ho rodiče nechali dva dny samotného. Tohle jsme udělali dvakrát, ale já jsem vždy v poslední chvíli couvla. Řekla jsem Claudovi, že pro mě to musí znamenat něco naprosto zvláštního a jedinečného, a tak ho napadlo, že by se k tomu hodila noc po našem slavném dni. Ne že bych souhlasila, ale ani jsem neprojevila výslovný nesouhlas, a tak to Claude zřejmě považoval za hotovou věc.

Když jsme to poprvé dovedli téměř až do konce, zarazila jsem ho vysvětlením, že jsem právě v období, kdy bych nejsnáz mohla otěhotnět. Otrávilo ho to a rozčiloval se, když jsem mu líčila ženský cyklus.

„Začíná to uvolněním vajíčka,“ spustila jsem.

„Bože, člověk si vyjde s dívkou,“ kvílel, „a octne se na biologické přednášce o lidské reprodukci. Moc ti to myslí – a vlastně pořád jen přemýšlíš!“

Měl pravdu?, říkala jsem si v duchu. Když se jeho prsty dotkly mých intimních míst, rozechvělo mě to, ale i při tom jsem automaticky přemýšlela, proč mi tak tluče srdce, a rozebírala své vnitřní pochody. Myslela jsem na adrenalin, i na to, proč je má pokožka v tu chvíli teplejší. Před očima se mi mihly ilustrace z učebnice, a Claude si stěžoval, že jsem příliš vzdálená a nezaujatá.

Když jsme příště osaměli, byl připravený a pyšně mi ukazoval svou ochranu. Nechtěla jsem se dotknout jeho citů, přesto jsem mu řekla, že já ještě připravená nejsem.

„Připravená!“ vykřikl. „Jak víš, kdy jsi připravená? Jen mi, prosím tě, nedávej nějakou učenou odpověď.“

Jaká byla má odpověď? Užili jsme spolu hodně zábavy, a všichni naši přátelé nás považovali za milence. Ostatní studenti na škole v nás viděli dokonalý pár. Ale já jsem věděla, že vůbec nejsme dokonalí. K tomu by bylo zapotřebí něco jiného, něco víc, než se odehrává mezi mužem a ženou, uvědomovala jsem si.

Pozorovala jsem mamku s taťkou, když byli spolu ve společnosti nebo na večeřích, a viděla jsem, jak byli dokonale sladěni, jak si četli svá přání z očí, jak znali vzájemně své pocity a věděli o své přítomnosti, i když je lidé od sebe na chvíli odtrhli. V jejich očích jako by plály elektrické jiskry vzájemné lásky a potřeby jeden druhého, z níž čerpali pocit bezpečí. Asi jsem toho žádala od života moc, ale toužila jsem po takové lásce, jako byla ta jejich – a věděla jsem, že s Claudem ji mít nebudu.

Jak ale říct Claudovi, že on není ten pravý? Téměř jsem sama sebe přemluvila, že to s ním zkusím, už jen proto, abych ukojila svou vědeckou zvědavost v oblasti sexu. Ale jeho návrhy jsem odmítala až do dnešní noci, noci, kterou Claude naplánoval pro naše první milování.

„Všechno je domluveno,“ oznámil mi. „Rodiče Lestera Andersona odjíždějí hned po ukončení slavnosti do Natchezu, takže budeme mít jejich dům k dispozici pro naši soukromou party.“

„Já ale nemohu jen tak odejít z naší oslavy, Claude.“

„Jistě, hned ne, ale později, až všichni půjdeme pryč, tak to tvoji rodiče určitě pochopí. Vždyť byli taky mladí,“ řekl. Měl ve zvyku přejet každou dívku očima od hlavy k patě tak, že zrozpačitěla. Většina děvčat se hihňala a cítila se poctěna Claudovým zájmem. V posledních několika týdnech jsem Clauda podezírala, že kromě mne ještě s někým chodí, možná s Diane Ratnerovou, jejíž pronikavý pohled nás sledoval celou cestu chodbou tak intenzivně, že jsem ho nepříjemně cítila v zádech.

„Moje matka v mládí nikdy neměla žádnou takovouhle party,“ řekla jsem tiše.

„Ale pochopí to, určitě. Chceš přece jít, viď?“ zeptal se spěšně.

Když jsem ihned neodpověděla, vyrazil ze sebe znovu: „Viď?“ Tentokrát zaznělo v jeho hlase zoufalství.

„Ano, chci,“ řekla jsem.

„Pak je všechno ujednáno. Uvidíme se později. Mám před tím absolventským ceremoniálem spoustu práce, ale přijdu pro tebe.“

„Dobrá,“ přitakala jsem.

„Miluji tě,“ dodal a zavěsil, než jsem se zmohla na jediné slovo. Chvíli jsem jen seděla s bušícím srdcem. Takže dneska večer podlehnu? Měla bych? Třeba jsem jen hledala výmluvy, protože jsem se prostě bála.

S mamkou jsme sice vedly dost intimní rozhovory, ale vlastně nikdy nezodpověděla mé otázky. Říkala, že tohle nikdo za nikoho nemůže udělat.

„Na podobné otázky si musíš odpovědět jen ty sama, Pearl. Jenom ty budeš vědět, kdy a s kým půjdeš, aby ti to opravdu vyhovovalo. Snaž se, aby to pro tebe znamenalo něco mimořádného, a pak to takové opravdu bude. Ženy, které vyhledávají příležitostný sex, musí počítat s tím, že ve stejném duchu bude jednáno i s nimi. Rozumíš mi?“

Ano i ne. Znala jsem to nejzákladnější, znala jsem fyzickou podstatu milování, ale nevěděla jsem nic o tom kouzlu, protože láska, jak já jsem si ji představovala, musí mít v sobě něco kouzelného.

Když jsem sešla dolů, našla jsem dům vzhůru nohama. Lidé pobíhali sem tam, aby splnili matčiny příkazy, co změnit a jak co naaranžovat. Služebné stíraly z nábytku mikroskopická zrnka prachu. Mylo se každičké okno a nábytek se jen leskl. Po celém domě se ozývalo hučení vysavačů. Mamka dala vyzdobit náš taneční sál. Téměř dvoumetrový třpytivý nápis Gratulujeme byl zasazen mezi spoustu vícebarevných balonků, vodopád stuh v barvách duhy a nejrůznější blyštivé cetky. Jazz band si přijel vyzkoušet akustiku a rozestavit stojany a nástroje.

„Dobré jitro, Pearl,“ zvolal taťka, když se vrátil z ochozu před domem. „Jak se cítí má malá internistka?“ Políbil mě na čelo a rychle mě objal. Tatínka nemohlo nic potěšit víc než mé rozhodnutí stát se lékařkou, protože to bylo něco, o čem před lety snil i on.

„Nedostal jsem se dál než k medikovi,“ řekl mi jednou.

„Proč jsi nepokračoval, tati?“ zajímalo mě. Chvíli rozvažoval, má-li vůbec odpovědět. Stiskl rty, jeho oči byly najednou malé a obličej se stáhl.

„Události mě zanesly jiným směrem,“ odpověděl záhadně. „Zřejmě mi to nebylo souzeno. Ale,“ dodal spěšně, „snad to bylo tak lepší, protože to bylo pro tvé dobro.“

Jaké události?, vrtalo mi hlavou. Jak se může nevyplnit něco, po čem člověk tolik touží, proč mu to nemá být souzeno? Otec měl takové úspěchy v obchodě; nebylo snadné si představit, že by nedokázal něco, co si předsevzal. Když jsem ale naléhala na odpověď, stáhl se a byl najednou dost nejistý.

„Prostě stalo se, stalo,“ řekl a dál jsem z něho nedostala ani slovo. Jelikož jsem vycítila, jak je pro něho bolestné o tom mluvit, už jsem nenaléhala, což ovšem neznamenalo, že jsem to pustila z hlavy. Ty otázky se nepřestávaly neviditelně vznášet nad námi všemi v celém tomhle domě a vybavily se mi při každém prohlížení obrázků v rodinném albu, obrázků, které mapovaly podivné a záhadné zvraty v životech obou mých rodičů v době před mým narozením a těsně po něm. Bylo to, jako bychom měli nahoře na půdě ve staré truhle pohřbená tajemství a já jednou – možná už brzy – truhlu otevřu a jako Pandora uvolním to, co je v ní schováno – a okamžitě toho budu litovat.

„Dnes ráno se budeš muset nasnídat jen se svými bratry,“ hlásil mi otec. „My s maminkou jsme už jedli, protože oba máme ještě moc napilno.“

„Neměli jste pro mě připravovat tak velkou slávu, taťko.“

„Kdepak. Jinak bych to ani nechtěl. Vlastně to ani není nic tak velkého. Každou chvíli si vzpomenu na někoho, koho jsme ještě měli pozvat.“

„Vždyť ten seznam hostů je už aspoň kilometr dlouhý!“ Zasmál se. „No, když vezmu v úvahu své obchodní partnery, zástup matčiných kolegů z uměleckých kruhů, a to nemluvím o tvých učitelích a přátelích, pak musíme být šťastní, že je to jen ten kilometr.“

„A přede všemi těmito lidmi mamka odhalí můj portrét. Budu v hrozných rozpacích.“

„Nemysli na to jako na svůj portrét, Pearl, nýbrž jako na matčino umělecké dílo,“ radil mi. Přikývla jsem. Tatínek byl vždycky tak rozumný. Určitě by z něho byl báječný lékař.

„Rychle se najím a pomohu ti, taťko.“

„Nesmysl. Ty si pěkně odpočineš, mladá dámo. Máš před sebou dlouhý večer a noc. To poznáš, teprve až to začne. A taky radši mysli na tu svou řeč.“

„Až budete mít čas, poslechnete si mě? Chtěla bych si udělat generálku.“

„Samozřejmě, princezno. My všichni budeme tvým prvním publikem. Ale teď už musím jít dohlédnout, jak je zařízeno parkování našich hostů. Najal jsem parkovací službu.“

„Vážně?“

„Nemůžeme přece nechat hosty popojíždět kolem dokola a hledat místo pro zaparkování, ne? Dohlédni, prosím tě, ať se kluci pořádně nasnídají a nikde se nepletou,“ požádal mě a znovu mě políbil, než odběhl před domovní vchod.

Jean a Pierre už seděli u stolu a oba se chovali tak vzorně a pohlédli na mě tak andělskýma očima, že jsem okamžitě vytušila nějakou jejich novou čertovinu. Jeanovi přepadávaly prameny blonďatých vlasů přes čelo a oči. Košili měl jako obvykle špatně zapnutou. Pierrův vzhled byl naprosto bez poskvrnky, nicméně na rtech mu pohrával šibalský úsměv, a Jeanovi, když na mě pohlédl, v modrých očích vzplály jiskřičky. Než jsem se posadila, pro jistotu jsem zkontrolovala sedadlo, jestli na něj neukápl med, na který bych se přilepila.

„Dobré jitro, Pearl,“ pozdravil způsobně Pierre. „Jaký je to pocit, být dospělá?“

„Jsem hrozně nervózní,“ přiznala jsem a sedla si. Oba na mě mlčky civěli. „Tak co, vy dva, neprovedli jste zase nějakou rošťárnu?“

Jako na povel horlivě zavrtěli hlavami, ale já jsem jim stejně nevěřila. Detailně jsem prozkoumala stůl, zkontrolovala podlahu pod svou židlí a prostudovala slánku a pepřenku. Jednou totiž nasypali do slánky pepř a jindy zase cukr.

Ponořili lžíce do ovesných vloček a jedli s očima stále upřenýma na mě. Zvedla jsem oči ke stropu, abych se přesvědčila, jestli se náhodou nade mnou nehoupe černý umělý pavouk.

„Co jste provedli?“ naléhala jsem.

„Nic,“ odpověděl Jean až moc rychle.

„Jestli dneska něco vyvedete, přísahám, že vás oba zamknu do suterénu.“

„Dokážu se dostat ze zamčený místnosti,“ chvástal se Jean. „Vím, jak vypáčit zámek. Je to tak, Pierre?“

„Na tom není nic těžkého, zvlášť u těchhle našich starých zámků,“ odpověděl Pierre pedanticky. Kdykoli se nad něčím vážně zamyslel a chtěl vyjádřit svůj názor, přimhouřil oči a dolní ret přitiskl na horní.

„Dokážu i vyháknout dveře z pantů,“ prohlásil Jean.

„Tak dobrá, ale už toho nechte, nemyslela jsem to vážně,“ uklidňovala jsem je.

Jean se zatvářil zklamaně.

„Dobré jitro, mademoiselle.“ Náš sluha Aubrey mi přinášel sklenici čerstvé oranžády. Aubrey u nás už sloužil dlouhá léta. Vždycky to byl každým coulem dokonalý Angličan, téměř plešatý, pouze s úzkou cestičkou šedých vlasů ulíznutých přes uši. Brýle se silnými obroučkami mu ustavičně přepadávaly přes kobylku jeho kostnatého nosu a oříškově hnědé oči trochu šilhaly.

„Dobré ráno, Aubrey. Dneska si dám jen trochu kávy a rohlík s džemem. Mám pocit, jako by mi v žaludku poletovali motýli.“

„Hú,“ ozval se Jean. „Ale nejdřív to byly housenky.“

„Pearl chce říct, že je nervózní,“ vysvětloval Pierre.

„Protože máš pronést tu řeč?“ zajímalo Jeana.

„Ano, hlavně proto,“ přiznala jsem.

„O čem to je?“ chtěl vědět Pierre.

„O tom, že bychom měli být vděčni za to, co máme, za to, co pro nás vykonali naši rodiče a učitelé, a jak svou vděčnost můžeme prokázat tím, že budeme pilně pracovat, abychom nepromarnili žádnou příležitost ani své nadání,“ vysvětlovala jsem.

„To bude nuda,“ ušklíbl se Jean.

„Ne, nebude,“ ujistil ho Pierre.

„Nerad sedím a poslouchám nějaké projevy. Uvidíš, že po tobě budou házet zmuchlané papírové kuličky,“ varoval mě Jean.

„Doufám, že to nebudeš ty, kdo je bude házet, Jeane Andreasi. Celý dnešní den je tu spousta práce. Ne abyste se lidem pletli pod nohama a běda, jestli rozčilíte taťku s mamkou,“ vyhrožovala jsem jim.

„Dneska můžeme zůstat vzhůru tak dlouho, dokud všichni neodejdou,“ hlásil Pierre.

„A maminka nám dovolila pozvat si i některé naše přátele,“ dodal Jean. „A budeme si na oslavu vystřelovat světlice.“

„Opovaž se!“ okřikla jsem ho. „Pierre?“

„Žádné nemá.“

„Ale Charlie Zittefield je má!“

„Jeane!“

„Já mu to nedovolím,“ slíbil Pierre. Pohlédl vyčítavě na Jeana, a ten jen pokrčil rameny. Za tenhle poslední rok značně zmohutněl v ramenou. Byl silný a šlachovitý a často své svaly uplatnil ve školních bitkách; zjistila jsem ale, že se několikrát popral jen proto, aby se zastal Pierra před ostrými hochy, kteří se mu vysmívali za to, že píše básničky. Všichni jejich kamarádi věděli, že když se někdo pustí do křížku s Pierrem, musí zároveň počítat s tím, že se do toho naveze i Jean, a jestli si kdokoli bude tropit žerty z Jeana, jako by se vysmíval i Pierrovi.

Rodiče museli kvůli Jeanovým bitkám zajít do školy za ředitelkou, nicméně jsem si všimla, jak je taťka hrdý na vzájemnou soudržnost obou bratrů. Mamka ho kárala, že na ně není dost přísný.

„Svět kolem nás je zlý a krutý,“ říkal taťka. „Takže i my musíme být dostatečně silní a pevní, abychom se v něm udrželi.“

„Aligátoři jsou silní a mají tuhou, pevnou kůži, ale lidé si z nich dělají boty a kabelky,“ namítala matka. Ať se jednalo o čemkoli, vždycky se vrátila do své cajunské minulosti, aby odtamtud vytáhla nějakou vhodnou analogii.

Po snídani jsem se vrátila do svého pokoje. Chtěla jsem si ještě vypilovat svou závěrečnou řeč. Zazvonil telefon. Byla to Catherine.

„Už ses rozhodla, co s tou dnešní nocí?“ zeptala se.

„Těžko budu moci odejít ze svého večírku. Moji rodiče se tolik snaží, aby bylo všechno co nejhezčí,“ naříkala jsem.

„Za chvíli ani nebudou vědět, že jsi odešla,“ přemlouvala mě Catherine. „Víš přece, jací jsou rodiče, když pořádají party pro své děti – vlastně je dělají pro sebe a své přátele.“

„Tohle neplatí o mých rodičích,“ namítla jsem.

„Musíš jít k Lesterovi,“ kňourala. „Vždyť už tohle plánujeme celé měsíce, Pearl! Claude s tím počítá, a vím, jak moc se na to těší. Řekl to Lesterovi, ten mně a já to teď vyřizuju tobě.“

„Půjdu tam, ale přes noc se asi nezdržím,“ upozornila jsem ji.

„Tvoji rodiče s tím počítají, že budeš celou noc mimo domov. Je to jako Mardi Gras. Prosím tě, aspoň dnešní noc se nechovej jako domácí puťka, Pearl,“ varovala mě. „Já vím, čeho se bojíš,“ dodala. Catherine byla jediný člověk na světě, kdo znal pravdu o mně a o Claudovi.

„Nemůžu si pomoct,“ zašeptala jsem.

„Nechápu, z čeho máš strach. Já jsem to už dělala tolikrát, a pořád ještě žiju, je to tak?“ zasmála se Catherine.

„Catherine…“

„Tuhle noc se musíš odvázat. Zasluhuješ si to,“ přesvědčovala mě. „Zažijeme spoustu legrace a budeme se mít báječně. Slíbila jsem Lesterovi, že dohlédnu, abys tam přišla.“

„Uvidíme,“ řekla jsem, stále ještě nerozhodnutá.

„Pearl Andreasová, tak si myslím, že tebe do toho ženství bude třeba dostrkat kopanci a křikem.“ Znovu se rozesmála.

Bylo tohle skutečně to pravé, co z dívky udělá ženu?, říkala jsem si v duchu. Věděla jsem, že spousta děvčat ve škole si to myslí. Některé dívky se svými sexuálními zkušenostmi chlubily jako čestnými odznaky a naparovaly se nad ostatními. Vypadalo to, jako by vzlétly k měsíci a při návratu zpět na zem věděly mnohem víc o životě než my ostatní. Zdálo se, že lehkomyslné střídání partnerů jim dodává punc velkého světa a že se svým zrakem dovedou vnořit do hlubin života, zvláště co se týče mužů. I Catherine měla tenhle pocit a chovala se často žoviálně.

„Máš svou moudrost vyčtenou z knih,“ tvrdila mi ustavičně, „ale životu nerozumíš. Ješte ne.“

Měla pravdu?

Bude tahle noc po mnoha stránkách mým skutečným absolutoriem?

Po rozmluvě s Catherine nebylo snadné se vrátit k vypilování mého projevu, ale dokázala jsem to. Po obědě jsme se – mamka, chlapci, já a taťka – usadili v jeho kanceláři a já jim přednesla svou řeč. Jean sebou vrtěl, ale Pierre ze mne nespustil oči a bedlivě naslouchal.

Když jsem skončila, všichni mi zatleskali. Tatínek zářil a maminka vypadala tak šťastně, že jsem se div sama nerozplakala. Školní slavnost k ukončení studia měla začít ve čtyři, tak jsem si šla nahoru upravit vlasy. Mamka přišla za mnou a posadila se vedle mne.

„Jsem tak nervózní, mami,“ řekla jsem jí. Srdce mi už teď tlouklo jako zvon.

„Zvládneš to, zlato.“

„Něco jiného je mluvit k tobě, taťkovi a dvojčatům, ale až uvidím před sebou stovky očí! Obávám se, že mi slova zmrznou na rtech.“

„Než začneš, podívej se na mě,“ radila mi. „Uvidíš, že to půjde, budu se na tebe dívat, jako se dívala babička Catherine na mě,“ slibovala.

„Tolik bych si byla přála ji poznat,“ povzdechla jsem si.

„To bych ti opravdu přála i já,“ řekla, a když se zadívala na svůj odraz v zrcadle, spatřila jsem v jejích očích hluboký, vzdálený pohled.

„Mamko, slíbilas mi, že mi dneska něco povíš o své minulosti.“

Přikývla a mírně zaklonila ramena, jako by se chystala usednout do zubařského křesla.

„Co bys chtěla vědět, Pearl?“

„Nikdy jsi mi pořádně nevysvětlila, proč sis vlastně vzala svého nevlastního bratra Paula,“ vyhrkla jsem se sklopenýma očima. Jen velmi málo lidí vědělo, že Paul Tate byl matčin nevlastní bratr.

„Ale ano, vyprávěla jsem ti přece, jak jsem s tebou zůstala sama, žily jsme v zátoce a Paul nás chtěl chránit a starat se o nás. Cypřišový háj vystavěl pouze pro mě.“

Na Cypřišový háj jsem se pamatovala jen matně. Od Paulovy smrti a po tom nechutném soudním procesu o mém opatrovnictví, které následovalo, jsme se tam nikdy nevrátily.

„Miloval tě víc, než jak bratr miluje svou sestru?“ zeptala jsem se ostýchavě. Sama tahle myšlenka se mi zdála hříšná.

„Ano, a právě to byla tragédie, které jsme se nemohli vyhnout.“

„Proč sis ho ale brala, když jsi milovala tatínka, a já jsem se narodila?“

„Všichni si mysleli, že jsi Paulova dcera,“ řekla s úsměvem.

„Některé přítelkyně babičky Catherine se na něj dokonce zlobily, že si mě ještě nevzal. Radši jsem je při tom nechala, aby si nemyslely, že jsem zkažená.“

„Protože tě do jiného stavu přivedl taťka a ty ses vrátila do zátoky?“

„Ano.“

„Proč jsi nezůstala v New Orleansu?“

„Předtím mi zemřel otec a život s Daphne a Gisselle byl hodně nepříjemný. Když byl Beau poslán do Evropy, utekla jsem. Vlastně,“ dodala, „Daphne chtěla, abych šla na potrat.“

„Vážně?“

„Byla by ses vůbec nenarodila.“

Jen při té myšlence se mi zatajil dech.

„Tak jsem se vrátila do zátoky, kde se o nás postaral Paul. Pomáhal mi i při porodu. Když jsem se pak dozvěděla, že taťka se v Evropě s někým zasnoubil, vzdala jsem to a provdala se za Paula.“

„Ale tatínek nebyl zasnoubený?“

„Byla to jedna z těch mnoha zaranžovaných věcí. Rozešel se s onou mladou dámou a vrátil se do New Orleansu. Tam se s ním stýkala má sestra. Byla od dětství zvyklá mít, cokoli se jí zachtělo, a tvůj otec patřil mezi trofeje, které chtěla získat.“ Matčin hlas měl nádech hořkosti.

„Taťka se oženil s Gisselle proto, že jste si byly tak podobné, viď?“ Tohle jsem zase vypáčila z otce, když chtěl kdysi zarazit lavinu otázek, kterými jsem ho zahrnula.

„Ano,“ řekla mamka.

„Ale žádný z vás nebyl šťastný?“

„Ne, třebaže Paul pro nás tolik udělal. Já jsem věnovala všechen svůj čas malování a tobě. Ale když pak Gisselle onemocněla a upadla do kómatu…“

„Ty jsi zaujala její místo.“ Tuhle část celé historie jsem znala. „A pak?“

„Zemřela, a po Paulově tragické smrti v močálu následoval hrozný soudní proces. Gladys Tateová vyžadovala pomstu. Ale většinu toho už přece znáš, Pearl.“

„Ano, mami, ale…“

„Copak, zlato?“

Zvedla jsem oči k její milující tváři. „Proč jsi otěhotněla, když sis nevzala taťku?“ zeptala jsem se. Mamka byla tak moudrá – jak to, že si tehdy neuvědomila, co by se mohlo stát? Musela jsem se jí na to zeptat, i když to byla velice intimní otázka. Věděla jsem, že většina mých přítelkyň by o podobných věcech nikdy se svými matkami nemohla mluvit.

„Tolik jsme se milovali, že jsme nemysleli na to, jaké to může mít důsledky. Ale to není omluva,“ dodala spěšně.

„Stává se tedy, že ženy otěhotní, aniž jsou vdané? To jsou tak zamilované, že si nedají pozor?“

„Ne. Některé ale tak zaujme sex, že nad sebou ztratí vládu. Můžeš být nejchytřejší děvče ve škole, nejlepší čtenářka, mít nejvyšší ocenění, ale když jde o hormony… buď opatrná,“ dokončila.

„Nezdá se mi to spravedlivé,“ řekla jsem.

„Co?“

„Že muži nepodstupují stejná rizika.“

Mamka se zasmála. „Tak tohle pro tebe budiž dalším důvodem, proč nedovolíš nějakému mladému muži, aby ti nutil něco, co ty sama nechceš. Kdyby muži poznali, co znamená dát život dítěti, třeba by se chovali úplně jinak.“

„Měli by zažít porodní bolesti,“ řekla jsem.

„A po ránu zvracet, vléct se celý den s břichem pomalu až na zem a držet se za bolavá záda,“ dodala maminka.

„Mít věčně chutě na něco kyselého a na sendviče s pomazánkovým máslem.“

„A pak z toho dostávat křeče.“

S bouřlivým smíchem jsme se objaly.

Taťka právě stoupal nahoru po schodech. Zaslechl náš smích a zaklepal. „A teď mi povězte, ženské, čemu se zrovna teď tak řehtáte?“ zeptal se.

„Těhotným mužům,“ odpověděla mamka.

„Cože?“

Znovu jsme se rozesmály.

„Ženy nejsou jen jiné pohlaví, jsou snad úplně jiný živočišný druh,“ prohlásil tatínek. Teď už jsme se div neválely smíchy.

Když jsem se pěkně učesala, vyndala jsem ze skříně šaty, které si vezmu pod talár. Pak jsem otevřela krabici, v níž jsem měla mít čapku, a zoufale jsem zaječela.

„Co se děje, Pearl?“ vyděsila se mamka.

„Má slavnostní studentská čapka je pryč.“

„Co? To není možné.“ Nahlédla do krabice a zvedla oči ke stropu. „Tvoji bratři,“ prohlásila a okamžitě vyběhla. Seběhla jsem za ní ze schodů, oblečená už v absolventském úboru. Mamka zakřičela: „Jeane! Pierre!“ Přiběhli z druhého konce chodby, Pierre hned za Jeanem.

„Sebrali jste své sestře její čtverhrannou slavnostní čapku?“ vybuchla s rukama v bok.

Pierre pohlédl provinile na Jeana, který zavrtěl hlavou.

„Jeane? Nelži!“

„Co se tu děje?“ chtěl vědět otec, jehož přivolal matčin křik.

„Zmizela Pearlina čapka, a mám dojem, že tihle dva nezbedové vědí, kde by se dala najít,“ odpověděla mamka, aniž spustila oči z obou hochů. Pierre své rychle sklopil.

„Chlapci,“ řekl taťka přísně.

„Viděl jsem ten klobouk v zahradě na soše Adonise,“ přiznal Jean.

„Cože?“ Matka s otcem si vyměnili pohled a už oba běželi do zahrady.

Čapka tam skutečně byla. Spousta lidí chodila celý den kolem té sochy, a nikdo si toho nevšiml, nebo to aspoň neohlásil. Otec se v první chvíli nezdržel úsměvu, ale při pohledu na matku zpřísněl. Čapku sundal, podal mi ji a pak se obrátil k vyděšeným dvojčatům.

„Jak jste mohli své sestře provést něco takového? Oba víte, jak je nervózní.“

„Byl to jen můj nápad,“ přiznal se Pierre.

„Ne, nebyl, vymyslel jsem to já,“ trval na svém Jean.

Otec se nejdřív podíval na sochu, pak na ně. „Vsadím se, že Jean Pierra vzal na ramena a ten čapku posadil na hlavu sochy. Mám pravdu, hoši?“

Pierre přikývl.

„Myslím, že dnes večer půjdete oba dva rovnou do svých pokojů a slavnosti se nezúčastníte.“

„Ne, ne!“ vykřikl Jean. „Měli jsme jen v úmyslu Pearl trochu poškádlit. Chtěli jsme jí říct, kde je.“

„Přesto…“

„Tati, to je v pořádku,“ vložila jsem se do toho. „Odteďka budou jako malí andílkové, viďte, bráškové?“ otočila jsem se na ně. Oba horlivě přikyvovali, vděčni za to, že jsem jim odpustila.

„Jestli vám sestra odpouští, máte štěstí. Měli byste teď udělat všechno pro to, aby tohle byl nejšťastnější večer v jejím životě,“ upozorňoval je otec.

„Uděláme,“ sliboval Pierre.

„Jo, uděláme,“ přidal se Jean.

„Oblečte se a pořádně se upravte,“ propustil oba nezbedy otec.

Rychle se otočili a pádili zpět do domu.

Maminka se podívala na tatínka a pak jsme všichni tři na zahradě u sochy propukli v bouřlivý smích. Jako by ten osvobozující smích prolomil led, který se kolem mě nakupil. Najednou jsem se nebála ničeho, co přijde.

Ale asi jsem se měla bát. Snad je lepší vždycky se trochu obávat budoucnosti, aby byl člověk opatrnější. Třeba i proto mamka tolik věřila v dobré a zlé amulety, a když potkala pohřební průvod, vždycky se třikrát pokřižovala.

Nějak jsem vytušila, že se brzy dozvím něco, o čem se mi nikdy ani nesnilo.

Mysli jen na hezké věci

Než jsem odešla do školy, abych se připravila na slavnostní absolventský ceremoniál, vstoupila do mého pokoje mamka a pomohla mi vybrat vhodné šaty na večírek. Zatímco jsem si s její pomocí upravovala vlasy, vyprávěla mi o svém školním životě v zátoce i o vlastním absolventském večírku. Spolu se sestrou Gisselle v druhém roce studia navštěvovaly soukromou školu v Baton Rouge, ale bylo to tam prý velice nepříjemné. Jediným světlým bodem, na který ráda vzpomínala, byla její učitelka výtvarné výchovy a vůbec práce v uměleckém ateliéru, a náhodné seznámení s Louisem Clairbornem, nyní slavným hudebníkem, který čas od času pořádal klavírní koncerty v New Orleansu, a kdykoli přijel do města, vždycky k nám přišel na večeři. A pokaždé dvojčatům i mně přinesl něco zvláštního ze svých turné po Evropě. Já jsem od něho dostala panenky a hudební skříňky z Francie a z Holandska.

„Tak, mami,“ obrátila jsem se na ni, když mi Aubrey přišel oznámit, že přijel Claude, aby mě odvezl do školy na generálku slavnosti, „já už jdu.“ Vycítila, že mi není zrovna dvakrát do zpěvu.

„Žádný strach,“ řekla a objala mě. Než jsem stačila překročit práh, zvolala: „Počkej!“

Otočila jsem se. Seděla na židli u toaletky a skláněla se, aby odepnula z kotníku svoji stříbrnou minci pro štěstí.

„Chtěla jsem ti ho dát koncem léta, než odejdeš na vysokou školu, ale přála bych si, abys ho měla už teď, Pearl.“

„Ale ne, maminko. Tobě má nosit štěstí. Nemohu si ho vzít.“

„Samozřejmě můžeš. A já ti ho předávám.“

„Určitě ti ale bude chybět,“ upozorňovala jsem ji.

„Je čas, abys ho měla ty, Pearl. Prosím, vezmi si ho,“ přemlouvala mě. „Bude to pro mě moc znamenat.“

„Vím, jak si toho jedinečného amuletu ceníš,“ řekla jsem, nicméně jsem přistoupila, abych ho od ní přijala.

„Posaď se a já ti ho upevním kolem kotníku,“ řekla mi. Poslechla jsem. „Asi si myslíš, že je to bláhové,“ poklepala mi na koleno, „ale veškeré kouzlo, které kdy měl pro mě, bude mít ode dneška i pro tebe.“

„Nepovažuji to za bláhové, mamko, ale co ty? Teď nebudeš mít nic.“

„Přinesl mi víc štěstí, než by si kdo mohl přát. Vezmi jen tu nádhernou rodinu, kterou mám, a úspěch, jehož jsem dosáhla svým malováním. Teď si jen přeji vidět, jak se ty i chlapci dokážete chopit příležitostí, jež vám nabízí život.“

„Díky, mami.“

„Ale otci to zatím neříkej,“ upozorňovala mě s rychlým pohledem ke dveřím. „Myslí si, že se dávám příliš unášet starými pověrami, a pokáral by mě, že je přenáším i na tebe.“

Nikdy jsme s mamkou neměly před otcem vážnější tajemství, ale přesto bylo pár věcí, o nichž jsme se mu nezmiňovaly.

„Můžeme mu to povědět později,“ dodala.

„Ok, mamko.“ Znovu jsme se objaly a pak už jsem vyběhla z pokoje. Claude venku u auta netrpělivě rázoval sem tam.

„Ahoj,“ zavolala jsem na něj a sbíhala dolů ze schodů. Šel mi naproti a políbil mě. V poslední době si navykl mi při každém polibku vsunout jazyk do úst. Tentokrát udělal nejen to, ale tiskl mě k sobě tak dlouho, že jsem se mu musela vymanit z náručí.

„Claude, prosím. Stojíme přímo před naším domem!“

Jen pokrčil rameny, jako by z nich sklepával nepříjemného mravence. Mé napomenutí ho nijak nevyvedlo z míry.

„Je tu Den D. – Den našeho propuštění z vězení,“ prohlásil.

„Takhle ses díval na školu, Claude?“

„No, odteďka už nám dospělí nebudou tolik nakukovat přes ramena. Pro mě je to osvobození a dneska večer –“ usmál se, „dneska to roztočíme, co říkáš?“ Pokoušel se mě znovu políbit.

„Možná,“ řekla jsem, odstoupila od něho a zamířila k autu.

Claudova neukázněnost mě trochu lekala. Připadal mi jako kluk připravený projít zamčenými dveřmi.

„Netvař se tak smutně,“ napomínal mě. Otevřel dveře vozu a já jsem rychle vklouzla dovnitř. „U Lestera jich dneska moc nebude,“ hlásil, když se posadil vedle mě. „Žádní povaleči. A nás čeká něco víc než flám a pití,“ dodal a mrkl na mě.

„Víc než flám? Co máš na mysli?“

„Vždyť víš.“ Znovu významně mrkl.

„Vím, co nechci, abys dělal, a ty jistě víš, co si nepřeju já,“ dodala jsem rozhodně. O tomhle už jsme mluvili několikrát. Claudovi zmizel úsměv z tváře.

„Uvolni se trochu. Vždyť zkoušku dospělosti prožíváš jen jednou v životě,“ řekl.

Stiskla jsem rty a spolkla slova, která by určitě vyvolala hádku.

V tuhle chvíli jsem myslela na mnohem důležitější věci – především na svůj projev.

Když jsme přijeli do školy, panovala tam značná nervozita. Zašla jsem za Catherine a některými našimi kamarádkami do dívčí šatny, abych se ještě na poslední chvíli trochu upravila. Dívky si vzájemně půjčovaly rtěnky, voněly se, nanášely na tváře make-up, a spousta jich kouřila. Diane mi nabídla cigaretu, kterou jsem jako obvykle odmítla.

„Výborně. Naše malá doktorka si nechce otrávit plíce,“ řekla uštěpačně a ostatní se rozesmály.

„To je pravda, Diane. Jak už bylo dokázáno, nebezpečné je i vdechování kouře z cizí cigarety.“

Děvčata kolem mě na okamžik zvážněla.

„Hloupost. Co si myslíš, chceš snad žít věčně?“ vyprskla Diane. Její přítelkyně se usmívaly.

„To ne, ale vím, co znamená rakovina plic. Není to nic příjemného,“ odsekla jsem.

„Naše premiantka. Jen si ji poslechněte. Neotravuj! Doufám, že tvá řeč nebude tak depresivní. Uvědom si, že tohle má být veselá a šťastná příležitost.“ Teď se oči všech obrátily ke mně.

„Není depresivní,“ bránila jsem se. „Omluvte mě na okamžik,“ řekla jsem. „Musím zajít na toaletu.“

Až do kabinky mě provázel jejich smích. Najednou zmlkly a začaly se vytrácet. Když jsem vyšla, nikdo tam nebyl. Dost zmatená, nicméně šťastná, že už se nemusím s nikým přít, odešla jsem i já. Teprve když jsem se oblékla do slavnostního úboru a nasadila čapku, uvědomila jsem si, že jsem v šatně musela zapomenout svou napsanou řeč. Vyděšeně jsem běžela zpátky. Ale nebyla tam!

Bála jsem se, že v tu chvíli zešílím. Pobíhala jsem po chodbě sem tam, vyptávala se děvčat připravených už v řadě, jedné po druhé, ale žádná nic nevěděla.

„Co se děje?“ divil se Claude.

„Ztratil se mi můj projev. Někdo mi ho sebral, když jsem odešla na toaletu,“ vysvětlila jsem mu.

„To není legrace. Co budeš dělat?“

„Nevím.“

Otočila jsem se ke Catherine. Zdálo se, že mi chce něco říct, ale zřejmě se moc bála. Zoufale jsem vyběhla z řady. Pan Stegman, učitel mající na starosti ceremoniál, mi nařídil, abych se vrátila na své místo.

„Nemohu najít svou řeč!“ vykřikla jsem. „Měla jsem ji s sebou, když jsem šla na toaletu, ale není tam!“

„Ach bože,“ povzdechl si a honem přivedl doktora Fostera, ředitele školy.

„Podívala jste se opravdu dobře, Pearl? Vraťte se tam a ještě jednou se pořádně rozhlédněte,“ radil. „Zdržím začátek o pár minut.“

Upřeně jsem pohlédla na Catherine.

„Musí to tam být,“ tvrdila. V tu chvíli mnou projelo strašlivé tušení. Letěla jsem zpátky a prudce otevřela kabinku vedle té, kterou jsem použila já. Můj projev tu plul ve vodě záchodové mísy.

„Ach ne!“ vykřikla jsem a sáhla do vody, abych vytáhla promáčené papíry. Spousta slov byla úplně rozmazaná. Chytla jsem ručník a snažila se vysušit papír, jak to jen šlo, a pak jsem se spěšně vrátila, abych se postavila na své místo v čele průvodu.

„Našla jste to?“ zeptal se doktor Foster.

Zvedla jsem promáčené listy.

„Jak se to stalo?“

„Ano,“ řekla jsem natolik hlasitě, aby to slyšely všechny dívky z mé třídy. „Jak se to stalo?“

Rozbušilo se mi srdce a nohy pode mnou podklesávaly. Hrozila jsem se toho, že se úplně ztrapním před všemi těmi rodinami a hosty. Vůbec nevím, jak jsem prošla chodbou a ven ze dveří, ale neměla jsem na vybranou.

Nebyl čas na obavy, jak to se mnou dopadne. Všichni jsme rychle vyšli z budovy na otevřené prostranství, kde bylo pódium vystavěné pro náš slavnostní ceremoniál, a zaujali jsme svá místa. Snažila jsem se nedívat se do publika. Všude bylo velmi rušno – ozýval se smích, štěbetání, dětský pláč i napomínání dětí, aby seděly tiše – prostě blázinec. Stejně v tomhle rámusu nikdo mou řeč neuslyší, tak co? Jaképak strachy?

Byl teplý jasný den, mírně povíval větřík, který občas zatřepotal naší vlajkou a rozevlál pramínky vlasů. Po tyrkysové obloze pluly proužky nadýchaných mraků. Z dálky se sem donesl rachot parníků připravujících se ukázat turistům krásy Mississippi.

Po oficiálním úvodu a stručných připomínkách našeho ředitele mě zavolali k řečnickému pultíku. Když jsem se zvedala, mírně mi podklesly nohy. Se zavřenýma očima jsem se zhluboka nadechla, pak jsem oči znovu otevřela a kráčela k vyznačenému místu. Mé spolužačky úplně ztichly, zřejmě si v duchu kladly otázku, co udělám. Zahleděla jsem se do publika, až jsem našla maminčin pohled. Dívala se na mě s takovou důvěrou, že jsem okamžitě věděla, že všechno dopadne dobře.

Najednou jako bych měla všechno vytištěné v hlavě, ani jsem se nepotřebovala dívat do papíru.

Překvapilo mě, že všichni ztichli. Zvedla jsem hlavu, zhluboka se nadechla a spustila. Poděkovala jsem řediteli, a pak, když jsem se obracela k učitelskému sboru, rodičům a přátelům, nabýval můj hlas na stále větší síle – přednesla jsem projev, který jsem v několika uplynulých dnech ustavičně pilovala. Samotnou mě udivilo, jak mi slova lehce plynula ze rtů. Občas jsem zalétla pohledem mezi diváky a viděla, jak pozorně naslouchají. Většinou se usmívali, zdálo se, že se jim můj proslov líbí. Naše dvojčata ze mne nespouštěla oči, oba kluci měli mírně pootevřené rty a ani sebou nešili.

Když jsem skončila, rozlehl se bouřlivý potlesk; podívala jsem se na své rodiče, kteří doslova zářili. I na Pierra a Jeana můj projev zřejmě zapůsobil, oba přestali tleskat přesně ve stejném okamžiku. Po návratu na své místo jsem zalétla pohledem ke Claudovi – hrdě se usmíval a šťouchal loktem do kámošů, aby žárlili. Diane Ratnerová a její přítelkyně se tvářily otráveně, ale Catherine mě rychle objala.

„Bylo to senzační. Věděla jsem, že to v každém případě zvládneš. Fakt jsem celou dobu pozorně poslouchala, i když něčemu jsem nerozuměla.“

„Díky,“ odpověděla jsem suše. Nechtěla jsem, aby si myslela, že mi stačí její chabý projev přátelství. Zklamala mě.

Pohodlně jsem se posadila, když ředitel a náš třídní učitel odcházeli ke stupínku, kde nám měli odevzdat naše diplomy. Když přišla řada na mě, vstala jsem a šla jsem si pro něj. V tu chvíli se z publika opět ozval mohutný potlesk. Taťka cvakal jednu fotku za druhou a dvojčata mávala a povzbuzovala mě výkřiky.

„Pěkné výsledky, mladá dámo,“ řekl mi ředitel. „Hodně štěstí.“ Poděkovala jsem mu a znovu jsem se usmála na rodiče, tentokrát přímo do tatínkova aparátu.

Po slavnosti mě všichni doslova zaplavili gratulacemi za můj projev. Zastavili se u nás všichni moji učitelé a stejně tak některé mé spolužačky se svými rodiči, aby nám poblahopřáli. Měla jsem obrovskou radost, když jsem mezi hosty zahlédla i svou tetu Jeanne – sestru matčina nevlastního bratra Paula – a jejího manžela Jamese.

Tetička Jeanne byla jediný člen Tateovy rodiny, který se s námi stýkal. Byla o pár centimetrů vyšší než mamka a měla tmavohnědé vlasy a mandlovitě protáhlé oči. Maminka mi řekla, že Jeanne se víc než svému otci Octaviovi podobá své matce Gladys, po níž zdědila tmavou pleť, ostrou bradu a téměř dokonalý nos. Měla jsem ji ráda, protože se k nám vždycky chovala hezky, a zvlášť mě si moc oblíbila.

„Tvá řeč se mi hrozně líbila, drahoušku Pearl,“ řekla teta a pevně mě objala.

„Bylo to opravdu něco,“ dodal strýček James a spokojeně pokyvoval hlavou. Potřásl taťkovi rukou. „Máš se čím pyšnit, Beaue.“

Moji rodiče se tak rozplývali štěstím, až mi z toho běhal mráz po zádech.

„A co tvá rodina, Jeanne?“ zeptala se mamka, a v tu chvíli jako by její obličej zahalil stín.

„Matka má kromě artritidy ještě dnu. Otec, ten se vůbec nemění. Je až po uši zahrabaný do svých obchodů.“ Teta Jeanne se usmála. „A nejmladšímu potomkovi mé sestry Toby už bylo šestnáct, takže mě brzy čeká další maturitní oslava.“

Teta Jeanne a strýc James nikdy neměli vlastní děti. Nevím proč. Jestli mamka znala důvod, nikdy mi ho neřekla.

„Půjdete teď k nám, viď, Jeanne?“ zeptala se jí maminka. „Samozřejmě. Tu oslavu bychom za žádnou cenu nechtěli propást,“ odpověděla tetička. „Vědělas, že tady budu, Ruby, že?“ zašeptala, ale já jsem to přesto zaslechla. Zahlédla jsem, jak se ty dvě na sebe podívaly, a vycítila jsem slova, která mezi nimi ani nemusela být vyřčena, slova, která se týkala Paula, nevlastního bratra mé matky, onoho muže, který se mi ustavičně zjevoval v mém podivném snu. „Paul by na ni byl tak hrdý,“ pokračovala Jeanne. Matka přikývla s očima plnýma slz. Znovu se objaly.

Mamka se na chvíli otočila, aby zjistila, kde se potulují naši chlapci. Ti se proplétali mezi zástupy lidí, báječně se bavili a škádlili některé mé kamarádky. Dnes jsem byla s jejich chováním moc spokojená. Maminka je přivolala, protože byl čas vrátit se domů a připravit se na oslavu. Pak mě objala kolem ramen a všichni jsme odcházeli k autu.

„Jsem na tebe tak hrdá,“ řekla.

Nechtěla jsem jí říct o té zlomyslnosti, kterou mi na toaletě provedly mé takzvané přítelkyně. „Byla jsem hrozně nervózní. Nebylo to vidět?“

„Ani v nejmenším. Říkala jsem ti přece, že jakmile začneš, slova se ti doslova skutálejí ze rtů. A přesně tak to bylo,“ prohlásila.

Ve voze si mě dvojčata chvíli dobírala, že jsem při své řeči sem tam přebíhala očima po papíru, ale mamka je napomenula, a tak se kluci jen tiše hihňali.

Žaludek se mi úplně uklidnil, už jsem necítila žádné poletující motýlky. Byla jsem jen pořádně vyhládlá a nemohla jsem se dočkat, až něco sním. Celý den jsem samou nervozitou nebyla schopná cokoli pozřít.

Když jsme přijeli domů, někteří hosté už tam byli a hudebníci právě začínali hrát. Všude vládla slavnostní atmosféra. Vyběhla jsem do svého pokoje převléknout se do společenských šatů a poopravit si účes. Pak jsem sešla dolů, kde už byli hosté v plném počtu a přinášeli mi nejrůznější dárky k ukončení studia. V jednom ze salonů byl celý kout vyhražen dárkům; bráškům mohly vypadnout oči z důlků, jak sledovali vršící se hromadu, a dychtili ukojit svou zvědavost tím, že je budou rozbalovat. Mamka je varovala, aby se ničeho nedotýkali, takže brzy vystřelili a šli si hrát se svými přáteli.

Celá armáda číšníků začala podávat teplé a studené předkrmy a číše šampaňského. Otcovi obchodní přátelé se seskupili v tanečním sále a maminka vítala pár významných osobností uměleckého světa včetně dalších umělců a majitelů galerií. Všechno to byli lidé, o nichž se dalekosáhle rozepisují společenské rubriky.

Můj portrét zůstával zahalený na malířském stojanu a vedle něj se na stole vypínal několikapatrový dort s nápisem „Hodně štěstí, Pearl!“, vytvořeným z červeného marcipánu. Obě tyhle věci byly středem pozornosti. Taťka si přál, aby se odhalení portrétu stalo zlatým hřebem slavnosti, až se dostaví všichni hosté.

Claude s Lesterem Andersonem a s několika dalšími kamarády se opozdili, a já jsem okamžitě pochopila, proč. Z toho, jak se nejistě pohybovali a hloupě smáli, se dalo usoudit, že už mají v sobě nějaký alkohol, a když ke mně Claude přistoupil, aby mě políbil, ucítila jsem z jeho dechu whisky.

„Je v tom punči něco silnějšího?“ ptal se.

„To rozhodně ne,“ odsekla jsem. Mrkl na Lestera, štíhlého, vytáhlého mládence, který vždycky vypadal, jako by měl v plánu nějakou lumpárnu. Lester Clauda zbožňoval a dělal vždycky všechno, co Claude navrhl.

„Měl bych?“ zeptal se mě Lester a vytáhl z náprsní kapsy saka lahvičku rumu.

„Lestere Andersone, to tě nesmí ani napadnout,“ varovala jsem ho. Všichni chlapci se rozesmáli. Claude mě objal kolem pasu a snažil se mě políbit na krk.

„Claude, přestaň. Dívají se na nás tatínkovi přátelé.“

„Pojďme na chvíli do pracovny,“ šeptal mi. „Ještě jsem ti ani pořádně nepogratuloval.“

„Ne. Buď prosím trpělivý,“ krotila jsem ho. Bylo na něm vidět zklamání, ale stáhl se a už se choval slušně.

O chvíli později požádal otec hudebníky, aby na moment přestali hrát, a postavil se doprostřed pódia.

„Dneska večer tady máme pro Pearl zvláštní dárek,“ začal. „Je to vlastně všechno práce mé manželky, vždyť jedním z důvodů, proč jsem si ji vzal, bylo to, že jsem znal její talent a věděl, co všechno dokáže.“

Tohle prohlášení vyvolalo na tvářích všech přítomných úsměv.

Zahlédla jsem, jak si teta Jeanne s mamkou vyměnily tajemný pohled. Taťka držel v ruce cíp roušky zahalující můj obraz a mně se prudce rozbušilo srdce. Byl to téměř stejně nervní okamžik, jako když jsem se zvedla, abych pronesla ve škole závěrečnou řeč.

„Pearl,“ oslovil mě otec. Přistoupila jsem k němu a hosté začali tleskat. Mamka stála vedle taťky, když dal pokyn hudebníkům, a pak za zvuku fanfár pomalu strhl roušku a odhalil malbu, která mi vzala dech. Maminka namalovala můj portrét v slavnostním absolventském úboru, ale hned vedle další, na němž jsem oblečená jako lékařka se stetoskopem kolem krku.

Všichni vydechli obdivem; ozval se potlesk a každý spěchal mamce potřást rukou.

„Vypadá to jako dvojčata,“ vykřikl Pierre.

„Přesně jako my, jste tam dvě,“ vypískl Jean. Lidé kolem se smáli.

„Je to krásné, mamko.“ Objala jsem ji. „Doufám, že se to splní.“

„Určitě, zlato.“

„Rozhodně,“ potvrdil otec a políbil mě.

Po téhle slavnostní chvíli se rozproudila čilá zábava. Muzikanti vyhrávali jako při slavné Mardi Gras. Číšníci přinášeli jídlo ven a pokládali je na nesčetné stoly. Byly tu mísy s nakrájeným krůtím masem, rostbífem, nadívaný pečený garnát v omáčce z ústřic, garnáty à la Mornay, krabi s nádivkou a krabí étouffée. Hosté obdivovali náš výběr lahůdek, a když se pak číšnice objevily s pojízdnými stolky, na nichž se skvěly lákavé dezerty, přítomní nešetřili nadšením nad lahodnými broskvovými zákusky a koláčky, jemnými francouzskými palačinkami na snad tisíc způsobů, pomerančovým crème brulée či čokoládovým suflé s rumem. Rozkrájel se samozřejmě i můj patrový dort a každý dostal velkou porci.

Úžasné menu dodalo lesk celkové slavnostní atmosféře. Lidé tančili, kde se dalo, někteří dokonce i na chodbách.

Přecházela jsem od skupinky ke skupince a všude prohodila pár slov s maminčinými a taťkovými přáteli. Když jsem jednou zůstala stát na chodbě, abych si trochu vydechla, cítila jsem, že za mnou někdo jde.

„Šikovně jsi vyklouzla,“ zašeptal Claude a položil mi ruce na boky.

„Ještě nemohu, Claude.“ Poodstoupila jsem.

„Proč ne? Bylas tady na to slavnostní odhalení svého portrétu. A všichni už jsme se do sytosti naládovali všemi těmi dobrotami.“ Odmlčel se a podezíravě se na mě podíval. „Ty ses rodičům nezmínila, že půjdeš ještě na jinou party?“ Po chvilce dodal: „Nic jsi jim neřekla, viď?“

„Chtěla jsem, ale byli tak nadšeni mým večírkem, že jsem neměla to srdce. Prosím tě, dej mi na to ještě trochu času,“ žadonila jsem.

Claude se zamračil a váhavě se vrátil ke svým přátelům, kteří si, jak už předtím vyhrožovali, stříkli do punče trochu rumu. Teď se o něj dělili s Catherine, Marií Rose a Diane Ratnerovou. Diane vždycky brala na Clauda. Všimla jsem si, že teď využívá příležitosti, zatímco já se musím postarat o mamčiny a taťkovy známé. Byla do Clauda zavěšená a ustavičně mu něco šeptala. Zřejmě se bavil vším, co mu říkala, ale pohledem nepřestával sledovat mě. Viděla jsem, že s každým uplývajícím okamžikem začíná být vzteklejší a vzteklejší. Jeho stříbřitě modré oči se třpytily jako kameny v ledovém potoce.

Už jsem si s ním chtěla znovu promluvit, když mi poklepala na rameno tetička Jeanne. „Tak jak strávíš letošní léto?“ zeptala se mě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Utajený drahokam.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.