Virginia C. Andrewsová

MATNÉ ZLATO

Originální název: TARNISHED GOLD

Vydáno v Pocket Books, a Division of Simon & Schuster, Inc.

New York 1996

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 1996 by Virginia C. Andrews Trust

All rights reserved, including the right to reproduce this book

or portions thereof in any form whatsoever.

Originally published by Pocket Books,

a Division of Simon & Schuster, Inc.

Obálka © Emil Křižka 2015

Translation © 1997, 2016 Petra Klůfová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7398-0

Prolog

„Přijde čas a budeš se muset své nevinnosti zbavit,“ řekla mi jednoho dne maminka, „jinak tě s sebou stáhne ke dnu, až se potopíš jako shnilá rybářská bárka v kanále.“

Toho jarního rána jsem přiběhla na verandu, kde maminka seděla a pletla lýkové klobouky, které pak prodávala turistům. V sepjatých dlaních jsem přinesla mrtvé mládě modráčka. Myslela jsem, že nešťastnou náhodou vypadlo z hnízda, ale maminka mi vysvětlovala, že ven ho nejspíš vyhodila vlastní matka.

Potřásala jsem nedůvěřivě hlavou. Bylo mi teprve sedm. Tehdy jsem si nedokázala v mozečku srovnat, že by jakákoliv matka mohla vyhodit svoje děťátko z hnízda.

„Kdepak, maminko. Určitě se jenom snažilo vzlétnout a spadlo,“ přesvědčovala jsem ji.

Odložila svou práci a pohlédla na mě. V tmavých onyxových očích měla zvláštní něžný posmutnělý výraz, který mi vehnal slzy do očí. Pohledem zabloudila k ptáčátku a rezolutně zavrtěla hlavou.

„Na to, aby zkoušelo létat, je moc maličké, Gabrielle. Bylo nemocné, a buď by umřelo rovnou v hnízdě, anebo časem. Matka věděla, co je pro něj nejlepší.“

Zadívala jsem se na drobounké stvořeníčko – očka mělo pevně zavřená, jemný zobáček pootevřený, pařátky silně zaťaté.

„Copak může být pro dítě nejlepší, když ho matka vyhodí z hnízda?“ rozkřikla jsem se nahněvaně.

„Má na starosti ještě další děti, Gabrielle. Silná, zdravá mláďata, která potřebují její péči a potravu, kterou jim denně přináší. Kdyby se zdržovala starostmi nad chudáčkem, co nakonec stejně zemře, mohlo by onemocnět a zemřít i jedno z těch zdravých mláďat.“

Pořád jsem kroutila hlavou. Připadalo mi to k nevíře.

„Tohle ale není rozhodnutí, které si kdovíjak dlouho sama rozmýšlela. Je dané instinktem. Ptačí matka prostě ví, co je nezbytné – zajistit, aby přežily její zdravé děti, aby měly šanci přežít v džungli, kterou tolik miluješ.“

„A je z toho aspoň smutná?“ zadoufala jsem.

„Nejspíš ano, ale stejně nic jiného udělat nemohla. Rozumíš tomu?“

„Nerozumím,“ postěžovala jsem si. „Možná, že kdyby se snažila trochu víc, přežilo by i tohle mládě.“

Maminka si zhluboka povzdechla a potom pronesla tu větu nevinnosti.

Tenkrát jsem samozřejmě netušila, co tím myslí. Byla jsem příliš malá, než abych svět poměřovala podle míry nevinnosti. Každodenní probouzení pro mě bylo jako strhávání papíru z nádherných dárků, které na mě čekají hned poté, co slupnu snídani a vyběhnu síťovými dveřmi na verandu, seskáču po schodech dolů a za rohem našeho domku zabočím k močálu a kanálům a všem svým zvířátkům. Nemoce a smrt, násilí a krutost, nic z toho nemělo do tohoto světa přístup. Pokud tam nějaké zvíře zahynulo, pak jedině proto, že vypršel jeho čas. Přesto ve mně stále dřímala naděje.

„A nemůžeš to ptáčátko zase oživit, maminko?“ zeptala jsem se. „Nemůžeš mu dát odvar z nějakých bylinek nebo ho posypat kouzelným práškem? Moc tě prosím, maminko!“

Maminka byla traiteur, léčitelka, a její ruce dokázaly hotová kouzla. Svoje znalosti a dovednosti zdědila po své matce, babičce a prababičce. Vytahovala oheň z popálenin, foukala kouř dětem do uší, aby z nich vyhnala bolest, obkládala starce nahřátými palmovými listy a pomáhala jim tak stát, chodit a hýbat ztuhlými končetinami. Zlí duchové před ní měli strach. Taky uměla postříkat domovní schody svěcenou vodou a zahnat tak ďábla na ústup, takže určitě dokáže i vdechnout zpátky život stvořeníčku tak malému, jako je ptáče ležící v mých dlaních.

„Ne, holčičko, nemůžu ho zase oživit,“ odpověděla mi. „Jakmile tvor jednou přestoupí ten práh, dveře se za jeho zády zamknou navždycky.“ Povšimla si však mého zklamaného výrazu, proto honem dodala: „Ale tohle ptáčátko bude vyrůstat v lepším světě.“

Copak může existovat lepší svět?, podivila jsem se v duchu. Můj svět byl plný barev a slunečního svitu, krásných květin s nádhernou vůní, skvostných ptáků, kteří klouzali vzduchem hladce a plavně jako sen, báječných chutných jídel, která vařívala maminka, načechraných bílých obláčků, které tak dlouho provokovaly mou představivost, až jsem v nich viděla velbloudy, nebo velryby, nebo chumáče cukrové vaty.

„Copa si to našla, Gabrielle?“ zeptal se taťka. Právě se vyloudal z chalupy, kterou pro svoji rodinu vystavěl těsně před mým narozením. Přestože bylo brzy ráno, už držel v hrsti láhev piva. Občas nic jiného ani nesnídal. Tmavě hnědé vlasy měl ještě neučesané, dlouhé prameny mu spadaly do čela a dělily se jen natolik, aby skrz ně na svět hleděly krásné smaragdové oči. Na sobě měl jenom kalhoty, žádnou košili, boty či holínky. Od pupíku nahoru se mu táhla stezička kudrnatých hnědých chlupů, která se na prsou prudce rozkošatěla do huňatého porostu. Otec byl vysoký a silný, měl dlouhé paže, na kterých se při každé větší námaze nebo zvedání předmětů zavlnily svaly. Maminka mi jednou vyprávěla, že se s chlapy vsadil o dva dolary, že zvítězí v zápase s aligátorem. Tvrdila sice, že to byla pěkná hloupost, ale já si říkala, že to přece znamená, že mám nejsilnějšího taťku na světě.

„Mrtvé mládě modráčka,“ odpověděla maminka za mě.

„Ale?“ prohodil. „A co s nim chceš udělat, Gabrielle? Hodíš ho do polívky?“

„Jacku!“

Taťka se rozřehtal.

„Chtěla jsem, aby ho maminka zase oživila,“ pustila jsem se do vysvětlování. „Ale říkala, že jeho matka ho vyhodila z hnízda.“

„Taky bych myslel,“ souhlasil. Napil se z láhve, vyléval si její obsah do hrdla a ohryzek na krku mu přitom poskakoval jako gumový míček. „Tak ho zahoď,“ poradil mi potom.

Zděšeně jsem pohlédla na maminku.

„A co kdybys mu vzadu na zahradě udělala hrobeček, Gabrielle,“ navrhla mi něžně.

„Jasně. Taky bysme mohli sloužit mši,“ poznamenal taťka a zachechtal se.

„To bychom mohli, maminko?“

Otec se přestal smát. „Hele, holka, dyť je to akorát mrtvej pták. To neni člověk.“

Neviděla jsem v tom žádný rozdíl. Zemřelo přece něco krásného a vzácného.

„Něco pak nad hrobečkem povím,“ slíbila mi maminka.

„Tak to si teda přídu poslechnout,“ zašklebil se taťka.

„Netrap to dítě, Jacku.“

„Proč ne? Jednou se jí voči musej votevřít. A dneska je na to stejně dobrej den jako každej jinej.“ Namířil dlouhým ukazovákem na mě. „Měla bys hezky dřepět doma a pomáhat mámě s těma kloboukama na prodej, ne se pořád jenom toulat po močálech!“ začal mě kárat. Přidal varování: „Dyť je tam plno hadů a brouků a dravejch želv a aligátorů!“

„Ale to já vím, tati,“ namítla jsem s úsměvem. „Zrovna dneska ráno jsem šlápla na hada.“

„Cože? A jak vypadal?“ Popsala jsem ho. „Tak to byl ten zatracenej ploskolebec! Jedovatej jako smrt. Tos na něj teda těžko šlápla, jináč bys byla tuhá jako to ptáče, co držíš v hrsti.“

„Ale namouduši jsem šlápla, tatínku. A hned potom jsem řekla: Nezlobte se, pane Had.“

„Jo, a von jen pokejval hlavou a povidá: nic se nestalo, Gabrielle, co?“

„Podíval se na mě a znovu usnul,“ vyprávěla jsem.

„Kristepane, slyšíš, co si navymejšlí, Catherine?“

„Já jí věřím, Jacku. Pro ta zvířata v močále představuje výjimku. Dobře vědí, co skrývá v srdci.“

„He? Jakejpak hloupej cajunskej vúdú nesmysl sis zase vzala do hlavy, Catherine Landryová? A harant začíná pomalu plácat stejný pitomosti.“

„To není žádná pitomost!“ prohlásila. „A už vůbec ne plácání!“

Rázně se zvedla. „Pojď se mnou, Gabrielle. Pomůžu ti pohřbít toho ptáčka,“ nabídla se. „Možná si ten tvoreček naši lítost skutečně zaslouží,“ dodala a vztekle se podívala po taťkovi.

„Jen do toho. Marněte čas starostma kvůli mrtvejm ptákům. Dyť mně to je jedno!“ zabručel otec a znovu si přihnul z láhve. Prázdnou pak hodil do sudu na dešťovou vodu. „Zaskočim do města!“ křikl za námi. „Už nám zase došlo pívo!“

„Jsi zase bez práce, Jacku Landry. To proto nám došlo pivo.“

„Áááá,“ odbroukl a mávl otráveně rukou. Potom opět zmizel v chalupě.

Maminka vzala rýč a vyryla pro ptáčátko malou jamku pod pekanovým ořešákem, protože – jak říkala – je to hezké místečko v chládku. Něžně jsem uložila ptáče na dno a maminka ho zahrnula hlínou. Poradila mi, abych tam místo pomníčku zabodla klacík. Potom sklopila hlavu a uchopila mě za ruku. Zadívala jsem se do země spolu s ní.

„Pane, měj slitování s touhle nevinnou duší,“ pravila a pokřižovala se. Udělala jsem všechno po ní.

Společně jsme pak řekly: „Amen.“

Ve chvíli, kdy jsme zase zvedly hlavu, spatřila jsem modráčka, jak proletěl mezi cypřiši a zmizel směrem k Hřbitovnímu jezeru, což bylo mělké poloslané jezírko v močálech, kterému taťka takhle přezdíval z toho důvodu, že na jeho hladině plula spousta odumřelých a mechem pokrytých cypřišových kmenů. Maminčin pohled sledoval dráhu mých očí. Povzdechla si. Stále mě držela za ruku, ale kupodivu hned nezamířila zpět k verandě a k povinnostem, které tam na ni čekaly.

„Být maminkou, to je u všech tvorů nesmírně těžká role, Gabrielle,“ pustila se do vyprávění. „To není jenom přivést dítě na svět. Spolu s ním porodíš bolest a starosti, naději i radost a smích.“

„Já svoje mládě nikdy nevyhodím z hnízda!“ zapřísahala jsem se. Odmítala jsem se vzdát své nevinnosti, i když se maminka bála, že mi jednou podrazí nohy.

„Doufám, že o takové věci nebudeš muset nikdy ani přemýšlet, holčičko, ale pokud přece ano, vzpomeň si na modráčka a udělej to, co je nejlepší pro dítě, ne pro tebe.“

Vzhlédla jsem k ní. Maminka byla hotová pokladnice moudrosti, která zdaleka přesahovala chápání přiměřené mému věku, ale věděla jsem, že dokáže věštit budoucnost. Uměla nahlédnout do temnoty zítřka a vidět mnohé z toho, co teprve přijde.

Trošku mě zamrazilo, i když byl teplý jarní den. Maminka se zadívala do hlubin močálu, kamsi za okolní realitu, a ten pohled ji přiměl sevřít mou dlaň ještě pevněji.

A potom, jako kdyby všechno viděl a slyšel, modráček, kterého jsem považovala za matku mláděte, se pustil do své zpěvavé melodie. Maminka se na mě usmála.

„Tvoje ptačí kamarádka ti děkuje,“ řekla. „Tak pojď. Pomůžeš mi chvilku s tkaním.“

Obrátily jsme se a já trochu rozrušeně, ale s pocitem bezpečí, protože maminka mě stále pevně držela za ruku, učinila další krůčky směrem k zítřku.

Můj soukromý ráj

Hlasité prásknutí prudce přiražených síťových dveří našeho domku se mezi vrbami a splývavými liánami rozlehlo jako výstřel z pušky a přimělo mě zrychlit krok. Vracela jsem se právě ze školy. Kus cesty jsem šla s Evelyn Thibodeauovou a Yvette Livaudisovou, což byla jediná dvě děvčata z naší třídy, která byla ochotná se se mnou vůbec bavit. Většinu doby jsme drmolily jedna přes druhou. Vzrušení v nás kypělo jako mléko v hrnci na rozpálené plotně. Byl to náš poslední školní rok. Za rohem na nás číhala maturita se všemi sliby i hrůzami, které nás ovíjely jak přilnavé splývavé lišejníky.

Evelyn čekala svatba s Claudem Le Jeunem, který měl svou vlastní loď na lov krevet, a Yvette měla odjet do Shreveportu a žít s tetičkou a strýčkem na jejich třtinové plantáži. Rozumělo se samo sebou, že časem se stane ženou jejich předáka Philippa Jourdaina, se kterým si už rok dopisovala. Ve skutečnosti se spolu viděli jen dvakrát a on byl o celých patnáct let starší, ale Yvette to brala jako předem daný osud. Philippe byl Cajun a Yvette – jako ostatně většina z nás – by se za nikoho jiného ani neprovdala. Byli jsme potomci francouzských Arcadianů, kteří se kdysi přestěhovali do Louisiany, a svoje dědictví jsme pečlivě opatrovali.

Psal se rok devatenáct set čtyřicet čtyři. Ještě pořád zuřila druhá světová válka a mladí, pro manželství vhodní Cajunové představovali vzácnost, přestože většině farmářů a rybářů udělili na vojenské správě výjimku. Yvette s Evelyn se na mě vždycky zlobily, proč si víc nevšímám Nicolase Paxtona, který měl jednou zdědit otcův obchod se smíšeným zbožím. Nicolas měl nadváhu a ploché nohy, takže odvedení mu rozhodně nehrozilo.

„Odjakživa pro tebe měl slabost,“ tvrdila mi Yvette, „a kdyby ses mu jen trochu věnovala, stoprocentně by tě požádal o ruku. A rozhodně bys s ním nežila v chudobě, n’estce pas?“ dodala s významným zamrkáním.

„Když já nevím, co by se mi hnusilo víc,“ odpověděla jsem. „Jestli to, že ráno po probuzení uvidím vedle sebe Nicolase, nebo že budu muset celý den stát v obchodě a ptát se: Čím vám posloužím, monsieur? Co si přejete, madam?“

„No, ale zatím jsi odehnala každého slušnějšího nápadníka. Co chceš vlastně dělat po maturitě, Gabrielle? Plést s maminkou košíky ze štípaného rákosu a lýkové klobouky a nadosmrti prodávat turistům polévku gumbo?“ zeptala se Evelyn pohrdavě.

„Sama nevím, ale je to možné,“ poznamenala jsem s úsměvem, čímž jsem své dvě jediné přítelkyně rozzlobila ještě víc.

Byl nesmírně teplý jarní den. Nebe bylo téměř bez mráčků, barvou připomínalo vybledlou modrou košili. Šedé veverky s pružinami v zadních nožkách skákaly z větve na větev a během těch vzácných chvilek, kdy jsme všechny tři mlčely, bylo slyšet datla tlukoucího do dubů a pekanových ořešáků. Byl to příliš krásný den, než abych se zlobila kvůli pár slůvkům, která mi někdo řekl.

„Copak ty se nechceš vdát, mít děti a svůj vlastní domov?“ dorážela na mě Yvette, jako by je uráželo, že nejsem ani zasnoubená, ani nijak zadaná.

„Nejspíš nechci.“

„Nejspíš? Ty to ještě nevíš určitě?“ Rty se jí zkřivily ve výsměšném úšklebku. „Prý nejspíš! Pcha!“

„Asi ano, asi už to tak bude,“ připustila jsem opět svoji nerozhodnost.

Moje kamarádky, stejně jako všichni ostatní studenti, kteří mě znali, zastávaly názor, že jsem se narodila tak trochu vyšinutá, protože moje maminka je přírodní léčitelka. A pravda byla taková, že věci, které je rozčilovaly, mě nechávaly v absolutním klidu. Spolužáci se v jednom kuse nad něčím vztekali a nadávali kvůli tomu, co jim provedl některý kamarád, ale upřímně řečeno, já si většinou takových hloupostí ani nevšimla. Věděla jsem, že mám přezdívku La Fille au Natural – Přírodní holka, a že o mně koluje spousta za vlasy přitažených historek, jako že spím s aligátory, jezdím na krunýři dravé želvy, anebo že jsem v životě neměla štípanec od komára. Skutečně mě štípli jen výjimečně, ale to bylo díky domácímu repelentnímu přípravku, který uměla namíchat maminka, a ne zásluhou nějakého záhadného kouzla.

Jako malou holčičku se mě snažili chlapci vystrašit tím, že mi do lavice strčili hada. Ostatní děvčata by vřískala a vzala nohy na ramena, ovšem já jsem hada klidně vzala a odnesla ho z budovy na svobodu. Přitom se ho odmítali dotknout dokonce i učitelé.

Hadi byli většinou zvědaví a ohleduplní, i ti nejjedovatější se k člověku nechovali ošklivě, pokud je schválně nedráždil. Já osobně tohle považovala za nejjednodušší pravidlo na světě: „Žij a nech žít.“ Nesnažila jsem se Yvette vymlouvat manželství s mužem o tolik let starším. Pokud to tak sama chtěla, byla jsem ráda kvůli ní. Ale ani ona, ani Evelyn se mnou tak jednat neuměly. Protože jsem myslela jinak než ony a nedělala jsem to, co ode mne očekávaly, považovaly mě za pošetilou, tvrdohlavou nebo dokonce hloupou.

Když nepočítám, že Nicolas Paxton mě dvakrát pozval na fais dodo do městského tanečního sálu, nikdy jsem nedostala pozvání na oficiální večírek. I jiní chlapci mě žádali o schůzku, ale já pokaždé odmítla. Jejich společnost mě nebavila, ničím mě nezajímali. Podívala jsem se na ně, zaposlouchala se do jejich řečí, a naráz mi bylo jasné, že schůzka s nimi by mi nic nedala. Odmítala jsem je však velmi zdvořile. Pár jich bylo vytrvalých a dožadovalo se vysvětlení, proč o ně nestojím. Těm jsem odpověděla: „Myslím, že bych se nebavila. Děkuju za pozvání.“

Jenže ješitné chlapce to navztekalo a za chvíli o mně roztrušovali lživé pověsti, z nich nejhorší byly pomluvy, že se miluju se zvířaty v močálu a o muže prý nemám zájem. A nejednou se kvůli mně taťka porval v baru, když o mně někdo v tom smyslu utrousil narážku. Ve rvačkách většinou zvítězil, ale přesto se vracíval domů rozzuřený, běsnil v chalupě a řval na maminku, že mi cpe do hlavy „potřeštěný“ představy o lásce a romantickém dobrodružství.

„A ty,“ hulákal a zabodl mým směrem dlouhý ukazováček s nehtem černým od špíny, „místo toho věčnýho hraní si s ptákama a želvama, bys měla honem začít házet vočima i zadkem po ňákým zazobancovi! Taková pěkná tvářička a tělíčko, jakejma tě pánbůh požehnal, to už je chutný sousto sejra v pasti!“

Už při pouhé představě, že flirtuju s mužem a svádím ho, se mi zvedal žaludek. Proč mám někoho přesvědčovat, že mám zájem o věc, o kterou ve skutečnosti nestojím? Nebylo by to spravedlivé vůči němu a rozhodně ani vůči mně.

Navzdory tomu – i když jsem se svým dvěma přítelkyním, a dokonce ani mamince nesvěřila – jsem skutečně snívala o lásce a milostném vztahu, a pokud víra, že mezi mnou a vyvoleným mužem se přihodí cosi zázračného, byla „potřeštěná“, potom měl taťka pravdu. Nechtěla jsem, aby si lidé o mně mysleli, že jsem snob, ale budu-li muset tuhle cenu zaplatit za to, abych směla věřit, čemu věřím, pak ji zaplatím ráda.

V přírodě mi připadalo všechno dokonalé. Zvířata se spolu pářila a společně i vychovávala a chránila svoje potomstvo. Nechyběl tam jediný důležitý článek řetězu a já si pořád říkala, že takhle by to určitě mělo platit i ve světě lidí.

„Tohle já přece udělat nemůžu, taťko!“ zanaříkala jsem.

„Tohle já přece udělat nemůžu, taťko?“ opičil se posměšně. Alkohol mu rozvázal jazyk. Kdykoliv se vrátil z cajunských barů, což byly chatrče na břehu řeky, vyváděl a byl vzteklejší než ondatra v pasti. V životě jsem v podobném baru nebyla, ale věděla jsem, že se tam pěstuje veškerá neřest. Často jsem odtamtud slýchala hlasité africké a cajunské melodie, ale bylo mi jasné, že uvnitř nejde jenom o poslouchání hudby.

Když mě otec takhle urážel, pokaždé jsem se rozplakala, takže maminka se do něho pustila. Z pohledu jí čišela nenávist. Taťka vždycky roztáhl ruce nad hlavu, jako by se bál, že z těch sršících černých zřítelnic najednou vyšlehne blesk. Hlava mu okamžitě vychladla a utekl buď do ložnice v podkroví, nebo do své rybářské chajdy uprostřed močálů.

Za nic na světě jsem nemohla pochopit důvod, proč se vůbec maminka s taťkou brali a pořizovali si mě. Oba to byli krásní lidé. Taťka, obzvlášť umytý a nastrojený, byl ten nejpohlednější muž, jakého jsem kdy viděla. Po celý rok míval snědou pleť, protože byl ustavičně na slunci, a ta tmavá barva zdůrazňovala živě smaragdovou zeleň jeho očí. Pokud zrovna neplaval v pivu či whisky, držel se zpříma a pevně jako mladý doubek. Ramena měl tak silná, že by na nich unesl i dům. Kolovaly o něm historky, jak jednou sám zvedl za zadní nápravu automobil, aby ho vytáhl z příkopu.

Maminka nijak vysoká nebyla, zato z ní vyzařovala silná osobnost. Většinou nosívala vlasy vyčesané do uzlu, ale když si je občas rozpustila a nechala je splývat po ramenou, připomínala anděla. Vlasy měla žluté jako sláma a světlounkou pleť. Oči neměla nijak nezvykle velké, ale když je rozzlobeně upřela na otce, jako by se náhle rozšířily a ztemněly, připomínaly dvě výstražné lampy, které se pomalu přibližují. Když taťku vyslýchala, co zase provedl s penězi, nikdy se jí nedokázal podívat přímo do očí. Zvedl vždycky v sebeobraně ruku a žadonil: „Hele, nekoukej se na mě tak, Catherine!“ Člověku se až zdálo, jako by se ty oči propalovaly krunýřem jeho lží a rozdíraly mu srdce. Nakonec se pokaždé přiznal a sliboval, že se polepší. Pokaždé se nad ním slitovala a dovolila mu ulétnout na kouzelném koberci utkaném ze slibů lepší budoucnosti.

Čím jsem byla starší, tím si taťka s maminkou byli cizejší. Hádali se mnohem častěji a zarputileji, jejich vzájemné nepřátelství bylo zlé a zraňující. Bolelo mě, když jsem sledovala tu jejich oboustrannou zášť. Vzpomínala jsem si, že v dětství jsem je každý večer vídávala společně na verandě, tatínek držel maminku v náručí a ona broukala nějakou cajunskou melodii. A dobře jsem si pamatovala, jaký zbožňující pohled na něho tehdy upírala.

Tenkrát se náš svět zdál skrznaskrz dokonalý. Taťka vystavěl dům a slušně vydělával lovem krevet a občasným truhlařením. Lidé nám navíc nosili dárky za maminčino léčení či zaříkávání.

Věděla jsem, že otec věří, že díky maminčiným schopnostem mu bůh požehnal a že ho chrání. Jednou se mi svěřil s tím, že po svatbě se na něho začalo usmívat štěstí. Bohužel byl přesvědčený, že stejná duchovní ochrana ho doprovází i při hazardních hrách v putyce a tohle – aspoň podle maminky – předurčilo počátek jeho pádu.

Co mi ale nešlo do hlavy, byla skutečnost, jak se dva lidé, kteří se kdysi tak hluboce milovali, dokázali tak rychle znepřátelit? Nechtěla jsem se vyptávat maminky, protože jsem věděla, že bych ji tím rozesmutnila, ale přece jsem to v sobě nemohla dusit věčně! Po jednom nebývale ošklivém výstupu, když se taťka vrátil domů opilý tak strašně, že sletěl z verandy a rozbil si hlavu o kámen, jsem se posadila k pořád ještě rozzlobené mamince a zeptala se jí na to.

„Když máš moc vidět v temnotě budoucnost ostatních, proč jsi tam nezahlédla i vlastní, maminko?“

Dlouho si mě zamyšleně prohlížela, než jsem uslyšela odpověď.

„Vážně neznáš žádného mládence, na kterého ti stačí pohlédnout a všechno se v tobě rozezní?“

„Neznám, maminko,“ přiznala jsem se.

Opět dlouho tiše přemýšlela a nakonec pokývala hlavou. „Možná je to jedině dobře.“ Zhluboka si povzdechla a zadívala se do temných korun dubů a cypřišů na opačné straně cesty. „To, že jsem zdědila dar duchovní síly a stala se traiteur, ještě nemusí znamenat, že jsem ve všem neomylná,“ vysvětlovala mi. „Když jsem Jacka Landryho spatřila vůbec poprvé, měla jsem pocit, že z močálu právě vystoupil mladý bůh. Připadal mi jako tvor, při jehož zrození si na něm příroda dala záležet s nebývalou láskou. To nebylo žádné rozezpívání, co se ve mně odehrálo, to byla zuřivá smršť tak silné vášně, až jsem měla strach, že se mi srdce rozskočí. Vytušila jsem, že i jemu se pohled na mě zamlouvá, a to mě vzrušovalo ještě víc. Je to zvláštní věc, když ti všechny myšlenky zastíní tvé vlastní ženství, Gabrielle. Přestaneš uvažovat a všechna tvoje rozhodnutí závisí výhradně na citech.

Pamatuješ si, jak jsem ti vyprávěla o ševci, který tak pilně vyráběl boty pro každého, kdo přišel, až sám zůstal bos?“

„Samozřejmě, maminko, pamatuju.“

„No, tak to jsem já. Nedokázala jsem odhadnout, co se stane se mnou v příští hodině, natož za dalších deset let. Netoužila jsem po ničem než po Jackovi a on byl…“ S úsměvem se pohodlně opřela v houpacím křesle. „…svým prostým chováním nesmírně okouzlující. Uměl si vymýšlet báječné příběhy a slibovat. A v jednom kuse se přede mnou předváděl. Vzpomínám si na Daisynu šindelovou slavnost. Jakmile byla střecha hotová, začal večírek a zábavné hry. Tvůj tatínek zápasil se třemi muži najednou a všechny porazil, a to jenom proto, že jsem se dívala i já. A všichni to věděli. Tvrdili: ,Tys do toho chlapa vlila život, Catherine.‘ Potom to začal opakovat i on a já mu časem uvěřila.

Jsi už dost stará, abych ti mohla svěřit, že tvůj otec byl i báječný milenec. Prožili jsme spolu pár nádherných a nezapomenutelných let, než se to všechno zvrtlo.“ Znovu si nešťastně povzdechla. „Nikdy nevěř slibům, Gabrielle, ani těm, co dáváš sama sobě. Sliby jsou jako pavučiny, které tě polapí do tvých vlastních snů, ale většinou vyblednou, až člověku nakonec nezůstane nic než ta pavučina.“

Poslouchala jsem maminčino vyprávění, i když jsem všemu nerozuměla. V duchu jsem se však trápila, že když ani maminku její veškerá moudrost neuchránila před omyly v lásce, jakou naději mám asi já?

Jakmile jsem se rozloučila s Evelyn a Yvette, hluboce jsem se nad tím zamyslela. Jejich otázky probudily moje staré pochybnosti o sobě samé.

Hned nato jsem zaslechla prásknutí dveří a močálem se rozlehl maminčin hněvivý křik.

„Nevracej se domů, dokud nepřineseš ty peníze nazpátek, slyšel jsi, Jacku Landry? To bylo Gabriellino věno! Tos moc dobře věděl! Chci tu mít nazpátek každičký penny, rozuměl jsi, Jacku?“

Rozběhla jsem se a zahnula za roh domu právě včas, abych zahlédla taťku v lesklých rybářských holínkách dusat vysokou trávou. Vlasy měl rozježené a v běhu mával zběsile pažemi. Na verandě stála maminka, ruce založené na prsou, a nenávistně se za ním dívala. Nevšimla si mě, jenom se navztekaně obrátila na patě a rázně zašla do chalupy.

Taťka začal rázovat sem a tam před naším malým dokem a plival do vzduchu nadávky, hrozil pěstí a domáhal se soucitu neviditelných posluchačů. Trochu jsem váhala, nakonec jsem se rozhodla, že si promluvím nejdřív s ním. Když mě zahlédl, na chvíli s tím běsněním přestal.

„Poslala tě za mnou vona? Jo?“ obořil se na mě.

„Neposlala, tati. Právě jsem se vracela ze školy a uslyšela jsem ten křik. S maminkou jsem ještě vůbec nemluvila. Co se zase stalo?“

„Áááá!“ vyprskl, máchl po mně paží a odvrátil se. Chvíli zůstal stát s rukama v bok a zády ke mně. Ramena mu poklesla, jako by na nich vzpíral kmen cypřiše.

„Zaslechla jsem něco o penězích,“ naléhala jsem.

Prudce se otočil. Tvář měl brunátnou, ale koutky úst mu vzteky zbělely.

„Měl sem šanci vydělat nám hotovej balík!“ vysvětloval. „Taková šance, fakt! Vokázal se tu chlápek z města a prodával tu zázračnou vodičku, chápeš? Prej ji vyráběj až v New Yorku! V New Yorku!“ zdůraznil a zvedl paže nad hlavu.

„A k čemu je ta vodička dobrá, taťko?“

„Člověk po ní vomládne, přestanou ho trápit všechny bolesti a nemoce a zmizej mu šediny. Zvlášť ženský si můžou vodičkou namazat paže a vobličej a hnedka se jim ztratěj všechny vrásky. A pokaď se ti viklá zub, namažeš ho a zase pevně drží. Viděl sem to na tý ženský, co s nim vodičku prodávala. Tvrdila mi, že jí je hezky přes šedesát, ale nevypadala na víc než na pětadvacet. No, tak sem mazal zpátky do baráku a vyštrachal sem ty prašule, co tvoje máma přede mnou furt schovává. Stejně by mě zajímalo, nač by jí těch pár drobnejch bylo. No prostě, šel sem k tomu chlápkovi a skoupil sem všechnu tu zázračnou vodičku, co u sebe měl. No a pak sem šel za tvou mámou a povidám, že nemusí dělat nic jinýho než vykládat lidem, jaký divy ta vodička dokáže, a rozprodat ji za dvojnásobnou cenu. Jí přeci každej uvěří, no uznej sama! A nasekáme si dvojnásob prachů, a jak rychle!“

„Jak to dopadlo?“

„Áááá!“ Zahrozil pěstí na chalupu a skousl si dolní ret. „No, tvá máma to vochutnala a řekla, že to neni nic víc než zázvor, skořice a špetka soli. A prej to nemá cenu ani tý flašky, co to v ní je, a těžko prej může někomu vykládat, že to koupila schválně. Přísahám…“

„Tak proč jsi nedonesl domů nejdřív jen jednu láhev a neporadil se s maminkou, než jsi to skoupil všechno?“

Rozezleně si mě změřil.

„Ty seš navlas jako vona. Taky se mě na to ptala. A hned potom začala mlít pantem a vyvádět. Jasně, že sem hnedka běžel toho chlápka hledat, ale to už byl i s tou svou kámoškou dávno za horama. Ale já nám chtěl akorát nasekat prachy!“ kvílel.

„To já vím, tatínku. Přece bys naše peníze jenom tak nevyhodil.“

„Vidíš? Jak je možný, že ty tomu rozumíš a vona ne?“

„Možná proto, že jsi něco podobného provedl už mockrát předtím,“ řekla jsem klidně.

Povytáhl obočí.

„Dvě svatý najednou, pánbůh mě chraň. Chlap přeci nemůže žít se dvěma ženskejma, co ho chtěj uštěkat k smrti. Potřebuje volně dejchat, aby moh kapku přemejšlet a vykoumat pořádný plány.“ Bojácně se ohlédl po domku. „Máš u sebe ňáký prachy?“

„Dva dolary,“ přiznala jsem se.

„Tak mi je puč a já zkusím v bourre vyhrát dvojnásobek,“ poručil. Byla to karetní hra, něco jako kříženec mezi pokrem a bridžem. Maminka tvrdila, že ona nemá na hlavě tolik vlasů, kolikrát taťka naplnil bank, protože nic jiného než prohra ho nikdy nečekalo.

„Maminka nemá ráda, když hraješ s našimi penězi, taťko. Musíme platit účty, nakoupit bavlnu na tkaní a –“

„Hele, prostě to naval, jo?“

Otec odjakživa házel všechny problémy za hlavu, jako by mu nestály za povšimnutí.

Vyhrabala jsem z peněženky dva dolary a podala mu je.

Chňapl po nich, nacpal si je do kapsy a skočil do pirogy.

„Už mi zbývají jenom dva dny školy, tatínku,“ ozvala jsem se ještě. „A v neděli se rozdávají maturitní vysvědčení, tak nezapomeň!“

„Copa bych moh? Tvá máma vo tom mele, jak je den dlouhej.“ Opět se ohlédl směrem k chalupě. „Zaboha mi nejde do hlavy, proč tolik vyvádí kvůlivá těm prachům na věno. Dyť stejně eště nemáš ani nápadníka. Jen tu ženskou hodně poslouchej, Gabrielle, a skončíš jako stará panna, co se jen taktak uživí ňákým blbým tkaním! Posloucháš mě?“

S úsměvem jsem přikývla.

„Áááá!“ zavyl znovu a odrazil se od doku. „Copa tady má cenu něco vykládat? Dyť člověka stejně nikdo neposlouchá! Ta ženská!“ zahrozil znovu na chalupu. Sledovala jsem, jak bidlem pohání pirogu kalnými stíny. Než jsem se stačila otočit, sáhl do zadní kapsy a vylovil malou láhev whisky. Vypil ji jedním douškem a potom ji odhodil daleko do vody. Přistála s cáknutím na hladině a na zlomek vteřiny se zaleskla, než zmizela stejně jako taťka, který zabočil za hustou stěnu kvetoucího zimolezu.

Když jsem vstoupila do domku, maminka seděla za kuchyňským stolem s hlavou v dlaních. Honem jsem odložila učení a rozběhla se k ní.

„Všechno bude v pořádku, mami. Vždyť ty peníze zatím nepotřebuju!“

Vzhlédla a v obličeji měla tolik únavy, že se najednou zdála o mnoho let starší. Měla jsem dojem, jako bych náhle sama nakoukla do budoucnosti, ale nezamlouvala se mi. Jako by mi srdce sevřela ledová pěst.

„Jsou pryč!“ zasténala. „Pryč jako všechno, čeho se ten chlap jenom dotkne.“ Honem se usmála a odhrnula mi z čela pár uvolněných kadeří. „Chtěla jsem, aby ses ty měla líp,“ zašeptala.

„Ale mně nic nechybí. Opravdu.“

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„Skoro bych věřila, že jsi o tom přesvědčená,“ prohlásila a ztěžka si povzdechla. Zdálo se mi, jako by z největších hlubin své duše sbírala poslední zbytky sil. „Nu, pokud se do tebe zamiluje slušný člověk a bude tě chtít za manželku, nemělo by mu na věnu záležet. Myslím, že by měl vidět věno už v tobě samé, ve tvé dobrotě a kráse. Je to víc, než si kterýkoliv mužský na světě vůbec zaslouží.“

„Nejsem o nic hezčí než jiná děvčata, maminko.“

„Ale jsi, Gabrielle. Moc se divím, že ti to ušlo a že se nenaparuješ na každém kroku.“ Rozhlédla se kolem sebe s výrazem člověka, který na okamžik zabloudil, najednou neví, kde je a proč. „Dokonce jsem ještě ani nezačala chystat roux k dnešní večeři, jak mě ten chlap rozčílil.“

„Nic se neděje, maminko, přichystám to,“ nabídla jsem se.

Každá žena v zátoce měla při přípravě vývaru z ryby či drůbeže svůj vlastní recept. Maminčina specialita, kterou mě naučila, byla polévka s filé – práškem, který prý vyrábí indiánský kmen Choctawů z rozdrcených šafránových květů. Údajně slouží i jako lék při nachlazení.

„Běž si chvíli posedět ven na verandu. Jenom běž,“ naléhala jsem.

„Ten chlap,“ opakovala, „mě vzteky rozpálil do běla.“ Nakonec si přece jen dala říct a šla se uvelebit do svého houpacího křesla. Blížilo se léto, takže i v tomhle pozdním odpoledni stálo slunce hezky vysoko. Občas od zálivu ještě zafoukal chladnější vánek a veranda nabízela dost stínu, aby horko bylo ještě snesitelné. Sotva začal roux na kamnech tiše pobublávat, rozhodla jsem se, že si půjdu zaplavat.

„Hezky to voní,“ poznamenala maminka, když jsem vyšla na verandu. „Ten chlap si tak dobrou večeři dneska nezaslouží a nejspíš taky žádnou nedostane. Neříkal náhodou, kam jde?“ zeptala se a podezřívavě přimhouřila oči. Dělala si starosti kvůli tomu, co taťka vyvede příště. Nechtěla jsem jí říkat, že si ode mě vzal dva dolary a zamířil rovnou ke karetnímu stolu v některé putyce, kde se snadno může navíc zaplést do rvačky. Ale nechtěla jsem ani lhát, takže jsem prozradila jenom část pravdy.

„Odjel s pirogou dolů po proudu, maminko.“

„Hmm,“ zabručela a zhoupla se trochu víc. „A vrátí se domů ožralý jako skunk, nic jiného nedokáže. A nejspíš se tu svalí na podlahu a prochrápe na verandě celou noc. Však by to nebylo poprvé.“

„Nedělej si starosti, mami. My to nějak zvládneme,“ těšila jsem ji a stiskla jsem jí dlaň.

„Už jenom pár dní do maturity,“ usmála se. „No, jen si to představ. Pro změnu budeme mít co oslavovat,“ dodala. Předklonila se, políbila mě na tvář a opět se zhoupla dozadu. Teprve teď si všimla, že držím ručník.

„Kampak se chystáš, Gabrielle?“

„Zajdu se smočit do rybníka.“

„Buď opatrná, slyšíš?“

„Samozřejmě, maminko.“

Seběhla jsem po schodech a zamířila k doku, kde jsem měla uvázanou svoji pirogu. Otec mi ji postavil, když mi bylo teprve osm. Už v tom věku jsem byla skvělý plavec a za krátký čas jsem se s pirogou naučila v kanálech dokonale orientovat. Zpočátku to taťkovi připadalo dokonce zábavné a chlubíval se, že jeho devíti desetileté hádě dokáže najít cestu i v tom nejsložitějším bludišti močálů a v těch nejužších kanálech líp než většina dospělých rybářů.

Když jsem byla mladší, držela jsem se blíž domu, ale s přibývajícím věkem a silou jsem se odvažovala dál a dál do močálů, až jsem se v nich vyznala stejně dobře jako taťka, a objevila jsem dokonce i místa, která ještě neznal. Mezi má nejoblíbenější patřil rybníček asi půl kilometru východně od naší chalupy. Objevila jsem ho, když jsem se odvážila podplouvat oponu převislých větví cypřišů. Zčistajasna se vyloupl přede mnou, tichý, mírumilovný, uzavřený okolnímu světu, s velikým skaliskem uprostřed, na němž jsem se opalovala.

V tu denní dobu slunce proniklo i přes silné vrstvy mechu na větvích plných dubového a cypřišového listí a házelo závoj něžného svitu na vodu v barvě čaje, která byla pozoruhodně průzračná. Viděla jsem pod hladinou malá skaliska a rostliny, želvy a ryby. Jak se slunce zvolna sklánělo za vysoké stromy, žáby zesílily svůj zpěv a vítaly mě hlasitým kvákáním. Podél břehů rybníčku vybíhaly nutrie ze svých nor a na velké skále jako obvykle pochodoval čapí pár a nebál se, ani když jsem k němu přijela blíž.

Vládkyní jezírka byla tmavě modrá volavka, která si vybudovala hnízdo v pokrouceném dubu na severní straně. Obě jsme se dobře znaly, a dokonce přilétala na skalisko, když jsem se na něm opalovala. Zpočátku udržovala obezřetnou vzdálenost, pečlivě obcházela skálu po krajích a nespouštěla ze mě oči. Tiše jsem na ni mluvila, ale nehýbala jsem se, a za čas si troufala až tak blízko, že stačilo natáhnout ruku a mohla bych ji pohladit. To jsem však nikdy nezkoušela, protože jsem věděla, že bych volavku zaplašila. Byla to taková naše tichá úmluva. Volavka mi bude důvěřovat tak dlouho, dokud její důvěru nezradím. Stačilo mi, že si ji můžu takhle zblízka prohlížet a dívat se, jak vzlétá ze svého hnízda a ladně klouže nad jezírkem, které jsme měly společné.

Když jsem se toho odpoledne bidlem dostrkala až k jezírku, zahlédla jsem ji pohodlně usazenou v hnízdě. Mezi listy leknínu a puškvorce se pod hladinou krmila hejna rybek. Močálem vanul mírný, ale vytrvalý větřík a nadzvedal závoje lišejníků na odumřelých kmenech cypřišů. Slunce viselo přesně na tom místě, aby paprsky omývalo moji skálu. Tady mi ze srdce zmizely všechny moje starosti i trápení, moje obavy a ponuré myšlenky. Nikdo tu nekřičel, nikdo tu neplakal. Nezněly tu žádné hrozby ani nářky, pokud ovšem nepočítám stížnosti čápů, když se močáloví jestřábi nešetrně přiblížili k jejich hnízdu s vejci.

Přivázala jsem pirogu k větvi, jež trčela nad hladinou vedle skály, a shodila jsem šaty, rozepnula si podprsenku a svlékla si kalhotky. Nechala jsem oblečení v úhledné hraničce na dně pirogy a s ručníkem v ruce vylezla na skálu, kde jsem jej rozprostřela, a lehla si. V přírodě bylo všechno nahé, proto i mně to připadalo jako samozřejmost. Nahota mi propůjčovala pocit svobody a já zbožňovala doteky slunce na každičkém místě svého těla. Založila jsem si ruce za hlavu a usmívala se vstříc paprskům, které mě líbaly na tváře a laskaly mě na ňadrech. Když mi začalo být příliš horko, skočila jsem do jezírka a v kruzích jsem obeplouvala skálu. Potom jsem se mokrá, ale osvěžená a rozcvičená, opět vrátila na ručník, abych se ještě chvíli opalovala před návratem domů, kde se u večeře sejdeme jenom s maminkou. Ale prozatím jsem na to odmítala myslet.

Málem jsem usnula, když tu jsem z dálky zaslechla šplouchání a otevřela jsem oči. Nejdřív jsem nic neviděla, ale zčistajasna byl tady, shlížel na mě ze své pirogy a zeširoka se usmíval. Ihned jsem poznala, že to je monsieur Tate, majitel největší konzervárny ryb v Houmě. Blížila se mu třicítka, byl ženatý, ale prozatím bezdětný. Taťka pro něho příležitostně pracoval. Byl to pohledný muž, štíhlý, urostlý, s vlasy, jejichž barvu my Cajunové označujeme jako pískově hnědou. V životě jsem ho neviděla jinak než v saku a s kravatou.

Pan Tate teď ale rybařil a na sobě měl jenom tričko a krátké kalhoty.

Vyjekla jsem a honem jsem zpod sebe vyškubla ručník, abych se do něj zabalila. Srdce mi třikrát klopýtlo, jak jsem leknutím ztratila dech. Zmocnilo se mě téměř ochromující zděšení.

„Ještě nikdy jsem tady v močálu neviděl krásnější stvoření,“ poznamenal. Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev a rudne mi šíje. Schoulila jsem se do těsného klubíčka, ale on se klidně rozhlížel kolem. „Myslel jsem, že o tomhle jezírku neví živá duše. Chytil jsem tady ty největší sac-au-lait.“

„Já taky netušila, že o něm někdo ví,“ vydechla jsem skoro v slzách.

„To je v pořádku. Komupak by to vadilo? Koupání bez plavek přece není žádný zločin. Sám jsem to nezkoušel už hezky dlouho, ale vypadá to namouduši lákavě.“

Vyčkávala jsem. Počítala jsem s tím, že prostě otočí pirogu a odstrká se bidlem pryč, ale místo toho si mě s úsměvem nepřestával prohlížet.

„Oui, oui,“ řekl. „Vážně je to moc dobrý nápad.“ Přetáhl si tričko přes hlavu a začal si rozepínat kalhoty. Vytřeštila jsem nevěřícně oči. Za pár vteřin už byl zcela nahý a vůbec se nestyděl, že se mi ukazuje. Rozesmál se a skočil do jezírka.

„Nádhera!“ vykřikl. „Pojď taky!“

„Ne, pane. Musím se vrátit domů!“ bránila jsem se.

„Nesmysl. Jen pojď, já přece nekoušu.“

Moje modrá volavka, vyrušená přítomností monsieur Tatea, slétla k hladině, vzápětí se vznesla nad stromy a zmizela. Dala mi tím znamení, jemuž jsem měla věnovat víc pozornosti.

„To ne,“ opakovala jsem a začala jsem pomalu ustupovat k okraji skály, kde čekala má piroga. Všiml si, co dělám a co chci udělat, a doplaval k mé piroze dřív, než jsem k ní stačila doběhnout. Odvázal ji a začal ji strkat směrem k té své.

„Monsieur!“ vykřikla jsem. „Co to provádíte?“

Se smíchem svázal obě plavidla k sobě.

„A teď budeš muset plavat!“ smál se mi. „No tak! Hop do vody!“

Zavrtěla jsem hlavou. „Vraťte mi moji pirogu!“

Choval se, jako by vůbec nic neslyšel, plaval kolem lodí i kolem skály. Když se pak na ni vyhoupl, opět jsem začala couvat.

„To je příjemný pocit, když je člověk v přírodě, když se chová přirozeně. Není to tak, Gabrielle?“

„Prosím vás, monsieur,“ žadonila jsem.

„Nemusíš mít strach,“ konejšil mě a přisedl ke mně. Potom se položil na záda a založil si ruce za hlavu, jako jsem předtím měla já. Srdce mi bušilo jako zběsilé. Vždyť to byl ženatý muž, a rozvaloval se nahý vedle mě!

„Ách, to je příjemné,“ poznamenal. „Jak dlouho už sem jezdíš?“

Seděla jsem s koleny přitaženými k bradě, ručník pevně ovinutý kolem ramen. Copak vážně neviděl, v jakých trapných rozpacích tonu? Choval se, jako bychom se zdvořile bavili na nedělní školní slavnosti.

„Už dlouho,“ zašeptala jsem.

„Docela chápu proč. Našla sis vlastní kousek ráje. Je to nádherné místečko. Moc rád se tu schovávám před hlukem a shonem své továrny, utíkám sem, kde můžu být výhradně s vlastními myšlenkami a hovořit s přírodou. A totéž tu děláš ty, viď, Gabrielle? Všichni ti říkají La Fille au Naturel. Konečně chápu důvod,“ usmál se na mě. Pořád jsem se červenala. Honem jsem odvrátila zrak.

„Prosím vás, monsieur!“

„Copak to znamená? Tak krásné děvče jako ty přece už muselo mít muže, ne?“

„Ne, monsieur. Takhle ne.“

„Vážně?“ Obrátil se na bok a natáhl ruku, aby mě pohladil po stehně. Málem jsem z té skály spadla.

„Neboj se. Nemáš proč. Všechno je to přirozené jako… jako ti tvoji ptáci a ryby.“

„Ale vy jste přece ženatý, monsieur!“

„Ženatý,“ prohodil, jako by pohrdal už tím, že to slovo musí vzít do úst. „Oženil jsem se příliš rychle a ze zištných důvodů,“ zavrčel.

Udiveně jsem se po něm ohlédla. Copak vážně neexistuje šťastné manželství? Copak je každý podveden?

„Z jakých důvodů?“ zeptala jsem se. Znovu se mě dotkl, přejížděl mi ukazováčkem po stehně, jako by čáral v pobřežním písku.

„Peníze, moc. Gladysin otec vlastnil tu konzervárnu.“

„Copak vy jste do sebe nebyli zamilovaní?“

Rozesmál se a převalil se zpátky na záda.

„Láska,“ procedil s pevně sevřenými rty, jako by mu to slovo nechalo příšernou pachuť na jazyku. „Mluvil jsem o ní já a mluvila o ní i ona, ale nevěřil tomu ani jeden z nás. Polykali jsme své vzájemné lži zhnuseně jako motorový olej a před knězem jsme vyslovili vzájemné ano. Dokonce i on pochyboval, když nás prohlásil za muže a ženu. Vyčetl jsem mu to z očí. Mon Dieu! Láska! Copak něco takového vůbec existuje?“

„Existuje!“ prohlásila jsem pevně.

„Tvůj otec s matkou se upřímně milují, co?“ zaryl do mě se škádlivým pohledem.

„Milovali se,“ odpověděla jsem.

Chvíli si mě prohlížel a opět se usmál.

„Do dívky, jako jsi ty, bych se dokázal zamilovat na první pohled.“

„Monsieur Tate!“

„Tak starý snad nejsem!“ hájil se. „Yvette Livaudisová, tvoje spolužačka, si bude brát muže ještě staršího než já, je to tak?“ V zátoce všichni věděli o každém všechno. Vůbec mě proto nepřekvapilo, že ví o Yvette. „Neměla bys mě považovat za starce!“

„Starý nejste, monsieur,“ připustila jsem.

„Máš pravdu, nejsem.“ Ohlédl se po loďkách a znovu po mně.

„Doplavu tam a přitáhnu tvou pirogu zpátky,“ nabídl se.

„Děkuju, monsieur.“

„Za polibek,“ dodal s úsměvem.

„To ne, monsieur!“ bránila jsem se.

„Ale proč ne? Vždyť to nikomu neublíží. Jeden polibek a jsi zase volná.“ Posadil se a naklonil se ke mně. Odvrátila jsem se, ale ucítila jsem jeho rty na rameni a potom na šíji. Začala jsem ho odstrkovat, když tu mě uchopil za hlavu a začal si přitahovat moje ústa k svým. Políbil mě. Snažila jsem se odtáhnout, ale držel mě pevně. Cítila jsem jeho jazyk mezi zuby a potom mu dlaň vyjela vzhůru po mém boku, až se mi zarazila o ňadro. Honem jsem ucukla a on se rozesmál.

„Uznej, nebylo to hezké?“

Zavrtěla jsem hlavou a tiskla si ručník na prsa.

„Hurá k lodi!“ vykřikl a skočil ze skály. Rychle doplaval k mé piroze a vlezl do ní. „Nic se neboj, děvo v nesnázích, už tě jedu zachránit!“

Začal se bidlem odstrkovat směrem ke skále a choval se, jako bychom hráli dětskou hru. Vytáhl pirogu na skalisko, postavil se v ní a vztáhl ke mně ruku.

„Tak pojď. Pomůžu ti nasednout.“

„Dokážu nasednout sama. Dělala jsem to už tisíckrát.“ Při odpovědi jsem se snažila vyhýbat pohledu na jeho nahotu.

„O tom sice nepochybuju, mademoiselle, ale jsme obklíčeni aligátory.“

„Nejsme,“ namítla jsem.

„Nevidíš je tak dobře jako já. Pojď,“ lákal mě. Usoudila jsem, že neexistuje jiný způsob, jak se ho zbavit, takže jsem mu se sklopenýma očima podala ruku. Sotva jsem však vstoupila do pirogy, objal mě a přitiskl si moje tělo ke svému. Loďka se zakymácela, jak jsem se zoufale snažila vyprostit.

„Pozor!“ zvolal. „Nebo se překotíme!“

„Pusťte mě, prosím vás,“ žadonila jsem. A potom jsme skutečně přepadli přes okraj do vody. Než jsme se potopili, zaslechla jsem jeho výkřik. Vynořila jsem se už bez ručníku, zatímco on mezitím vylézal zpátky do mé pirogy.

„Jsi v pořádku?“

„Jsem,“ odsekla jsem. „Vypadněte z mé loďky!“

„Nejdřív se musím zachovat jako džentlmen a pomoct ti do bezpečí!“ nedal se zahnat. „Poplav sem.“ Natáhl se a uchopil mě za zápěstí. Vyšplhala jsem přes bočnici pirogy a tentokrát si mě položil na sebe a pažemi mě objal kolem pasu. Opět mě políbil na rty a potom mi chvatně přejížděl ústy po šíji až k ňadrům a mezi polibky se hlasitě smál. Snažila jsem se mu vyrvat z objetí, ale byl příliš silný. Obrátil mě, takže jsem se ocitla pod ním. Na okamžik se odtáhl a usmál se.

„To bylo vskutku pokušení, když jsi tu tak ležela a čekala na muže, jako jsem já.“

„Prosím vás, monsieur, já na nikoho nečekala!“

„Neměl za tebou přijet žádný ctitel?“ vyptával se s nedůvěřivým pohledem.

„Ne, prosím.“

„Ale no tak, přece nechceš, abych věřil, že dcera člověka, jako je Jack Landry, tu nečekala na nějaké to dovádění! Ale proč by ses zdržovala s chlapci, když máš po ruce muže?“ dorážel.

Než jsem stačila vykřiknout další námitky, položil se na mě a vtiskl se mi pevně mezi nohy. Cítila jsem, jak mě bodá svým mužstvím, které na něm narůstalo, jak se tlačí dopředu, jak mi hrudí naléhá na paže, jak se posunuje dál a dál, až…

Šok mě nejprve ochromil, ale čím víc jsem se zmítala, tím větší potěšení ze svého konání měl a tím pevněji mě svíral. Byla jsem uvězněná pod jeho tělem, jeho horký dech mi ovíval tvář. Něco mumlal, prosil, vnikal do mě hlouběji a hlouběji, pohyboval se stále rychleji a tvrději, až jsem nakonec ucítila, jak se svíjí v křeči. Když mě naplnil svým žhavým chtíčem a vášní, tiše jsem vykřikla a přestala se bránit. Nezmohla jsem se na nic jiného než zavřít oči a čekat, kdy to skončí.

Potom jsme oba mlčeli. Nepohnula jsem se, ale cítila jsem, jak se zvedá z mého těla. Nechávala jsem víčka křečovitě semknutá v naději, že všechno, co se stalo, si z těla i mysli smažu tím, že se nepodívám.

„Promiň,“ zašeptal. „Já prostě… nemohl jsem si pomoct. Jsi tak krásná a moje žena a já jsme… my… Už je to dlouho. Nezlob se. Nic to není. Vážně. Nic se ti nestalo.“

Čekala jsem. Zaslechla jsem, jak skočil do vody a plaval ke své piroze. Otevřela jsem oči, až když do ní vylézal. Posadila jsem se a zhluboka se nadechla. Z obličeje mi vyprchala všechna krev. Oblékal se, co mohl nejrychleji, a chvílemi se po mně ohlížel. Konečně uchopil do dlaní své bidlo.

„Je to v pořádku. Nic se nestalo,“ ujišťoval mě a začal se odstrkovat. „Už se tu nikdy neobjevím. Máš můj slib. Tohle místo bude zase patřit jenom tobě. Bonjour,“ dodal, jako bychom se právě rozloučili po odpolední svačině. Za pár minut byl pryč.

Piroga se kolébala na vlnách. Ani jsem se nepohnula. Kolem vládlo mrtvé ticho. Dokonce i žáby přestaly kvákat. Jenom hmyz kroužil dál zběsile nad vodou, hejna rybek, splašená ruchem na hladině, se ponořila blíž ke dnu a vyčkávala v chladných stínech, až bude zase bezpečno.

Začala jsem plakat, ale hned jsem se zarazila. Ničemu tím nepomůžu a vypadala bych pak o to hůř, až se ukážu před maminkou. A z jejího pohledu jsem měla hrůzu. S pocitem pošpinění a zneuctění jsem se přehoupla do vody a zuřivě jsem si omývala tělo. Potom jsem nasedla zpět do pirogy, chvatně jsem se oblékla a přitom polykala vzlyky a dusila se slzami.

Děsilo mě pomyšlení, že by se někdo mohl dozvědět, co mi pan Tate udělal. Ten skandál by byl horší než hurikán. Nenávistné pomluvy by určitě ze všeho vinily jenom mě. O tom jsem vůbec nepochybovala. Co jsem dělala nahá v močále? Lidé, kteří si vymýšleli ty nechutné příběhy o mém dovádění se zvířaty v zátoce, by v tom viděli pouze potvrzení svých příšerných blábolů.

A chudák maminka, ta by to všechno odnesla nejhůř. Taťka by se totiž zpíjel ještě víc a jejich hádky by nebraly konce.

Ne, rozhodla jsem se. Nezbývá mi nic jiného než se snažit zapomenout, i když v dané chvíli jsem vůbec nechápala, jak to dokážu. Už nikdy se nebudu moct vrátit ke svému nádhernému jezírku, aby mě u něho nepronásledovaly noční můry. Jeho okolí pro mě ztratilo svou neposkvrněnou krásu. Budu se bát návratu. Co kdyby se tu zase objevil a opět mě přistihl o samotě?

Cítila jsem se hrozně a navíc provinile. Třeba to všechno vážně byla moje chyba. Možná je špatné, když se člověk koupe nahý. Měla jsem tělo vyzrálé ženy a lhala bych, kdybych tvrdila, že jsem nikdy nezatoužila po laskání, po slastném naplnění své naivní touhy po lásce. Ovšem já doufala, že svou touhu uspokojím s člověkem, který mě bude upřímně milovat a hýčkat.

Zoufale jsem prahla po tom, abych si o svém zážitku mohla promluvit s maminkou, zeptat se jí na radu, ale neměla jsem ani zdání, jak to udělat a všechno přitom neprozradit. Mamince by stačil jediný pohled do mých očí a naráz by poznala pravdu. Budu muset být silná a dnes večer před jejím pohledem neuhýbat příliš nápadně, říkala jsem si. Seděla jsem s očima zavřenýma a zadržovala dech. Po chvíli jsem se uvolnila a dlouze, zhluboka se nadechovala, silou vůle jsem přinutila své srdce, aby přestalo dunět jako buben. Musím být klidná. Zaženu tuhle vzpomínku do nejzazšího kouta své mysli a schovám ji pod jinými vzpomínkami.

Když jsem si stoupla, abych se začala odstrkovat bidlem, nohy se mi pořád ještě třásly. Přesto jsem postupně chytila rytmus a po chvíli jsem stála už pevněji. Vzdalovala jsem se od jezírka, listí přerostlých cypřišů se za mnou zavíralo jako dveře. Neohlédla jsem se. Chvíli jsem se vystrašeně rozhlížela kolem sebe ze strachu, že monsieur Tate by mohl číhat někde poblíž, třeba aby se omluvil nebo mě poprosil, ať nic neprozrazuju. Při představě dalšího setkání s ním se mi opět rozbušilo srdce. Co bych udělala? Co by udělal on?

Když jsem dorazila k našemu doku a přivázala pirogu, zkontrolovala jsem, jak jsem upravená, a snažila se zahlédnout svůj odraz ve vodě. Maminka bude můj pocuchaný vzhled přičítat plavání, říkala jsem si. Vzhlédla jsem k chalupě, kde – jak jsem věděla – na mě čeká, prostírá stůl, zapaluje petrolejku, pokládá desku na můj gramofon na kliku, a snaží se pustit z hlavy svoje vlastní trápení. Udělám všechno, co bude v mých silách, abych před ní dnešní událost zatajila.

Odhodlaně jsem se nadechla a pustila se cestičkou k domku.

Jakmile maminka zaslechla mé kroky na verandě, křikla: „To jsi ty, Gabrielle?“

„Ano, maminko. Jen zaběhnu nahoru a převléknu se do něčeho jiného!“ vyhrkla jsem. „Mám zmazané a promočené šaty,“ dodala jsem dřív, než se stačila zeptat na důvod. Blýskla jsem po ní úsměvem a utíkala po schodech do své ložnice.

„Jaké bylo plavání?“ volala za mnou.

„Osvěžující. Měla bys jít někdy se mnou.“

Zaslechla jsem její smích.

„Už si ani nevzpomínám, kdy jsem plavala naposled. Nejspíš tenkrát, když nás tvůj otec vzal na výlet k jezeru Pontchartrain, tenkrát před válkou. Pamatuješ si na to?“

„Pamatuju, maminko.“

Zadívala jsem se na sebe v dlouhém zrcadle nad dubovým prádelníkem v maminčině pokoji. Ramena jsem měla červená a narudlá podrážděná místa se mi objevila i na šíji. Co si mám počít? Oblékla jsem si žlutobílé šaty, které měly zapínání až ke krku, a zuřivě jsem si vydrbala vlasy, rozčesala si je a zabalila jsem si hlavu do ručníku jako do šátku. Překřížila jsem si dva prsty pro štěstí a sešla dolů do kuchyně. Maminka vzhlédla od sporáku.

„Ta tvoje roux je vynikající, holčičko. Uvařila jsem i pár krabů.“

„Padám hlady!“ prohlásila jsem. Přinesla jsem pár ubrousků a nalila maminčinu limonádu. Odnesla hrnec ke stolu a naložila nám na talíře vrchovatě roux a kraby. Nahoru položila pár kousků zeleniny a přisypala rýži. Báječně to vonělo.

„Co děláš s tím ručníkem?“ zeptala se s úsměvem, než jsem se posadila.

„Mám ještě hodně mokré vlasy, maminko, a mám moc velký hlad, než abych čekala.“

Rozesmála se a pustila se do jídla.

„Tak vidíš, neříkala jsem ti to? Tvůj otec se k večeři ani neukázal. Zamknu na noc dům, aby nemohl domů!“ prohlásila rázně. „Není nic jiného než sprostý zloděj, když dokázal ukrást tvoje peníze na věno, jenom aby naletěl tomu zlosynovi. Kdyby polovinu času a peněz, které vyplýtvá na ty nesmysly, věnoval radši pořádné práci, byli bychom už milionáři, bohatí přinejmenším jako Tateovi,“ prohodila a já málem upustila lžíci.

„Copak se stalo, Gabrielle?“ zeptala se honem.

„Polkla jsem moc rychle, maminko.“

„No, jenom si dej načas, miláčku. Máš před sebou celý život. Nespěchej do života jako kdysi já. Dvakrát si rozmysli a potom si ještě dvakrát rozmysli, než na něco kývneš, i kdyby se ti to zdálo sebejednodušší a sebemenší.“

„Ano, maminko.“ Hudba zmlkla.

„Půjdu to pustit znovu,“ nabídla se maminka. „Dneska mám náladu na hudbu. O ticho nestojím.“

Sledovala jsem ji, jak se zvedá a míří ke gramofonu. Strašně nerada jsem ji takhle obelhávala, ale byla tak zničená, tak utrápená a osamělá, že jsem neměla sílu přidat třeba jen špetku dalšího smutku k jejímu zoufalství. Sklopila jsem oči k jídlu. Když jsem dojedla, pomohla jsem sklidit nádobí a zamířila jsem do podkroví, abych si došila šaty na maturitní slavnost. Nastřihla mi na ně maminka. Ta se posadila na verandu a pletla košíky ze štípaného rákosu. Bohužel netrvalo dlouho a přijel si pro ni v dodávce soused pan La Fourche. Jeho ženu sužovaly příšerné žaludeční křeče.

„Musím odjet na návštěvu!“ křikla na mě. „Nepotřebuješ něco?“

„Ne, maminko, všechno je v pořádku.“

„Kdyby se ten tvůj ničemný otec přece jen ukázal, nedávej mu nic k jídlu, slyšíš?“ nařizovala.

„Ano,“ přisvědčila jsem, ale ona dobře věděla, že bych mu najíst dala. Jakmile jsem uslyšela dodávku odjíždět, vyšla jsem z tkalcovské místnosti, abych si vyzkoušela šaty. Opět jsem přistoupila k maminčinu zrcadlu a zadívala se na sebe v záři petrolejové lampy. Šaty mi padly jako ulité. Napadlo mě však, že v nich vypadám dospěleji.

Na svůj odraz jsem se ale neusmála.

A neměla jsem ani dojem, že by mi srdce skákalo radostí a vzrušením.

Rozplakala jsem se. Vzlykala jsem tak křečovitě, až mě rozbolelo břicho. Nakonec mi došly slzy a já jen tiše seděla na posteli a zírala oknem na srpek měsíce zavěšený nad korunami vrb. Zhluboka jsem si povzdechla, svlékla si maturitní šaty, vklouzla do noční košile a vplížila se pod přikrývku.

Když jsem zavřela oči, vybavil se mi obličej pana Tatea s tím nechutně smyslným úsměvem. Zasténala jsem a s bušícím srdcem se rychle posadila. Jak jenom dnes dokážu usnout? A je pro pana Tatea snazší zahnat ten hříšný čin ze své mysli než pro mě, nebo ho svědomí pronásleduje a hřímá, aby padl na kolena a prosil boha za odpuštění?

Byla jsem příšerně rozzlobená. Nejradši bych poprosila Všemohoucího, aby ho zavrhl, přála jsem mu staletí v pekle bolestí a utrpení. Doufala jsem, že po odjezdu z mého jezírka vypadl z pirogy a v močále ho sežrali hadi a aligátoři. Jeho výkřiky by mým uším zněly jako rajská hudba. Ještě chvíli jsem takhle běsnila a potom jsem se kvůli tomu začala cítit provinile a honem jsem svoje pomstychtivé myšlenky zaplašila.

Ale pan Tate mi svým činem ukradl víc než jenom mládí a nevinnost, protože napadl a pošpinil můj soukromý svět. O to hlubší smutek jsem prožívala. Měla jsem strach, co to asi znamená, protože ještě nikdy předtím jsem si nepřipadala tak sama. Bez ohledu na to, že jsem neměla skutečné kamarádky, že mě nikdo nezval na večírky, že jsem nechodila na tancovačky a do divadla.

Jenže pokud ztratím svůj svět, říkala jsem si, pokud ztratím močál a zvířata, ryby a ptáky, květiny a stromy, pokud se začnu bát soumraku a budu se polekaně choulit, jakmile na mě padne stín, kam se poděju? Co se ze mě stane?

Vrátí se krásná modrá volavka nazpátek k hnízdu nad jezírkem?

Bála jsem se rána, bála jsem se odpovědí, které mi může přinést slunce.

Ztracený ráj

Byla jsem skálopevně přesvědčená, že otec se tu noc domů vůbec nevrátí, takže zbývala jenom maminka, která si nesměla ráno všimnout, že mě něco trápí. Maminka se od nemocné paní La Fourcheové vrátila pozdě – podle ní za potíže mohlo jídlo ze zkažených krevet – takže byla unavená a podrážděná i bez dalších starostí.

Vstávala jsem s jistotou, že najdeme taťku rozvaleného buď na verandě, nebo na podlaze obývacího pokoje, ale nebylo po něm nikde ani památky.

Mamince ušlo, že jsem skoro nesnídala a že jsem zamlklá a unavená stejně jako ona. Skoro celou noc jsem se převalovala a zmítala v zajetí hrůzných snů. Pořád si pro sebe nazlobeně huhlala, zuřila, vytahovala na světlo všechny taťkovy pradávné přečiny a kritizovala nejen jeho opilství a sklony k hazardu, ale především jeho lenost.

„Všichni Landryovi jsou lenoši!“ kázala mi starou známou písničku. „Mají to v krvi. Mělo mi být hned od začátku jasné, co je tvůj otec zač. No ano, zpočátku si mě získal tím, že postavil tenhle dům a nějakou dobu se v práci skutečně snažil, ale to mě jenom vlákal do pasti, jako to Landryovi provedli všem svým ženským, aby mi pak mohl pořád předhazovat, kolik že toho už pro rodinu udělal. Role otce a manžela je práce od devíti do pěti,“ stěžovala si. „Ale role matky a manželky, ta je na čtyřiadvacet hodin denně, sedmkrát do týdne. Aspoň tak to vidí Landryovi – mužští.

Než se za někoho vdáš, Gabrielle, promluv si s jeho otcem, pokud bude mít naživu i babičku, tak i s ní, a hned budeš mít jasno, rozumíš?“ poučovala mě.

„Ano, maminko.“

Konečně si všimla, jak jsem zničená, ale připisovala tomu jiné důvody.

„Jen se na sebe podívej,“ poznamenala, „vždyť ty jsi den před maturitní slavností hotový uzlíček nervů!“

„Cítím se dobře, maminko.“

„Už se nemůžu ani dočkat, až ti budou předávat maturitní vysvědčení.“

Rozzářila se a úsměv jí zaplavil tvář znachovělou hněvem. „Budeš vůbec první Landryová s maturitou, víš to?“ zeptala se. Taťka sám mi to neřekl, ale ona mu to přede mnou kolikrát vyčetla, když všechno jeho vyvádění sváděla na špatnou rodovou krev.

„Vím, maminko.“

„To jsem ráda. Takže buď hrdá! A ne vystrašená. A teď bychom měly naplánovat malou pomaturitní oslavu, co říkáš?“

„Ale ne, maminko, já žádnou oslavu nechci.“

„Ale to víš, že chceš. To se rozumí,“ prohlásila, souhlasně přikývla a pustila se do výčtu: „Upekla bych dva krocany a myslím, že by neuškodilo upéct louisianský moučník plněný jablky. Mně nemusíš vykládat, jak ho máš ráda. A k tomu pochopitelně kraby s nádivkou a krevetky s červenou a zelenou rýží. A taky bych napekla nějaké česnekové preclíky, pár sušenek, a abych nezapomněla, zázvorový chleba, koláč ke kávě a možná i karamelové kostky.“

„Maminko, ale to by ses dřela celý den a noc až do maturity.“

„No a? Kolikrát v životě budu ještě pořádat maturitní oslavu pro svou dceru?“ zeptala se.

„Ale vždyť přece nemáme peníze!“

„Mám pár drobných, ke kterým se tvůj otec nedostal!“ zamrkala na mě.

„Měla bys je schovat na něco důležitého, maminko.“

„Tohle je důležité!“ nedala se zviklat. „A už neodmlouvej a syp do školy. No tak,“ pobízela a postrkovala mě ke dveřím. „A hlavně si nedělej žádné starosti kvůli tomu, jak hodně budu pracovat nebo kolik utratím. Však nebudu dělat nic, co by mě netěšilo, protože jsem šťastná a pyšná. Obzvlášť teď to moc potřebuju,“ dodala podmračeně s narážkou na taťku.

Potřásla jsem hlavou. Neexistovalo nic, co by mamku, jakmile si jednou něco umanula, donutilo změnit rozhodnutí. Taťka jí říkal cajunská tvrdohlávka a prohlašoval, že by pouhým pohledem postavila do latě i hurikán, pokud by se k tomu jednou rozhodla.

„Vrátím se domů co nejrychleji, abych ti aspoň pomohla,“ slíbila jsem.

„Jenom si nedělej starosti. Dělej jen to, co ostatní děvčata, a trap se kvůli maturitní slavnosti, ne kvůli mně,“ radila mi.

Vyšla jsem z domu, ale stále jsem měla hlavu zahalenou v pochmurném oblaku myšlenek o včerejší události, ovšem k nim se pomalu přidávalo vzrušení nad koncem školního roku. Ve škole nikdo o ničem jiném nemluvil. Hovor ve třídě byl tak hlasitý a vášnivý, až jsme připomínali hejno kdákající drůbeže. Naši učitelé se vzdali všech pokusů přinutit nás k aktivitám, které by třeba jenom vzdáleně připomínaly výuku.

Odpoledne nás odvedli na dvůr u školní budovy, kde bylo vybudováno provizorní pódium, abychom si mohli nacvičit průběh předávání maturitních vysvědčení. Pro paní Parlangovou dokonce vyvezli ven i piano, aby průběh slavnosti doprovázela. Náš ředitel, pan Pitot, ji měl doplňovat na akordeon. Společně s panem Ternantem, který vyučoval zpěv, tělocvik a matematiku, ale také uměl hrát na housle, nacvičil pan Pitot několik cajunských melodií, kterými se chystali potěšit obecenstvo, to znamená prarodiče, rodiče, sourozence, strýce a tetičky a známé, než vypuknou slavnostní projevy a předávání vysvědčení. Pan Ternant dostal celý průběh slavnosti na starost. Nejdřív nás seřadil podle velikosti. Učil nás chodit v řadě, držet hlavu hezky zpříma a sedět slušně na pódiu.

„Nechci vidět, jak si někdo přehazuje nohu přes nohu! A žádné žvýkačky, slyšíte? Všichni budete sedět tiše, dívat se dopředu a tvářit se vážně. Každý z vás je reprezentantem téhle školy!“ kázal nám.

Bobby Slater předvedl ústy zvuk vytahované zátky. Spousta z nás se usmála, ale rozesmát se neodvážil nikdo. Pan Ternant si Bobbyho chvíli rozzlobeně měřil a potom začal vysvětlovat, co uděláme, až zaslechneme své jméno.

„Vezmete vysvědčení do téhle ruky,“ zvedl do výšky levici, „a přejdete sem, kde vám potřeseme pravou rukou.“

Přál si, abychom se poté otočili k obecenstvu a než se zase vrátíme na svoje místo, mírně se uklonili.

Snažila jsem se na všechno soustředit a pozorně jsem naslouchala všem učitelovým instrukcím, ale v myšlenkách jsem pořád bloudila zpátky k příhodě u jezera. Yvette a Evelyn se bavily mezi sebou a s dalšími kamarádkami, takže si mé roztržitosti nevšímaly. Bylo mi jasné, že i kdyby moje zadumanost jiným neušla, budou ji považovat za můj obvyklý nezájem o záležitosti, které všechny ostatní zajímají. Jenže tomu bylo zcela jinak. Toužila jsem být stejně tak vzrušená, stejně tak mladičká a pošetilá a šťastná jako spolužáci. Bohužel, co chvíli se mi těsně před očima mihla tvář pana Tatea a já jenom křečovitě polkla a v duchu zasténala.

Byla jsem zamlklá i cestou domů. Yvette a Evelyn byly naopak povídavější než obvykle. Celou mou bytostí jako by pronikal podvečerní soumrak, ale i kdybych se pokusila něco říct, stejně by mě děvčata nepustila ke slovu. Teprve když jsme se loučily, přišlo jim moje chování divné.

„Co je to dneska s tebou?“ udeřila na mě Yvette. „Předmaturitní tréma?“

„Trošku,“ přisvědčila jsem. Nedokázala bych se jim svěřit ani se stínkem pravého důvodu mé zasmušilosti.

„Víš, kdybys měla jasné plány do budoucna, nemusela bys být nervózní,“ poučovala mě Evelyn kazatelsky. „No pověz, co vlastně chceš od pozítřka dělat. Snad sedět ve vašem stánku u silnice a čekat, až kolem pojede v autě pohádkový princ?“

Yvette se rozesmála.

„Ano,“ přisvědčila jsem s úsměvem. „Přesně to hodlám dělat.“

„No, tak to nejdřív zestárneš, než se v tomhle kraji potkáš s princem,“ prorokovala Yvette.

Obě se na sebe podívaly způsobem, který mi prozradil, jak o mně asi mluví v mé nepřítomnosti.

„Copak ty nikdy netoužíš jít na schůzku s mužem?“ zeptala se Evelyn a lišácky se podívala na Yvette.

„Ale ano,“ přikývla jsem, avšak bez toho nadšení, co by prožívaly ony.

„Ale když si o tom povídáme, vždycky jenom mlčíš!“ zavyčítala Yvette. „Však my víme, že jsi ještě nepolíbená,“ dodala a mrkla po Evelyn, která se ušklíbla. „Dokonce i… nepohlazená.“

Obě se zahihňaly.

„Nemusíte vědět všechno,“ odsekla jsem, ale posmutnělým a nešťastným tónem. Na okamžik jim to zahnalo úsměvy z tváří. Yvette přimhouřila oči, které se jí nedůvěřivě zaleskly.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Matné zlato.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.