∕ Tři

Redaktor při pohledu na osobu před sebou vytřeštil oči. „Další!“ zavolal a do jeho kanceláře napochodovala nevšední podívaná: žena s rezavými vlasy oblečená v kůži, jako by se chystala na závod do vrchu v La Turbie. Na zaprášené tváři – velmi krásné, ale zdálo se mu, že ztrhané únavou – se rýsoval obrys ochranných brýlí. Do kanceláře Motor Cycle Gazette očividně přijela na motorce.

Sundala si rukavice a podala mu ruku. „Paní Georgina Gregsonová.“

Potřásli si rukama. „Daniel Samson.“

„Vážně?“ Redaktorovi bylo přes čtyřicet, rychle plešatěl, měl uslzené oči a vytrčené zuby. Vůbec nevypadal jako motocyklisté s dlouhou čelistí, které v časopise tak rád popisuje. Což bylo sotva překvapením, protože sám ve skutečnosti nejezdil.

„Ano. Vážně. Co pro vás mohu udělat, paní Gregsonová?“

Rozepnula si kabát, posadila se a z vnitřní kapsy vytáhla výstřižek z Motor Cycle Gazette. „Přišla jsem kvůli tomuhle inzerátu.“ Položila útržek na piják před ním.

Chvíli se na něj díval a potom vybuchl smíchy.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptala se.

„Strávila jste nějakou dobu venku na chodbě?“

„Ano.“

„Takže jste viděla ostatní uchazeče?“

Ohlédla se přes rameno, jako by dveře byly průhledné. Opravdu tam čekalo pár dalších, kteří odpověděli na stejný inzerát, ale tušila, že jen málo z nich má její schopnosti. „Jistě.“

„A nevšimla jste si na nich něčeho, paní Gregsonová?“

„No, hlavně toho, že mají moc čisté ruce.“

Tuhle odpověď nečekal. „Prosím?“

„Někteří mají moc čisté nehty, na motor v životě ani nesáhli. Jsou prostě moc jemné. Myslím tím dlaně a prsty. Ani jeden mozol. Žádná manuální práce, obávám se. Mluvila jsem na chodbě s chlapíkem jménem Collins. Ten vypadá dobře. Podívejte se na jeho klouby. Ten už pracoval s klíčem.“

„Ano, o tom přesně mluvím. Je to chlap. A vy ne.“

„Vynikající postřeh, pane Samsone,“ odpověděla paní Gregsonová chladně.

„Ta pozice je otevřená pouze pro muže.“

Ukázala na inzerát. „To se tam ale nepíše.“

„Ano, píše.“

„Ne, nepíše, pane Samsone,“ téměř zavrčela.

Popadl inzerát a přečetl ho. „Píše se tu: ,V rámci důležitého válečného úsilí hledáme osoby s mechanickými a technickými schopnostmi, přednostně se znalostí benzinového motoru a motocyklů.‘ Vidíte?“

Paní Gregsonová se naklonila. „Ne, nevidím. Kde se tam píše ‚Pouze muže‘?“

Samson teatrálně vzdychl. „Píše se tam ‚Osoby‘.“

„Já jsem osoba,“ odpověděla. „Zeptejte se, koho chcete.“

Usadil se zpátky na židli. Chtěl, aby ta otravná ženská odešla. Takové jako ona zná. V časopise jim jednu stránku píše „Motorcyclatrix“, ve skutečnosti lady Rose Penneyová, ale to podstupovali jen coby nutnou oběť ženám, které psaly stížnosti, že jejich pohlaví není v časopise dostatečně zastoupeno. Paní Gregsonová bez pochyby patří k těm, které do této aktivity chtějí zapojit ženy. Kdyby bylo po jejich, tenhle sport by se stal motorizovanou větví Dámy.

„No, je zjevné, že nemluvíme o ženách. Znalost benzinového motoru –“

„Na frontě jsem rok řídila sanitky, pane Samsone. Dokážu rozmontovat Daimler stejně rychle jako kdokoliv z mužů. Svou Rudge jsem přestavěla dvakrát. Chcete se mi podívat na nehty?“ Natáhla ruku.

„To nebude nutné, paní Gregsonová. Podívejte, obdivuji, že se chcete podílet na válečném úsilí. Ale můžete přispět v tolika jiných oblastech. Říkáte, že jste řídila sanitky? Co takhle stát se sestrou? Krásná žena jako vy –“

„S tím jsem skončila,“ vyštěkla. Nehodlala podávat žádné další vysvětlení k tomu, proč doufá, že už nikdy neuvidí nemocniční oddělení nebo sanitku. Jako mnoho dalších ze zdravotnického personálu, který zažil frontu, se i jí držely zvuky a pachy. Zdálo se, že mozek nějak dokáže schovat obrázky roztrhaných a umírajících někam hluboko. Jenže při hlasité ráně se jí rozbuší srdce, jako by předznamenávala palbu dělostřelectva, a i ten nejnevinnější zápach se někdy jako záhadným kouzlem promění v nádech fenolu a sladkého rozkladu masa.

„Paní Gregsonová, já vám nemohu pomoct.“

Už se rozčílila. „Ale já motorům rozumím, pane Samsone. Miluju motorky –“

„Je mi líto. Mám svázané ruce.“

„Proč? Kvůli mému pohlaví?“

„To tomu nepomáhá,“ přiznal a pod knírkem se mu zableskl úšklebek.

Vstala a zapnula si kožený kabát, prsty se jí třásly stěží potlačovaným vztekem. „No, to uvidíme, že? Zjistím, co přesně se požaduje pro toto válečné úsilí, a zatraceně si prosadím“ – odmlčela se, aby si vychutnala, jak sebou pan Samson při tom klení trhl – „že dostanu šanci to zkusit.“

S těmito slovy se otočila na podpatku a odešla z místnosti, přičemž schválně práskla dveřmi, až se skoro rozletěly.

Samson zvedl sluchátko Kelloggova kancelářského telefonu a zmáčkl „volat“.

„Mám dovnitř poslat dalšího?“ zeptala se na druhém konci slečna Beasleyová.

„Je to muž?“

„Ano. Moc se omlouvám za tu paní, pane Samsone. Varovala jsem ji, ale ona byla tak... neústupná.“

„Nic si z toho nedělejte, slečno Beasleyová.“ Bylo mu jasné, že jeho sekretářka nemohla s tou rudovlasou fúrií vůbec soupeřit. „Ale požádejte dalšího kandidáta, aby vteřinku počkal, prosím.“

Otevřel zásuvku stolu a vytáhl sešit. Rychle našel pohotovostní číslo, které mu dal vládní resort využívající jeho časopis k náboru „technických hlav“.

Samson zaváhal. Třeba ta žena jen plácá hlouposti. Jestli se chtěla zapojit, vždycky mohla dostat práci na autobusech. Možná jí to měl navrhnout. Ale stejně, nepřišla mu přelétavá jako ptáček. Spíš mu připomínala teriéra, který nenechá kost na pokoji, dokud není na kousky.

Díval se do sešitu na stránku s telefonním číslem. Samsonovi se třásla ruka, když si ho naškrábal, ale i tak se dalo přečíst. Slečna Beasleyová nechala tuhle paní Gregsonovou vyplnit kontaktní formulář, takže bude mít ve stole její adresu. Může tedy muži na druhém konci drátu říct, kde bydlí, bude-li třeba. Co jí udělá? Nejspíš ji k smrti vyděsí. Jako Samsona.

„Nahlaste kohokoliv podezřelého,“ rozkázal nevlídný muž. „Nebo kdo by mohl dělat potíže.“ Jaký výraz to použil? „Je-li vám život milý,“ tak to řekl. Zavolejte nám jakoukoliv drobnost, je-li vám život milý. Řečnický obrat, že ano? Ačkoliv zavalitý drobný muž, který ho vyslovil, nevypadal ani nejednal jako někdo, kdo bere slova na lehkou váhu. Říkal si pan Grover. „Služebník vlády,“ víc se identifikovat nechtěl. Už jen při vzpomínce na ty jeho oči, ledově chladné, vyzařující ne zrovna skrytou hrozbu, Samsonovi vyschlo v ústech.

Na vteřinu se mu paní Gregsonové skoro zželelo. Pud sebezáchovy však zvítězil. Zvedl sluchátko a počkal na spojovatelku. Whitehall 0101. Když na tohle číslo zavolá, paní Gregsonová už nebude jeho problém.

. . .

Pacient majora Watsona seděl na konci tělocvičny umístěné v křídle bývalé školy a současného „zvláštního“ oddělení. Doktor stál ve dveřích, za zády mu přešlapovala sestra, a než dal najevo svoji přítomnost, vojáka nějakou dobu pozoroval. Mladý muž, kapitán, měl na sobě světle modrou kombinézu, která ho slovy sestry označovala jako „jednoho z těch trhlých“.

Seděl u stolu a díval se na něj, jako by v knihovně četl noviny, jenže na stole nebylo k vidění nic než odřená místa a škrábance ve dřevě. Ať už tam sledoval cokoliv, mohl to vidět jenom kapitán sám. Pravá noha mu skákala nahoru a dolů, horní část těla měl zhroucenou do sebe, paže zkřížené přes hruď, rukama se držel za bicepsy a celý trup se téměř neznatelně kolébal sem a tam. Z hloubi hrdla mu vycházelo tiché a neměnné vrčení, jako by se snažil přehlušit nějaký jiný zvuk.

Doktor se v poznámkách dočetl, že mladík trpěl ataxií, tedy neschopností pohybu, úplnou paralýzou bez viditelné tělesné příčiny. Také měl afázii, poruchu řeči. Doktor navíc věděl, že za chlapcův stav nese do určité míry zodpovědnost.

Jen o sedm měsíců dříve v zákopech Francie Watson pomohl udělat z kapitána hrdinu a právě toto břímě hocha dovedlo na tohle „zvláštní“ oddělení ve wandsworthské nemocnici, uzpůsobené k práci s lidmi odnášejícími si z války zranění, jimž úřední činitelé teprve začínali rozumět. Kapitána porůznu klasifikovali slovy jako „emocionální“ nebo „ještě nediagnostikovaný (nervový)“. Ani jeden z těch výrazů doopravdy neobsahoval vážnost nebo podivnost příznaků, jaké může tak zlomený muž vykazovat. Mašinerie války ho nezabila, jen ho ve svých strašlivých neúnavných čelistech rozžvýkala.

Doktor se otočil přes rameno na sestru. „Zvládnu to sám.“

„Určitě, majore?“ zeptala se sestra.

„S kapitánem Fairleym jsme staří přátelé.“

V ten okamžik se na něj zlomený muž podíval a hlava se mu při otáčení kývala, jako by držela na pružině. Přes ošoupané parkety v tělocvičně zíral na postavu stojící ve dveřích, ale jeho pohled zdaleka nenaznačoval, že by Watsona poznal. Jen další felčar, pomyslel si – pokud vůbec přemýšlí, uvědomil si doktor –, se svými zatracenými otázkami a pobídkami, aby se dal dohromady.

„Zdravím, kapitáne Fairley,“ pozdravil Watson a jeho hlas se v prostoru podobném jeskyni ztrácel.

Od pacienta se mu nedostalo žádné reakce.

„Nebude vadit, když se k vám připojím?“

Cestou ke stolu, kde naproti vojákovi stála židle, znělo pleskání jeho kožených podrážek o dřevěnou podlahu jako hra na tympány. Odtáhl židli a zeptal se, jestli se může posadit. Odpověď nedostal, ale stejně se posadil. Potom čekal.

„Gratuluji vám k povýšení,“ řekl nakonec.

Fairley stále zíral do stolu. Když se poznali, Fairley měl hodnost podporučíka. Potom v krajině nikoho zachránil Watsonovi život. Dobré zprávy z fronty byly nedostatkovým zbožím, takže Fairleyho příběh začal žít vlastním životem. Percival Philips z Expressu psal o „neznámém hrdinovi krajiny nikoho“, a dal si záležet, aby už neznámý nebyl, a v Reuters si vybrali „anděla bahna“. Dostal medaili. V měsících po jeho statečném činu se z Fairleyho stal jakýsi expert na ten pustý pás mezi frontami, převeleli ho na výzvědnou pozici a povýšili. Jenže při mapování „drátů“ a německých předsunutých zákopů se tam venku Fairleymu stalo něco, co z něj udělalo ochrnutou trosku.

„Kapitáne, pamatujete si mě, nebo ne?“ zeptal se. „Major Watson. Byl jsem doktor Watson. Setkali jsme se u Plug Street.“

Muž sebou trhl, jako by dostal elektrošok, jaké ordinují těm s nejhorší válečnou neurózou. Watson spatřil v jeho očích záblesk života.

„Vybavujete si tu noc?“

„Jo. Major Watson, že?“ zopakoval Fairley s intonací naprosto odlišnou od té, kterou od něj Watson slyšel při posledním hovoru. Tehdy mluvil kultivovaným vzdělaným přízvukem absolventa Winchesteru. Tenhle hlas zněl... prostě skotsky.

„Ano, kapitáne. Měl jste dost vážnou –“

Větu už nedokončil. S nově nalezenou mrštností Fairley přeskočil přes stůl jako panter a Watson pod hybnou silou letícího těla spadl dozadu na podlahu a udeřil se hlavou o parkety. Watsonovo zorné pole se zúžilo, jak mu mužova váha drtila hrudník, a o vteřinu později se šílencovy dlouhé kostnaté prsty sevřely kolem jeho hrdla.

∕ Čtyři

Zvěsti vířily po Londýně jako zrnka prašné bouře. Zvlášť silně ten vítr vál přes ústředí Asociace zahraničních novinářů sídlící ve vysokém městském domě hned za St James’s Square. Bradley Ross stál u podnikového baru pod pozlaceným stropem a doufal, že by se k němu mohly dostat nějaké útržky drbů cirkulujících v místnosti. Potřebuje dobrý příběh, nebo ho vrátí do New Yorku. A jemu se ještě nechce. Otec stále uhlazuje pírka rozčepýřená tou epizodou s nosičem holí v golfovém klubu. Slíbil mu všechny možné druhy hrůzné odplaty, ale peníze všechno spraví, jako vždycky. Ještě pár měsíců a na všechno se zapomene. Mezitím potřebuje ten příběh.

Mělo by to jít snadno. Koneckonců je válka. Jenže Britové používají tolik byrokracie a matoucího krytí, že se cítil, jako by tonul ve lžích, polopravdách a v některých případech v čiré fantazii.

„Jdete dneska na večeři?“

Ross se otočil a uviděl neznámou tvář. „Do Savoje? Ne.“

Jednalo se o charitativní akci pouze pro muže a Ross věděl, že jí bude vévodit Gabriel de Wesselitzsky, výstřední prezident AZN a člověk, kterého mají podle Rossova mínění Britové omotaného kolem prstu. Rozhodně ví o lepších způsobech, jak utratit deset šilinků, které by ta večeře stála.

„Omlouvám se,“ začal Ross. Byl pyšný na svou paměť na obličeje, ale tento si nějak nedokázal zařadit. Patřil statnému třicátníkovi se širokými rameny, blond vlasy a širokým přátelským obličejem. Měl na sobě večerní oblek a košili s nápadnými smaragdovými knoflíky, které ve světle zářily a blýskaly se. „Vy jste od...?“

„Movietone. Dirk Alberts.“

Ross nevěděl jistě, jestli se nepřeslechl. „Říkal jste Dick?“

„Dirk. Holanďan.“

Holanďané byli neutrální, ale Ross cítil, že inklinují k britské straně. „Bradley Ross, New York Herald.“ Potřásli si rukama. „Kameraman, že? Patříte k těm, co nás pisálky připraví o práci?“

Alberts se zasmál. „Až lidi budou moct nosit v kapse filmový projektor. A i tak jen pokud nás pustí k válce blíž. Potřebujete dopis od Boha potvrzený Haagem. Takže mě poslali sem, abych vyčenichal do zpráv nějaký dobrý příběh ze zázemí.“

„A našel jste něco?“

Ross si všiml lehkého šoupání nohama a tuhnutí těla. Alberts přitáhl ramena o trochu blíž k uším. Jo, ten chlap má příběh. Ale nevyžvaní ho.

„Promiňte, byla hloupost se ptát. Můžu vás pozvat na drink?“

Alberts opětoval Rossův přímý pohled. „Děkuji. Van der Hum a sodu.“

Ross u barmana v bílém saku objednal kořalku a Old Jamaicu pro sebe.

„A co vy?“ zeptal se Alberts.

„Jsme na tom skoro stejně. Nezískám povolení, takže se blíž něčemu šťavnatému nedostanu. Britové to drží pod palcem. Mají pět oficiálních válečných dopisovatelů – k čemu by jim bylo, aby se motal okolo nějaký Amík a říkal pravdu?“

Všech pět – plus pár zvláštních dopisovatelů jako John Buchan – dovolilo britské vládě, aby je sledovala a cenzurovala. Rossovy noviny by na tohle nepřistoupily.

Alberts zakroužil pitím ve sklenici. „Slyšel jsem o jedné zajímavé věci. Tady. V Anglii. Něco velkého.“

„Nechte si to pro sebe,“ pronesl Ross a s předstíraným nezájmem mávnul rukou. „Neříkejte mi nic, čeho byste mohl litovat.“

Alberts si pořádně lokl kořalky. „Nehodí se to pro kameru. Co se nás týče, nejsme zrovna moc nenápadní, že? Víte co, jeden chlápek má scénář a druhý otáčí klikou nějaké velké černé bedny. Kameramana neutajíte.“

„To asi ne.“

„Vám k příběhu stačí jen zápisník. Já potřebuju hromadu vybavení.“

Ross přikývl. Alberts právě pojmenoval jedinou výhodu tištěného slova nad filmem. „Díky vám si připadám ohledně novin o dost lépe,“ poznamenal.

„Řekl bych, že si tu najdeme místo oba,“ pronesl Alberts. „Hrajeme stejnou hru, jen ji nabízíme jiným způsobem. Myslím, že tohle leží na vaší straně hřiště.“

Ross se napil rumu. Důkladně si Holanďana prohlížel a přičichl k jeho kolínské. Jde mu vážně jen o profesní laskavost? Jako by zeleň smaragdových knoflíků zářila každou minutou jasněji. Zvolil tu barvu náhodou? Možná jako cizinec neví, co v Londýně i New Yorku symbolizuje. „Tak o čem je, Dirku? Ten příběh.“

Holanďan se potutelně usmál. „Jen fáma. Ne, ani to ne. Šuškanda.“

„Šuškanda o čem?“

Alberts se k němu naklonil a Ross ucítil na uchu horký, alkoholem ztěžklý dech. „Něčem přísně tajném.“

„Kde? Tady v Londýně?“

„Řekli mi, že v Suffolku.“

„Suffolk. Zajímavé. A pověděl byste mi víc? Třeba u večeře?“ zeptal se Ross a položil ruku na bar asi centimetr od Holanďanovy. Kameraman se neodtáhl, jen na ni zíral a říkal si, jestli si ty náznaky vykládá správně.

„Možná, až se trochu líp poznáme,“ odvážil se Alberts opatrně, kopl do sebe kořalku a položil sklenici tak, aby se jejich klouby dotkly. „Večeře zní jako dobrý nápad.“

„A co to shromáždění v Savoji?“ zeptal se Ross a uvědomoval si, že mu buší krev ve spáncích.

Alberts se zasmál a sáhl si na smaragdový knoflík, otáčel s ním ukazováčkem a palcem. Určitě ví, co to znamená – oba patří k zapovězenému bratrstvu. „Ale, nedělejte si starosti, nějak to vymyslíme.“

Georgina Gregsonová s dupotem seběhla schody nájemního domu a děkovala Bohu, že se móda změnila a ženy už nemusí tahat sukně po zemi a při úprku ze schodů o ně zakopávat. Když doběhla na chodník, taxi stojící u obrubníku obrátilo praporek na „volno“. Má štěstí.

Měla lístek na „promenádní koncert“ sira Henryho Wooda v Queen’s Hall na Langham Place. Když navštívila jeho koncert naposledy, publikum bučelo kvůli zahrnutí Beethovena a Wagnera, ale sir Henry přetáhl odpůrce na svou stranu vášnivou obhajobou, že velké umění přesahuje státní hranice. Tentokrát však zvolil velmi bezpečný program – Ravel, Debussy, Vaughan Williams a Elgar, anglofrancouzské hudební spojenectví.

Koupila si jenom jeden lístek, protože jí připadlo snazší ponořit se do koncertu, když šla sama a nemusela si dělat starosti, jestli pro doprovod není ten či onen kus moc moderní nebo třeba moc německý.

Zavolala na taxikáře adresu koncertní síně a při nástupu do auta se zachytila sukní. Až skoro uvnitř si uvědomila, že zadní sedadlo je obsazené.

„Ach, omlouvám se,“ začala. „Myslela jsem –“

„Zavřete dveře, paní Gregsonová,“ řekl muž, skrytý ve stínu.

Než mohla zareagovat, někdo ji hrubě zatlačil dovnitř a dveře se za ní zabouchly.

„Co se to děje? Odkud znáte mé jméno? Jak si dovolujete –?“

„Vy si mě nepamatujete, paní Gregsonová, že ne?“ Při těch slovech se naklonil dopředu a posunul růžovou hladkou tvář do večerního světla. „Grover. Byl jsem seržant. Zřejmě jsem od té doby přibral pár kilo.“ Poplácal se přes napjatou vestu. „Znal jsem vašeho muže. Pamatuju si vás jako Rudou ďáblici.“ Zavrtěl hlavou. „Takové jako vy se nikdy nezmění, že? Pořád děláte problémy. Věděl jsem to hned, jak jsem uviděl vaše jméno.“

Předpokládala, že tím „takové jako vy“ myslí ten tělnatý malý muž sufražetky, k nimž se pyšně hlásila. A ne, vůbec si ho nepamatovala. Snažila se tu několikaměsíční noční můru vytěsnit z paměti. „Rudá ďáblice“ jí s oblibou přezdíval bulvár, když byla křivě obviněna z pokusu o vraždu předsedy vlády.

„Nebudu tu sedět a poslouchat takové věci.“ Paní Gregsonová se otočila a chtěla otevřít dveře, ale přes sklo hleděla přímo do obličeje zamračeného starého strážníka s licousy, který se opíral o vnější kliku, takže s ní nemohla pohnout. Sesunula se do sedadla a Grover po ní hodil kus papíru.

„Paní Gregsonová, zatýkám vás na základě Dekretu o obraně při napadení Anglie.“

Papír odstrčila. „Vážně? Na základě čeho?“

„Na základě toho, že jste ohrozila národní bezpečnost, protože jste strkala nos tam, kam jste neměla, a ještě jste kolem toho dělala dusno.“ Zaklepal na přepážku a taxík se rozjel.

Paní Gregsonová horečně přemýšlela, co mohla v poslední době udělat.

„Jde o ten inzerát v Motor Cycle Gazette?“

Grover nasál vzduch skrz zuby: hrozně protivný zvuk. „A děláte to zas. Nejlepší by bylo, kdybyste až do tribunálu neříkala nic.“

„Tribunálu? Jakého tribunálu?“ To slovo v ní vyvolalo představu anonymních byrokratů v ušmudlaných místnostech, kteří rozhodují o jejím osudu bez soudce, poroty nebo právníků. Ucítila lehký nával strachu. Věděla až moc dobře, jak machinace právního systému dokážou spolknout celého člověka dokonce i v době míru. A dny habeas corpus už dávno minuly.

„Kam mě to vezete?“ dožadovala se, když taxík zrychlil.

„Někam,“ řekl Grover s náznakem úsměvu, „kde se budete hned cítit jako doma.“

Z pobaveného záblesku v jeho očích poznala, co tím myslí, a stálo ji hodně úsilí nedopřát mu zadostiučinění v podobě slz. Vezou ji zase do Hollowayské věznice.

Část druhá
11.–15. srpna 1916

∕ Pět

Něco málo po osmé Percy Littlewood naložil dřevěné přepravky na zeleninu do Warwické doručovací tříkolky a vyrazil na dvacetiminutovou cestu suffolkskými cestičkami do Elvedenského komplexu výbušnin. Civilisté měli jen vzácně jakýkoliv kontakt se zabaveným územím a během posledních pár týdnů se hokynář naučil neklást otázky a mlčet. Do toho, co za těmi stromy dělají, mu nic není.

Dokonce i v Pluhu, kde na téma Elveden nevyhnutelně došlo a kde s každým vypitým pivem nabývaly na důvěryhodnosti divoké spekulace a pohledy se nakonec upřely na něj, prostě jen pokrčil rameny. Dodávkami jídla a zásob si přijde na pěkné peníze, tedy na tolik, že je nehodlá zahodit zbytečnými řečmi. Viděl, co se stane tomu, kdo si pustí pusu na špacír. Ne, tohle je výnosný obchod, alespoň pro něj.

Což znamená, že pokud se dohoda protáhne na delší dobu, mohl by si dovolit požádat o ruku Lizzie Cosfordovou. Sice mezi nimi byl věkový rozdíl snad dvacet let, ale domníval se, že žena si v současné době nemůže dovolit být moc vybíravá. Hodně kluků Lizziina věku se nevrátí domů, a pokud si nedají pozor, Anglie se stane zemí starých panen. Noviny už zaplavily inzeráty zoufalých mladých dam, jejichž snoubence zabili ve Francii nebo Belgii, které nabízely, že si vezmou slepce či mrzáka a postarají se o něj.

Díky téměř nulovému provozu měl Percy dobrý čas, k bráně do komplexu výbušnin dorazil za něco málo přes čtvrt hodiny. Zastavil u zátarasu a tupozraký seržant se bez zájmu podíval do zadní části dodávky, aby se ujistil, že nikoho neveze tajně dovnitř, a potom mu dal znamení, ať pokračuje, a upozornil ho, že má náklad vyložit na obvyklém místě, kde si také převezme objednávku na příští úterý.

Pomalu se šinul silnicí, vedla z ní stromy lemovaná příjezdová cesta k sídlu, ale jako vždy strhl volant a zajel ke kraji, aniž měl honosnou budovu na dohled.

„Člověk by řekl, že můžou postrádat někoho z těch mizerů a poslat je pomoct mi to vyložit,“ zamumlal Percy. Pokaždé však pracoval sám, asi pro případ, že by se začal s nějakým vojákem bavit. Vypnul motor a vystoupil do ticha časného jitra. Nelíbí se mu tady. Vždycky se cítí, jako by ho z podrostu pozorovali. Občas si všiml pohybu mezi stromy, zaslechl prasknutí větvičky nebo úryvek rozhovoru a smích, i když věděl, že jsou ubytovaní na druhé straně areálu. Běhal mu z toho mráz po zádech.

Littlewood rychle vyložil přepravky s plodinami, zasunul do horní dřevěné bedny účet a trochu se zasmál. To, co jim účtuje, rozhodně stojí za husí kůži dvakrát týdně. Došel pro svazek papírů, který mu zanechali v dřevěné bedně přibité ke starému dubu. Potom obratně otočil vozidlo, vrátil se k zátarasu a zamával na seržanta.

Až po třech kilometrech zastavil a prohlédl si objednávku. Podle očekávání tam našel i zvláštní hnědou obálku s nápisem „Požadavek na nové lékařské zásoby“. Za to, že ji doveze Brendě na poštu do Thetfordu, dostane bez pochyby dalších deset šilinků.

Jenže obálka se trochu rozlepovala a on ji zvedl k ústům, aby olízl lepicí vrstvu. A potom zaváhal. Podíval se do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že nikdo nejede. Vytáhl list papíru. Skutečně se jednalo o pečlivým rukopisem napsaný seznam lékařských zásob.

Obinadlo, sedm rolí

Mentolová mast, tři krabičky

Jed na krysy (z urginey přímořské)

Pohotovostní lékárnička (číslo 7)

Geeův sirup proti kašli

Scrubbův čpavek s mýdlem (2 lahve)

Hygienické vložky, stlačené (jedna krabice)

Čípky Enule (dvě krabičky)

Seznam pokračoval další dvě stránky. Půlku těch věcí by mohl sehnat v lékárně v Thetfordu, ale ne, tohle se musí posílat do Londýna. Další věc, o které má mlčet. Ale stejně, deset šilinků. Za ty by odpřísáhl, že černá je bílá. A peníze půjdou rovnou do sklenice s úsporami na svatbu s Lizzie Cosfordovou.

Zkontroloval, že na cestě pořád nikdo není, zařadil ve Warwicku jedničku a zamířil k silnici na Thetford.

Kdyby Percy Littlewood dokázal v tom nudném seznamu rozluštit kód, šifru, kterou pečlivě vyvinuly a přijímaly všechny strany, možná by nemyslel na Lizzie. Neboť v Londýně oči bystřejší než Percyho dokážou přečíst, že příčina smrti sedmi mužů, kteří zemřeli při nehodě na cvičišti, není o nic jasnější a že jediný přeživší zůstává němý. A také že poslední položka, žádost o rychlé doručení vinného tonika sv. Jozue – Jozue byl jeden z dvanácti zvědů poslaných Mojžíšem prozkoumat Kanaán a patron špionů – se snadno interpretuje.

Pošlete sem svého člověka.

∕ Šest

Osm členů Komise pro válečné neurózy zaplnilo přednáškový sál v Millbanku, všichni se posadili s napětím, jaká podívaná je čeká. V přední části sálu stál u řečnického pultíku v uniformě a s dřevěným ukazovátkem v ruce major John H. Watson. Za ním viselo bílé plátno používané k promítání. Lemovalo ho několik lnem podložených zavěšených exponátů, z nichž každý představoval určitý aspekt lidského těla – těla staženého z kůže s odhalenou tepennou, žilní a mízní soustavou, svalstvem nebo nervovými dráhami. Vedle pódia na kovovém stojanu visela za lebku lidská kostra.

Watson si prohlédl obecenstvo. Bylo tam pět důstojníků z Královského armádního lékařského sboru včetně Crockera, zástupce ředitele lékařských služeb a podplukovníka Roberta Armstronga Jonese, vedoucího ústavu pro choromyslné v Claybury, a potom tři civilní specialisté – dva neurologové a psychiatr. Komisi narychlo svolali k zodpovězení otázek, které vyvstaly kolem výskytu takzvaných bojových neuróz a léčby jejich obětí.

Watson si před nimi připadal mimořádně nekvalifikovaný. Jeho vlastní zkušenost s nemocí nebyla o moc delší než osm měsíců. Připomněl si však, že nad tou věhlasnou skupinou má jednu výhodu. Na rozdíl od nich nahlédl do temné jámy, do níž spadlo tolik vojáků. Jen díky štěstí a dobrým přátelům v ní sám neskončil. Ale cítil, jak ho k sobě táhne zoufalství a sklíčenost jako nějaká temná zlovolná gravitace. Jedině ten, kdo byl na frontě, nebo jako on ještě dál v bahně krajiny nikoho, si může dělat naděje, že porozumí tomu, čím vojáci den za dnem a rok za rokem procházejí.

Tady potřebuje udělat dojem především na zástupce ředitele. Watson na něj kradmo pohlédl. Podplukovník Percy Crocker – za zády mu říkají „Jumbo“ – je velké zvíře ve všech ohledech, s ušima, které by se daly napnout a použít jako plachty.

Když si zapálili dýmky a cigarety, Watson si odkašlal. „Pánové, děkuji vám, že jste přišli. Doufám, že pro vás dnešek bude představovat přínos. Jak víte, netvrdím, že jsem odborník na neurózy nebo psychiatrii. Vzděláním jsem prostý praktický lékař.“

„Tak nějak,“ řekl jeden z důstojníků, jako by tím celou záležitost uzavřel. Watson komentář přešel a pokračoval.

„Nicméně mám nějaké přímé zkušenosti s podmínkami v přední linii. Ocitl jsem se pod palbou. Říkám to bez jakékoliv snahy se vychloubat nebo povyšovat.“ Odmlčel se. Nechce v posluchačích probudit pocit méněcennosti. Věděl, že Crocker objížděl bojiště a zažil bombardování, ale byl si celkem jistý, že ostatní členové komise nikdy neopustili britské ostrovy. „Až vlastní zkušenosti s následky vystavení modernímu způsobu války vedly k mému zájmu o předmět válečných neuróz.“ Musí si dávat pozor, aby nepoužil výraz „granátový šok“. Právě před ním sedící zástupce ředitele toto spojení zakázal. „Zažil jsem noční můry, náhlé změny nálady a bezdůvodnou agresivitu, dokonce i vůči starým přátelům, kterým věřím, a také uzavření se před světem. Příznaky přetrvávaly mnoho týdnů po mém návratu domů, ale věděl jsem, že mé záchvaty jsou ještě mírné. Když jsem se poněkud zotavil, začal jsem se zajímat o případ mladého muže, s nímž jsem se setkal na frontě.“

Watson zvýšil hlas a oslovil technika sedícího v poslední řadě sálu. „Mohl byste ztlumit světlo? Děkuji.“

Řady stropních žárovek postupně zhasínaly, až se jediným osvětlením staly paprsek světla deroucí se přes kraje zatemňovacího závěsu a čtecí lampa na pódiu. Watson slyšel, jak se publikum v očekávání vrtí na židlích.

„Pusťte film, prosím...“

Projektor schovaný v prostoru podobném skříni, do něhož se obvykle umísťuje laterna magika, se s řinčením a vrčením probral k životu a do přední části sálu vyslal našedlý paprsek. Na obrazovce se objevil světlý čtverec plný tančících klikyháků.

Nahradil je obraz nervózního muže sedícího v prázdné místnosti. Mával rukama ve vzduchu a očividně se snažil odehnat imaginární roj dotěrných včel.

„Pánové, toto je kapitán Fairley. Mladý muž, kterého jsem prvně potkal v belgických zákopech, kde vystupoval naprosto rozumně, čestně a statečně.“ Na poslední slovo dal důraz a pro efekt se odmlčel. „Tohle je on několik týdnů po návratu do Anglie poté, co utrpěl totální nervové zhroucení, když ho německý postup uvěznil v krajině nikoho, kde přečkal bombardování z obou stran, než se mohl dostat zpátky k britské frontě. Už podruhé tam zůstal dlouhou dobu sám. Mnoha mužům to stačí jednou.“

Ještě chvíli je nechal sledovat zmučeného kapitána, jehož výraz naznačoval, že se kolem něj odehrává jakási neviditelná hrůza.

„Věřte nebo ne, tady už je na tom lépe. Předtím trpěl ataxií a také sklony k násilným záchvatům.“ Watsonovi se ruka sama od sebe pohnula ke krku, ale zastavil ji. Přišlo mu lepší nezmiňovat Fairleyho fyzický útok na jeho samého při jejich setkání. Jednalo se o krátký výbuch vzteku a za okamžik už Fairley splaskl jako propíchnutý balonek.

„Sledujte.“

Fairley se postavil, přičemž pořád odháněl imaginární trýznitele, a udělal pár kroků, při nichž jasně vyniklo podivné, vyšinuté držení těla příznačné pro spoustu pacientů. Vypadal jako loutka, které odřízli provázky, trhal a kroutil sebou, když se snažil ujít tři nebo čtyři kroky. Watson cítil u diváků znepokojení. Jemu samotnému se dokonce i po tuctu zhlédnutí těch záběrů svíral při pohledu na vojáka žaludek.

Film zakončily další klikyháky a potom skončil. „Světla, prosím,“ zavolal Watson.

Sálem se znovu rozlilo světlo a publikum zamžouralo.

„To je všechno?“ zeptal se Armstrong Jones. „Udělal nějaký další pokrok v uzdravování?“

„Obrázek si udělejte sami. Pánové,“ řekl Watson, „rád bych vás seznámil s kapitánem Fairleym.“

Technik seběhl schody po dvou, s úsměvem na tváři a rukou nataženou k Watsonovi na pozdrav. Ten mu s ní energicky potřásl.

„Omlouvám se za tu l-l-lest,“ spustil Fairley a otočil se ke komisi. „A-a-ale mysleli jsme si, že to ukáže pokrok, který jsem díky doktoru Watsonovi u-u-udělal.“

„No, mladíku,“ řekl Crocker, „jak se teď cítíte?“

„Lépe,“ odpověděl Fairley.

„To znamená,“ dodal rychle Watson, „lépe, než mu bylo. Kapitánu Fairleymu nebude vadit, když to řeknu, ale pořád má chvilky... říkejme tomu nestálost.“

Fairley souhlasně přikývl.

„Ale dříve nebo později se uzdravíte dost k návratu na frontu?“ zeptal se Armstrong Jones. „Nenecháte se propustit a nebudete žít z nějakého důchodu?“

Fairley ztěžka polkl. „Možná –“

„Nevím jistě, zda předmětem, tedy hlavním cílem terapie je prostě vrátit vojáky se šokem – neurózou na frontu,“ podotkl Watson.

Pár mužů si odkašlalo. „Komise vznikla za tímto účelem,“ odpověděl Crocker. „Množství případů válečné neurózy má vážný dopad na počty vojáků.“

„Vážně?“ zeptal se Watson podrážděně. Musí se ovládat. „A já si myslel, že to německé kulomety. Kolik vojáků zemřelo letos 1. července?“

Na to znal odpověď každý. Na světlo se pomalu dostávaly zprávy o rozsahu ztrát v bitvě u Albert, první fázi ofenzivy na Sommě. Jenže počet telegramů doručených rodinám napříč zemí vyprávěl příběh, který noviny nejprve nepřiznaly. Okolo devatenácti tisíc mrtvých, celkem skoro šedesát tisíc zabitých či zraněných. A to jen za první den. A jen na jedné straně.

„O důvod víc,“ zahalasil Armstrong Jones, „poslat zpátky muže bez fyzických zranění.“

„Ale oni jsou zranění,“ oponoval profesor Miller, jeden z civilních lékařů. Byl to šlachovitý muž s hustým vrabčím hnízdem ocelově šedých vlasů a neustále nesouhlasně staženými ústy.

„Přesně,“ rozzářil se Watson. „I když ne fyzicky –“

„Nesouhlasím,“ vyštěkl Miller. „Téměř všechny válečné neurózy způsobuje poničení periferních nervů z otřesu mozku a oxidu uhelnatého –“

Watson nemohl takové nesmysly poslouchat. Udeřil do řečnického pultíku. „Promiňte, profesore Millere. To je nesmysl. Tento muž neutrpěl žádné poškození nervů.“

Miller začal rozhazovat rukama ve vzduchu, jako by dirigoval zvlášť složitou hudební skladbu. „Ale ta chůze, ta koordinace –“

„Nebyla důsledkem fyzického poškození.“ Watson se otočil na Fairleyho. „Mohl byste...“

Kapitán udělal přes místnost čtyři sebevědomé dlouhé kroky a stejný počet zpátky.

„Zničené nervy se takhle neobnoví. Ne za tak krátkou dobu. Souhlasíte?“

„Je to působivé,“ souhlasil Miller, i když neochotně.

„Jednu věc jsme ve filmu zachytit nemohli, a to hlas kapitána Fairleyho. Jako mnoho pacientů trpících válečnou neurózou začal mluvit s úplně cizím přízvukem. V jeho případě skotským.“

Fairley se začervenal a díval se do země.

„Skotským?“ podivil se Miller.

„Myslíme si, že to patří k psychickému útěku,“ vysvětlil Watson. „Snaze obývat jiné tělo, jakékoliv, které by nemuselo mít tytéž vzpomínky. Jeden z kapitánových prvních lékařů byl Skot. Když Fairley opustil nemocnici, vzal si jeho přízvuk s sebou.“

„Takže, kapitáne Fairley,“ řekl Crocker, „udělejme si v tom úplně jasno. Dokážete si představit, že se v budoucnu budete moct vrátit do aktivní služby?“

Watson viděl, jak se Fairleymu po jedné tváří šíří vlna cukání, a všiml si, že má ruku zaťatou v pěst. Věděl, co to naznačuje. Jako plyn ze zatopené díry po granátu vykypěl náhlý záblesk paměti – často zrakový, někdy sluchový nebo čichový – ze zákopů a krajiny nikoho.

„D-d-doufám, že budu schopen znovu sloužit své zemi, ano.“

Jestli si někdo z členů komise všiml vyhýbavé odpovědi, nedal to najevo.

„Pašák,“ řekl zástupce ředitele s řadou souhlasných přikývnutí. „Pašák.“

Watson cedil slova skrze zaťaté zuby. „Pánové, nemohu se ubránit myšlence, že se na to díváme z odlišných perspektiv. Děláme našim mladým mužům něco příšerného, něco před touto válkou nepoznaného. Měli bychom se zabývat tím, jak je vrátíme do života, ne je vracet do toho“ – ukázal rukou, jako by se fronta nacházela hned za zdí – „pekla tam, aby je znovu postřelili a zplynovali.“

Mezi posluchači se rozprostřelo nepříjemné ticho. Watson si uvědomil, že poslední větu zakřičel. Upravil si kravatu.

„Prosím, další film, Fairley,“ dal pokyn.

„Pane.“ Kapitán, rád, že se dostal ze středu pozornosti, vyběhl schody a znovu vlezl do kabiny promítače.

„Podělíte se s námi o tajemství,“ zeptal se profesor Miller smířlivějším tónem, „jak jste takových výsledků dosáhl, majore Watsone?“

Watson ukázal na stoh papírů na stole u dveří. Olízl si rty a dával pozor na tón hlasu. „Tamhle leží poznámky k případu, které si můžete v klidu projít. Po pravdě, tato psychóza není ve svých projevech stálá, ale spíš se u každé oběti liší. Spojuje je silný pocit studu, úzkost, vyčerpání, nenávist k nepříteli a strach. Pacienti trpí také osamělostí, cítí se odtrženi od spolubojovníků, a zakoušejí pocit selhání, že nesplnili svou povinnost. Nejdůležitější je ztráta pocitu mužnosti. Nezpůsobují to slabé nervy nebo sklony k nemoci.“ Všiml si pohledu doktora Jacobse, muže s lalokovitým obličejem, který hodně psal o dědičných charakterových vlastnostech, díky nimž jeden voják trpí válečnou psychózou, zatímco jeho druh se vůči ní zdá být imunní. „Takový syndrom ve skutečnosti poprvé popsali za americké občanské války, která v mnoha ohledech představovala první moderní konflikt: s minomety na kolečkách a primitivními kulomety. A ruští důstojníci vykazovali příznaky toho, co jejich němečtí lékaři za války s Japonskem nazývali Kriegsneurosen.“

„Ale vašeho kapitána Fairleyho bych zařadil do kategorie citlivý typ. Myslím, že budete souhlasit,“ namítl Jacobs, jenž proslul jako odborník na simulování a šel ve stopách svého učitele sira Johna Collieho.

Watson zdvihl obočí i hlas. „Pusťte film, prosím.“

„Okamžik, majore Watsone,“ přerušil ho Crocker. „Kdo přesně pořídil filmový záznam těchto pacientů?“

„Kameraman z Pathé.“

„Pathé?“ Crocker zněl doopravdy vyděšeně. „Majore, doufám, že se takové záběry brzy nestanou součástí filmových týdeníků v biografech? Myslete na morálku. Lidé by mohli nabýt dojmu, že se tohle děje běžně.“

„Charles Pathé je starý přítel,“ namítl Watson. Ve skutečnosti byl Charles Pathé Holmesův klient a moc rád poskytl pomoc. „Ty filmy patří mně. Neexistují žádné kopie.“

„No dobře,“ zabručel Crocker, kterého to uklidnilo. „Pokračujte.“

Scéna se podobala té první: velmi nemocný muž se snažil vykonat jednoduché úkoly jako zapnout si košili nebo si zavázat tkaničky, až se s pocitem marnosti zhroutil z nedosažitelnosti cíle. Potom se začal procházet, ale při každém kroku se skrčil nebo zatočil, někdy na okamžik klesl k zemi a potom se zase zvedl. Uhýbal smyšleným kulkám a granátům. V posledním záběru voják ležel zase na břiše s rukama nad hlavou a čekal, až pomine přízračné bombardování.

„Desátník Donnelly. Stejně jako Fairley absolvent Winchesterské školy. Jak víte, Winchesterská škola je v důstojnické třídě velmi hojně zastoupená. Ale Donnelly chtěl vstoupit do armády jako řadový voják, ne jako důstojník. Připojil se ke Královské irské střelecké pěchotě a účastnil se prvního dne bojů na Sommě. Pod těžkou palbou zachránil tři zraněné spolubojovníky, potom se vrátil a s pomocí Millsových bomb a pušky zničil kulometnou pozici, která zabila tolik jeho spolubojovníků. Někteří lidé si myslí, že si zaslouží Viktoriin kříž. Doktore Jacobsi, pochybuji o tom, že by tenhle muž patřil k citlivému typu. Jestli ano, tak pár tisíc takových by se nám hodilo.“

„Podle mě to vypadá na syndrom falešného vyřazení,“ prohodil Jacobs opovržlivě. Jeho vlastní vynález, myšlenka, že duševní onemocnění podobně jako fyzické se dá předstírat za účelem dostat se domů. Považoval to za obdobu žvýkání korditu k napodobení srdečního onemocnění a myslel si, že je to mezi jednotkami „se slabou vůlí“ Nové armády nakažlivé. „Je to jen fraška.“

„Když jsem to viděl, moc jsem se neusmíval,“ odporoval Watson.

„A teď?“ zeptal se Crocker. „Kde je pacient teď?“

„Světla,“ pokynul Watson po skončení filmu. „Donnelly měl ‚nedůstojnickou hodnost‘,“ pokračoval opatrně, aby na komisi neštěkal. „Nedostal žádný odpočinek doma nebo na ‚zvláštním‘ křídle. Ne, jeho poslali do ‚ozdravného‘ oddělení netleyské nemocnice, kde takoví jako on žijí v plechových boudách a podléhají vojenské disciplíně, počínaje inspekcí v plné polní v šest třicet ráno, pochodovými cvičeními, výcvikem a hranými bitvami, které, jak mi řekli, mají za úkol pomoct jim ‚znovuobjevit mužnost‘. Rodina mu pravidelně posílala balíky s antineurasthinem doktora Hartmanna, které ve velkém množství pil. A které, jak víte, obsahuje jen sotva o něco víc než vaječný bílek a alkohol. Měl jsem v úmyslu sem desátníka Donnellyho dnes vzít.“

„Ale?“

Watson si uvědomil, že zase bojuje s tónem svého hlasu. „Ale před dvěma dny se oběsil.“

Ticho se naplnilo tikotem hodin v zadní části haly. „Aha. Tragédie. Ale o co vám jde, Watsone?“ zeptal se Crocker.

Teď je třeba mluvit rozumně, rozhodl se Watson. „Potřebujeme jiný přístup k těmto nemocem, zvlášť pro nedůstojnické hodnosti. V této oblasti odvedl dobrou práci Charles Myers.“ Od jednoho člena publika se ozvalo nesouhlasné zakašlání. Myers byl armádní specialista na nervové otřesy, a i on si začínal myslet, že „rázný“ přístup ke granátovému šoku nepřináší výsledky. „Tihle muži potřebují vidět své rodiny, své lásky, potřebují konstruktivní činnost. Ne aby jim pořád dokola opakovali, že už nejsou muži nebo vojáci.“

Dveře do přednáškového sálu se otevřely a dovnitř strčil hlavu vojenský sluha. „Omlouvám se, majore Watsone. Obávám se, že máte návštěvu.“

„Teď ne, chlape!“ zahřměl Crocker. Sluha sebou cukl, zrudl, ale zůstal stát na místě.

„Jen pár minut,“ pronesl Watson mírněji.

„Říkají, že nemohou čekat. Prý jde o Donu.“

Jen ne Dona. Watson se snažil ignorovat bodnutí paniky. Dona je žena, jejíž navštívenku na svých dveřích najít nechcete. DONA. Dekret o obraně při napadení Anglie.

„Omluvíte mě, pánové?“ Ještě jednou ukázal na stůl. „Tady jsou poznámky, na které byste se mohli chtít podívat, než se vrátím.“

Seděli ve vstupní hale budovy a oba kouřili. Vysoký šlachovitý Ir s pihovatou tvrdou tváří a tělnatý bývalý ženista. Coyle a Gibson. Takzvaní „uličníci“ Vernona Kella. Součást toho, co Watson znal jako Kancelář tajné služby, potom MO5, a teď, posledních pár měsíců, MI5. Tahle nevěrohodná dvojice byli tajní agenti.

Gibson zahodil cigaretu a zašlápl ji. „Á, major Watson. Omlouváme se za vyrušení. Šel byste laskavě s námi? Máme venku auto.“

„Pane Gibsone, mám zrovna velmi důležitou–“

„Bude to muset počkat, majore,“ odpověděl Coyle tiše, ale neústupně. „Povolali vás.“

„Povolali, vážně? A kdo přesně?“

Gibson mu podal složený list papíru. Southworth Professional, všiml si Watson mimoděk značky. Rozložil ho a přečetl si zprávu napsanou na stroji. „Watsone – ihned přijeďte s těmito muži. Vezměte si svůj lékařský kufřík. Jedná se o záležitost krajní důležitosti.“

Podepsána byla roztřeseným, ale okamžitě rozpoznatelným písmem: „Sherlock Holmes.“

∕ Sedm

Slečna Pillbodyová, vesnická učitelka bez školy, si ten den bude pamatovat až do konce života. Nestávalo se, že by k ní přišla pánská návštěva. Ale toho dusného odpoledne uprostřed srpna, kdy se ohřál dokonce i její dům se silnými zdmi, měla hned dvě a navíc o sebe skoro zakoply na kamenné dlažbě vedoucí ke dveřím.

První z nich přišla zrovna ve chvíli, kdy končila lekce hudby se skutečně nadanou Emily Torrentovou. Byl to cizinec v každém významu toho slova, jednak ho neznala, a také ve svém světle žlutém obleku a slamáku vypadal mnohem veseleji, než je ve vesnici zvykem. Zrovna si strčila do kapsy pár měďáků a třípenci, s nimiž Emily poslali – o celý florin méně, ale dost na to si poslechnout, co to děvče dokáže udělat se zanedbaným klavírem slečny Pillbodyové –, a v tom se ozvalo zaklepání na dveře.

Když otevřela, smekl slamák a moc se omlouval za vyrušení. I jeho přízvuk zněl v těchto krajinách cize.

„Vy jste Američan.“

„To ano, madam. Bradley Ross. Dříve jsem pracoval pro New York Herald. Pronajal jsem si malý dům kousek vedle, rád bych v příštích šesti týdnech nebo tak napsal knihu.“

„Knihu,“ podivila se. „Zajímavé. Román?“

Zasmál se. „Spisovatel sice jsem, ale ne tohohle druhu. Ne, bude o tom, proč by se Amerika měla připojit k Británii v boji s Německem a jeho spojenci. Pracovně jsem ji pojmenoval Dobrý boj.“

Souhlasně přikývla. „To se mi líbí. A udělá to? Myslím, jestli se zapojí do války.“

„Možná ano, když přidám svou trošku do mlýna. Takže se jen po americku představuji svým novým sousedům.“ Zašklebil se. „I když to nejde tak hladce, jak jsem si představoval.“

Zasmála se. Slečna Pillbodyová si dokázala dost dobře představit, jak někteří z úzkoprsejších vesničanů mohli reagovat na to, že mezi zašedlé holuby přiletěl pestrý ptáček. „Nedáte si čaj? Mohli bychom se posadit v zahradě,“ dodala rychle, když starší listonoš Charles projel okolo na kole a skoro spadl, jak natahoval krk a ohlížel se na ně přes rameno. Bez pochyby má historku na večer do hospody: Slečna Pillbodyová pozvala k sobě domů muže.

„Skvělé. Ale nechci vám přidělávat starosti, protože určitě máte hodně práce, slečno...?“

„Slečna Pillbodyová. A vlastně nemám co na práci. Poslední dobou ne. Posaďte se.“ Ukázala za dům, kde pod kdouloní stál litinový stůl a tři ladící židle. „Budete muset smést listí a dejte si pozor na popadané ovoce.“ V hlavě si poznamenala, že musí plodící strom sklidit. Má spoustu času udělat džem. „Nerada bych, abyste si ušpinil ten krásný oblek.“

„Ale, nedělejte si starosti. Určitě je poblíž prádelna.“

„Pane Rossi, tady není poblíž nic, jak brzy zjistíte. A když už tu něco je, musíte k tomu dojet dlouhou objížďkou.“

„Ano, to jsem viděl. Zahradili hlavní silnici. Musím říct, že se netvářili zrovna mile, když mi vysvětlovali, že bych měl vypadnout. Slušné chování nic nestojí, řekl jsem. A potom ten chlapík zahrozil, že mi strčí bajonet do... Každopádně, čaj bych si dal rád.“

Slečna Pillbodyová čekala, až se uvaří voda v konvici, a přitom svého návštěvníka pozorovala vitrážovým oknem z kuchyně. Má výrazné, přímé rysy, široká ramena, spoustu světlých vlasů vzadu a na bocích sestříhaných nakrátko, ale s půvabnou ofinou na čele, a je o dobrých deset patnáct centimetrů vyšší než většina mužů ve vesnici a okolí. Ti se podobají místním domům – jsou stísnění, tmaví a špatně stavění. Vyšší je jen farář, a ten pochází z Oxfordshiru. Došla k závěru, že za vyvážené proporce pana Rosse může americká strava.

Podívala se na řadu viktoriánských panenek, které kralovaly vršku jejího prádelníku. Zachytila neživý pohled své nejmilejší a zeptala se: „Co si myslíš o panu Rossovi, Heidi?“

Dle očekávání od keramické tváře žádná odpověď nepřišla, a tak vzala konvičku, šálky, mléko a šest sušenek – tedy všechny, které zbyly poté, co rozdělila obsah plechovky se sušenkami svým žákům – do zahrady.

Ross zíral na oblohu, clonil si oči a sledoval, jak maličká tečka dělá na nebi piruety. „Je to Vickers?“ zeptal se. „To letadlo?“

„Na to se mě neptejte, pane Rossi,“ odpověděla. „O těchhle věcech nic nevím.“

„Bradley, prosím. A čaj bych si dal černý, jestli to nevadí.“

„Samozřejmě. To letadlo je z letiště v Thetfordu. Občas sem přiletí vzducholodě, snaží se ho bombardovat.“

„Vážně?“ nedokázal potlačit vzrušení v hlase. „Jak často?“

„Moc ne. A nebojte se, ve vesnici nikdy vážné škody nenadělají.“

„Ne, ale udělají dobrý úvod knihy. Ohavní Němčouři bombardující idylické anglické pastviny svými stroji lehčími než vzduch. Děkuji.“ Vzal si čaj. „Takže, slečno Pillbodyová, už víte, co dělám já. A co vy? Malujete“ – ukázal na prázdný malířský stojan postavený v zahradě – „a hrajete na klavír?“

„Obojí celkem dobře.“ Ve skutečnosti se při pohledu na své akvarely dmula pýchou. „Ale především učím, tedy spíš učila jsem ve vesnické škole.“

„Minulý čas?“

Po chvíli zaváhání mu řekla o tom, co místní nazývali Čistka. Tím nikomu neuškodí. Koneckonců o tom tady všichni vědí. Vlastně někteří ani snad o ničem jiném nemluví.

„A nemáte ani tušení, co tam dělají? V lese? V areálu?“ zeptal se a natáhl se pro sušenku.

„Ne. Bylo nám řečeno, že se nemáme ptát. ,Je-li nám život milý‘.“ Zasmála se a začala šeptat, tak potichu, že by slova odnesl i toulavý poryv větru. „Jeden muž z vesnice, Jimmy, co pracuje v kovárně, ale byl, je, i pytlák, tvrdí, že se jednou v noci dostal dovnitř. Do areálu. Honil jednoho z těch tlustých ptáků, které letos nikdo nezastřelí. Slyšela jsem, že si stoupl v hospodě a vykládal všem, co ho poslouchali, že jde o nějaký nový druh zbraně. Tepelný paprsek. Jako v H. G. Wellsovi... víte.“

„Páni. Měl pro to nějaký důkaz?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Mluvil z něj alkohol. O pár dní později zmizel. Na tři týdny. Říkají, že se vrátil, protože se v jeho domě někdy svítí, ale dveře neotvírá.“

Ross vypadal zmateně. „Takže si myslí...?“

„Někdo ho odvedl a promluvil mu do duše. Velmi důkladně, pane Rossi. Z čehož usuzuji, že ať už se tam děje cokoliv, do své knihy byste to dávat neměl.“

„Zní to tak,“ zamračil se. „Ale vy jste nic neviděla?“

Usrkla si čaje s vědomím, že tomuhle nohatému cizinci řekla už příliš. Víc, než chtěla. Má v sobě lehkost, která většině Angličanů chybí.

Ale co když se jedná o zkoušku? Co když ho poslali z armády, aby viděli, jestli si pustí pusu na špacír? Sice řekl, že „pracoval“ v New York Heraldu, ale možná je takový ten druh Jednou novinář, vždycky novinář? Najednou jí vyschlo v krku. Nic neviděla. Ale něco slyšela. Něco velmi podivného. Přes pole se nesly hlasy a vypadalo to, že nikomu nepatří. Většinou se jednalo o nesrozumitelné mumlání, ale tu a tam se z nerozlišitelného drmolení vynořilo slovo – nebo dokonce sprosté slovo nejhoršího druhu. A dějí se i další znepokojivé věci – lidé žijící poblíž vlečky to někdy přinutí zatáhnout závěsy a nedívat se ven. Postaví u nich stráž, aby se ujistili, že plní jejich příkazy. Co před nimi skrývají?

„Ne, nic, pane Rossi,“ zalhala slečna Pillbodyová.

Hovor se přesunul k jejich minulosti a ona mu řekla o svém bratru Arnoldovi.

„No, Amerika by měla vstoupit do války právě proto, aby se snížil počet případů, jako je váš bratr. Vmžiku by prolomila patovou situaci.“

„Doufejme. Ještě čaj?“

„Děkuji, ale měl bych už jít. Ale jestli vám to nevadí, rád bych se znovu zastavil. Mám jen pár otázek, kde tu co najdu.“ Podíval se dolů na kalhoty, na jednom stehně je vyzdobila skvrnka od čaje. „Například tu prádelnu.“

„Tady jste. Nerad ruším. Slyšel jsem hlasy a...“

Oba se podívali na důstojníka v uniformě, který tiše obešel dům, pod jednou paží nesl čepici a v pravé ruce držel bohatou kytici divokých květin. Noře Pillbodyové vteřinu trvalo, než si ho zařadila. „Nadporučík...“ Jméno si nedokázala vybavit. Od doby, kdy vojáka spatřila, uplynuly asi tři týdny. „Booth?“

„Ano. James Booth.“ Chvíli vypadal zmateně, přendal si květiny do levé ruky a pravou podal Rossovi, ten vstal, potřásl mu s ní a představil se.

„Nenechte se rušit,“ řekl Booth a přeskakoval pohledem z jednoho na druhého, i když na ni se vždycky díval o vteřinu déle. Slečna Pillbodyová si vzpomněla, jak si ji prohlížel tehdy ve škole. Líbilo se mu, co vidí? Proto ty květiny?

„Vůbec ne, byl jsem zrovna na odchodu,“ mrkl na něj Ross. „Tedy pokud nejsou pro mě...?“

Kývl směrem ke květinám a Angličan se trochu začervenal. Ross se usmál. „Myslel jsem si, že ne.“ Vzal slamák, posadil si ho na hlavu a dotkl se okraje. „Přeji vám hezký den, slečno Pillbodyová. Nadporučíku.“ Odešel s rukama v kapsách a hvízdal si přitom veselou melodii.

Když Američan odešel, Booth jí podal květiny.

„Děkuji,“ řekla slečna Pillbodyová. „I když jste mi při našem posledním setkání vyhrožoval zastřelením.“

Prstem si zajel pod límeček. „Ano, no, za to se omlouvám. Snažili jsme se vysvětlit, ehm, vážnost situace. Přinesl jsem na omluvu květiny.“

„Zůstanete na čaj?“

„Možná na sklenici vody? Přijel jsem na kole. Je mi horko.“

„Jistě,“ řekla. „Ale co vás sem přivádí, nadporučíku? Chtěl jste mi jen dát květiny?“

„Vlastně ne. Tohle je taková další mise k lidem na okraji, ehm, zakázané oblasti. Dostal jsem rozkaz zkontrolovat, jestli s vámi jednají správně. Měla jste dostat kompenzaci za svou práci.“

„Ještě jsem nedostala ani penny.“

„Vážně?“ Rozčíleně se zamračil, aby ukázal nelibost. „To tedy není moc dobré.“

Dost chabá historka, ale může být pravdivá, pomyslela si. Dobře, v jednom dni se tu zastavili hned dva muži, ale nemělo by jí to stoupnout do hlavy. „Vzdělávací odbor mi teď platí padesát procent mého platu. A dávám hodiny dětem, které nedeportovali –“

„Nepřemístili.“

Mávla rukou, jeho hry se slovy ji rozčilovaly. „Jakkoliv tomu říkáte. Stejně je tajně odvezli.“

„A z velmi dobrého důvodu.“

„To tvrdíte vy. Ale my to nemáme jak posoudit, že?“

„Ne, ještě ne. Ale jde o věc s významem pro celý národ, slečno Pillbodyová, myslím, že jsem to řekl už tehdy. Je válka. Člověk musí počítat s trochou nepohodlí.“ Už se zase proměnil v toho otravného důstojníka zpravodajské služby, kterého našla u sebe ve třídě. Nadechl se. „Nicméně se omlouvám za to s vaším platem. Máme tu víc podobných případů. Farmáři bez kompenzací a tak. Podívám se na to.“

„Děkuji. Donesu vám tu vodu.“

„Byl bych vám vděčný. Jen ještě jedna věc.“

„Ano?“

„Co dělá váš americký přítel? Ross se jmenuje, že? Chci říct, není to kluk z venkova, že ne? Ne v takových šatech.“

„Píše knihu.“ Má zmínit to o novinařině? Raději ne, rozhodla se. „Dojdu pro tu vodu.“

Podruhé toho dne si oknem v kuchyni prohlížela mužského návštěvníka. Čekala, až trubky přestanou prskat a vrčet a voda poteče o něco čistší. Tenhle je stejně krásný jako Američan, jen jinak, jeho rysy se však pokřivily a zamračil se, očividně ho něco znepokojilo. Začal si okusovat nehet.

Vážně přišel, protože mu dělají starosti její finance? O tom pochybuje. Ano, v okolí se nenachází moc svobodných žen na úrovni, takže si k ní takoví muži asi nevyhnutelně najdou cestu.

Přestaň to tolik rozebírat, okřikla se. Ať už těm mužům jde o cokoliv, uklidni se a užij si tu pozornost. Nebude trvat dlouho. Nikdy netrvala.

∕ Osm

Coyle je odvezl z nemocnice do města, velký kabriolet řídil s lehkostí nabytou zkušenostmi. Gibson seděl s Watsonem vzadu. Majorovi to celé nešlo na rozum, ale věděl, že se obou agentů nemá na nic vyptávat. Vše se vysvětlí. Nechali ho ukončit přednášku a domluvit Fairleyho návrat do jeho pokoje ve wandsworthské nemocnici, kde ho přesunuli na méně hlídané oddělení.

„Majore, budeme se muset nějak zastavit u vás doma. Požádali jsme vaši bytnou, aby vám zabalila,“ řekl Gibson, když přejížděli řeku v Battersea.

„Taky budu potřebovat svůj Britský lékařský týdeník,“ zamumlal Watson nepřítomně. Byl v polovině fascinujícího článku švédského lékaře o použití diety k léčbě určitých forem anémie a další o novém antikoagulantu pro použití u krevních transfuzí číst ještě ani nezačal. Při tom, jak se lékařská věda poháněná hroznými zraněními z války po hlavě vrhá do nových oblastí, Watson nezbytně musí držet krok s nejnovějším vývojem. „A lékařskou sadu. V dopise se o ni zvlášť žádá.“

„Samozřejmě. Ale smysl dává nejdřív se zastavit v Mayfairu.“

„Mayfair? Odkdy Sherlock Holmes bydlí v Mayfairu?“

Gibson neodpověděl.

„Neměli by nás tam zdržet moc dlouho a potom se vydáme na cestu,“ řekl Coyle.

„A na kolik dní mám mít sbaleno?“

„Na tak dlouho, jak bude třeba, majore.“ Gibson na Watsona mrkl, aby dal najevo, že v jeho vyhýbavosti není nic osobního. Watson měl vlastně toho buclatého bývalého ženistu rád. Jen nemůže spolknout jeho současné povolání.

Jeli po King’s Road, kde se nachází mnoho kasáren, a na ulici viděli spoustu vojáků. Před divadlem vystupovala dechovka složená ze zraněných vojáků a Watson žasnul nad šikovností zmrzačených mužů hrajících na nástroje. Do souboru známého jako Mladí ubožáci patřil i Jack Tyler, jednoruký trombonista, kterému se na nástroj složili čtenáři Daily Mail. Teď má alespoň nějakou budoucnost, dobývá slávu, která se dá využít v koncertních síních a varieté.

Avšak spoustu mužů bez končetin dohnala situace k žebrotě, zatímco vládní byrokracie řešila návrhy důchodů. Spolu s dalšími stovkami lékařů Watson tlačil na admiralitu, nemocnici v Chelsea a Vojenskou radu, aby válečná psychóza nebo neuróza byla uznána jako zranění z boje. Doposud jim slíbili, že plánované ministerstvo důchodů bude na takové požadavky hledět příznivě. Jenže sliby rodinu nenakrmíte.

Watson se otočil a chtěl něco říct Coyleovi, když vtom za sebou uslyšel hlasitý náraz. Po jejich boku se objevil černý landauer, jaký už pár let neviděl, a elegantní koně se ocitli nebezpečně blízko u kapoty kabrioletu. Z kol byla vidět jenom šmouha, jak se na ně naleštěný kočár dotáhl.

Gibson skočil na Watsona a popadl ho za hlavu a ramena. Watson se bránil, dokud si neuvědomil, o co se muž snaží, a pak se nechal zatlačit pod sedadlo. Coyle něco zavolal a Watson ucítil trhnutí, jak auto vyjelo na chodník. Otřáslo se a zastavilo.

Watson se podíval na Gibsona, jenž měl tvář jen pár centimetrů od té jeho. Cítil z mužova dechu mentol.

„Co takhle se trochu posunout, Gibsone?“ navrhl Watson.

Špion se posunul a Watson viděl, jak Gibson zpod saka vytáhl revolver.

„Omlouvám se, majore,“ řekl Gibson, vytáhl ho nahoru a narovnal mu klopy. Coyle vystoupil z auta se startovací klikou. Pohupoval se po špičkách, dával pozor na jakoukoliv změnu situace a prohlížel si obličeje. Chodci si ho téměř nevšímali. Auta stále spoustu lidí otravovala svou nepředvídatelností a mnoho řidičů mělo problém rozpoznat, kde konči silnice a začíná chodník. Watson předpokládal, že Coyle k nim nepatří. Tohle byl nouzový obranný manévr.

Doprava kolem nich už zase plynula. Po kočáru ani památky.

„Planý poplach,“ ušklíbl se Gibson. „Když se to tak vezme, všichni jsou teď nějací nervózní.“

Watson se nezeptal, co se jak vezme. Nasadil si klobouk, urovnal sako a snažil se nedat najevo své obavy. Zkušenost mu říkala jedno: když jsou muži jako Coyle a Gibson nervózní, obvykle se děje něco, kvůli čemu má smysl být nervózní.

Jeli po Mount Street a Watson si říkal, jestli míří do hotelu Coburg, ale kolem okázalého průčelí jen projeli sledováni portýrem, který vypadal zklamaně, že tak impozantní dopravní prostředek neveze hosty. Nakonec zaparkovali před budovou společnosti James Purdey a synové na rohu South Audley Street. Ve výloze stále ještě byla důkladně propracovaná dvojice brokovnic obklopená několika zručně vyrobenými loveckými puškami spolu s veškerým příslušenstvím potřebným pro dobrou střelbu, ale Watson věděl, že většinu znalostí společnosti používá ministerstvo války k vytvoření nových zbraní pro bojiště ve Flandrech. Bažanti, tetřevi, jeleni, tygři a sloni budou muset počkat. Purdeyovy zbraně teď loví Němce.

Coyle pořád vypadal napjatě, vypnul motor a kabriolet se zachvěl a zastavil. Ir vyklouzl ze sedadla řidiče a rozhlédl se po ulici, než ukázal Watsonovi, aby vystoupil.

„Jste v pořádku, Coyle?“ zeptal se.

„Budu, až se odsud dostaneme.“ Pokusil se o úsměv a Watson si všiml, že si od jejich posledního setkání ulomil přední zub. Také vrásky kolem úst se mu prohloubily a pihy snad vybledly, jako by je někdo vybělil. „Ale teď už to vypadá dost klidně. Jděte, majore.“

Coyle zůstal u auta, zatímco Gibson vedl Watsona zpátky přes Mount Street kolem různých podniků, které se snažily jeden druhý předčit v květinové výzdobě, až došli k nedávno postavenému bloku budov. Zazvonil a domovník je vpustil. Watson si všiml, že domovník je velmi mladý, tak akorát k odvodu. Zvláštní. Nejevil známky ničeho, co by ho mohlo dostat z armády. A zdálo se, že zná Gibsona. Další z Kellových špionů?

Výtah je vezl do nejvyššího patra a Watson poznamenal: „Coyle vypadá, že se tak tak drží.“

Gibson přikývl. „Tak ho mám rád.“

I bývalý ženista se změnil od jejich prvního setkání tehdy v roce 1914, po dvou letech vypadá zachmuřenější a ztrhanější. Poznali se, když byli zapojeni do komplikované lsti, která měla vylákat německého špiona. To a ještě zabránit Watsonovi ve vstupu do armády a ochránit ho. Mezi starými přáteli to způsobilo rozepři, ačkoliv Watson už přistoupil na skutečnost, že Holmes jednal s nejlepšími úmysly.

„Co jste dělal?“ zeptal se tajného agenta.

Gibson se na něj podíval s výrazem Však-vy-víte-že-byste-se-neměl-ptát. Potom se uklidnil. „Většinou vyslýchal nebo sledoval cizince.“

„Hledal jste pod postelí špiony?“

„Nic tak vzrušujícího.“ Zasmál se. „Valná většina je naprosto nevinná, udají je žárliví nebo podezřívaví sousedé. Ale Coyle na to má nos, dokáže oddělit zrno německého agenta od plev drbů.“

„Všiml jsem si, že od našeho posledního setkání navštívil zubaře.“ Watson si ukázal na přední zub.

Gibson se znovu rozesmál. „Ano. Zubař použil hlaveň revolveru.“

„Netradiční.“

„Nedělejte si starosti. Coyle tomu chlapovi nechal sebrat licenci.“

Watson si mohl jen domýšlet, co to znamená, ale to už výtah s cuknutím zastavil a cinkl zvonek. Natáhl se k mříži, ale Gibson ho chytil za zápěstí. „Ten zubař měl přítele jménem Casement.“

Roger Casement napomáhal dodávkám zbraní – ruských zbraní získávaných z Německa – pro Velikonoční povstání v Dublinu. Zatkli ho v Irsku – podle všeho tam Coyle byl – a teprve před jedenácti dny ho v Toweru pověsili za vlastizradu.

„Coyle měl něco společného s Casementovým zadržením?“

Přikývnutí. „Od té doby se Coyle tak trochu pere se svým svědomím. Stejně jako by se pral každý, kdo má mezi revolucionáři rodinu a přátele.“

„Vážně?“

„Žádný Ir nemá daleko k tomu, aby znal feniána.“

„Ale jinak je na něj spoleh?“ zeptal se Watson.

Gibson vypadal, že ho ta otázka rozčílila. „Naprostý, majore. Nezačínejte o něm pochybovat. Dál s vámi nepůjdu.“

„Ne? Proč ne?“

Gibson přistoupil o krok blíž. „Má se to tak, že Coyle a já jsme uplynulé dva roky vězeli po krk v tajemstvích a ne zrovna málo lžích. Ale ať už tu jde dneska o cokoliv, nejsem do toho zasvěcen. Mám vás přivést a odejít. Takže na vás počkám dole.“ Ženista z toho nezněl příliš nadšeně.

„No dobře,“ odpověděl Watson.

„Moc mluvím. Musel jsem vyměknout. Majore, neříkám nic jiného, než abyste si dával pozor.“

„Proč?“

Gibson pustil Watsonovo zápěstí. „Coyleovi se ten kočár na King’s Road moc nelíbil. Abych byl upřímný, ani mně ne.“

„Vždyť jste to označil za planý poplach.“

Gibson se zašklebil a Watson v jeho tváři spatřil starou škodolibost. „Půjdeme a podíváme se, jestli je někdo doma?“

Odtáhl kovovou klec a vstoupili do smetanové, zlatem zdobené chodby s podlahou pokrytou vysokým červeným kobercem a s elektrickými světly na stěnách. Byly tam troje dveře. Gibson zaklepal na číslo 11 a nastavil tvář do kontrolního kukátka.

„Vy už jste tu byl?“ zeptal se Watson.

„Jednou nebo dvakrát.“

Na druhé straně dveří se ozvalo škrábání řetízku a potom se otevřely. Vznesl se nad nimi obláček kouře vonícího po brandy.

„Pane, major Watson, jak jsem slíbil,“ hlásil Gibson muži před sebou. „Počkám dole a převezmu ho, až skončíte.“

Jestli obyvatel bytu Gibsona vůbec zaregistroval, Watson si toho nevšiml. Winston Churchill jen popadl Watsona za paži, takřka ho dovlekl do místnosti a zabouchl za nimi dveře.

∕ Devět

Slečna Pillbodyová potkala Američana ten den ještě jednou, když ve večerním šeru seděla u malířského stojanu. Místo nápadného oblečení dal přednost tmavému saku a šedým kalhotám. Na rtech měl píseň, na hlavě slamák a v podpaží knihu.

„Slečno Pillbodyová,“ pozdravil a zvedl klobouk, když se zastavil u její branky. „Jaká byla schůzka s tím chlapíkem od armády? Nemá teď spadeno na váš dům?“

„Ne. Šlo jen o nějaké úřední věci.“

„Vsadím se, že to říkají všichni.“

Vrhla na něj přísný pohled.

„Omlouvám se. Bylo to ode mě hrubé.“

„Ne, vůbec ne. Jen tu nezbylo tolik mužů, aby se něco takového dalo vůbec říct.“

„Ne, to asi ne. Teď tu zbyli jen děti, staří lidé a cizinci. Můžu se podívat?“ Ukázal na obraz.

„Jen si tak krátím čas,“ řekla skromně.

Prošel brankou a postavil se vedle ní. „Nesmysl. Máte oko na perspektivu.“

„Co čtete?“ zeptala se ve snaze odvést pozornost od svých rozpaků.

„Ale. Tohle.“ Vytáhl knihu z podpaží. „Tarkington. Román s názvem Sedmnáct.“

„O čem?“

„Je to blbost. O chlapcově první lásce.“

„Americký?“

„Velmi.“

„Počkejte tu, pane Rossi.“

Šla dovnitř a rychle prohlédla svou knihovnu. Trollope? Ne. Dickens? Lepší. Buchan by se mohl hodit. Nakonec vybrala Kima. Kipling nikdy nezklame.

Vrátila se ven a podala mu ji. „Když chcete psát o Velké Británii, Kipling je lepší čtení.“

„Páni, děkuji.“ Vzal si ji a přidal k druhé knize. „Jdu obhlédnout hospodu ve vesnici. Nepředpokládám, že byste –“

Zprudka zavrtěla hlavou.

„Ne. Samozřejmě že ne. Žádné ženy.“

„Rozhodně žádné slušné ženy.“ Usmála se. „V Thetfordu se nachází hotel, kde si ženy mohou dát sherry, aniž tím spálí všechny společenské mosty.“

„Budu si to pamatovat. Ještě něco bych měl vědět? O místních?“

„No, muži jsou obhroublí. Budou k vám podezřívaví.“

„Protože jsem Američan?“

„Ne. Protože nejste odtud. Na cizince nemusíte pocházet z Ameriky. Stačí pár kilometrů.“

„Doufal jsem, že z nich možná dostanu nějaké názory na válku. Upřímné, a ne velkoměstské.“

„Obávám se, že budou velmi obezřetní.“

Ross se nad tím zamyslel. „Co kdybych jim koupil pití?“

Zdvihla obočí. „Kupovat jiným mužům pití v hospodách je nezákonné.“

„Cože?“ O tomhle pravidle neslyšel.

„Přesně tak. Ale každý to tu ignoruje. Jenže za nouzových opatření nemůžete jinému muži koupit pití. Kvůli prevenci nadměrné konzumace. A když se to rozhodnete udělat, musíte si dát pozor. Promluvte si s panem Suttonem. Frederickem Suttonem. Dělá hostinského. Učím jeho dceru Lottie. Není špatný.“

„Děkuji za radu, slečno Pillbodyová.“

„Noro,“ opravila ho, ale vyslovit vlastní jméno jí přišlo divné.

„Noro. Třeba vám podám hlášení o svém dobrodružství v Pluhu.“

Přikývla. „To bych ráda, pane Rossi.“

„Bradley. A vůbec, přejděme rovnou k Bradovi. Můžeme?“

„Myslím, že ano,“ špitla. „Brade.“

„Skvěle.“

Slečna Pillbodyová sledovala, jak si s hvízdáním vykračuje uličkou, a poručila svému bušícímu srdci, aby přestalo dělat hlouposti a koukalo se uklidnit. Pohlední Američané nejsou součástí jejích plánů.

Ale tenhle by mohl být, pomyslela si.

Nadporučík Booth seděl ve své kanceláři – bývalé dřevorubecké chatě, jejíž obytný prostor zbavili nábytku a nastěhovali sem stůl, židli, sejf a gramofon – a myslel na slečnu Pillbodyovou a pana Bradleyho Rosse. Jaká je pravděpodobnost, že se na okraji nejcitlivějšího místa ve Spojeném království objeví spisovatel? A navštěvuje dámy z vesnice, nejspíš shání klepy. Jaký spisovatel? Slečna Pillbodyová mluvila o „knize“.

Poslal do Londýna žádost o prověření Rosse a odpověď očekával do čtyřiadvaceti hodin. V poslední době cizince vystopujete snadno. Většinu jich už někdy vyslýchalo Zvláštní oddělení nebo MI5. Kvůli Rossovu americkému občanství by bylo lehce ošidné, kdyby Booth přikázal jeho přemístění, ale obrana Anglie má přednost. Nechce, aby mu po lese slídil zvědavý Amík.

Ne že by tam měl zrovna co najít. Většinu prací pozastavili hned po té... nehodě. Takto se to pojmenovalo pro veřejnost: Nehoda. Osm mužů zasažených, sedm z nich mrtvých. Pouze jeden přeživší. A ten nemluví. Možná už nikdy nebude, soudě dle stavu, v němž se ten chudák nachází.

Poté se Swinton, podplukovník velící táboru, dokázal vyhnout ničivé vzpouře ujištěním svých mužů, že se projekt pozastaví, dokud nepřijdou těm úmrtím na kloub. Takže teď až na rutinní údržbu vše utichlo – normálně se chatka dnem i nocí otřásá a zpěv ptáků přehluší hučení těžké techniky.

Ale co si bude Ross myslet, až se zvuky zase ozvou? Booth se podíval na červeně vyznačenou evakuovanou oblast na nástěnné mapě. Snad měli vyčistit taky Snarewold a ostatní vesnice. Všechno v doslechu.

A co se slečnou Pillbodyovou?

No, ona nepředstavuje žádnou hrozbu. Vlastně by mohla být užitečná. V táboře chybí jakékoliv rozptýlení. Hrabě s sebou při odjezdu do Hyde Park Corner vzal rodinu i většinu služebnictva a z žen tu zůstaly jen hospodyně, kuchařka a čtyři služky, ale ty mají zákaz opustit bez doprovodu nejbližší pozemky, stejně jako zdravotní sestra, sice atraktivní, ale už po třicítce. A taky podle všeho pěkně zatvrzelá.

Slečna Pillbodyová rozhodně není nepřitažlivá a on cítil, že je na ní víc než jen hezká tvářička. Domníval se, že se pod tím tichým povrchem nachází něco živějšího. Jako likérový bonbon, jehož mdlý obal skrývá uvnitř výrazné překvapení. Cítil to ve škole. To proto jí donesl květiny. Dokázal si představit, jak s ní tráví čas a odkrývá její vrstvy. Piknik. Vyjížďka na kole. Čaj ve městě. Sherry v Thetfordu. Nepochyboval o tom, že by ji potěšila pozornost o pět nebo více let mladšího důstojníka s dobrými vyhlídkami, až dokončí tuto část projektu. A zatím by třeba zjistil, jestli se nemýlil a ona není vlk v rouše beránčím.

Ne že by zašel dál než k letnímu románku. Doma v Bathu má Sally, nejmladší dceru místního poslance. Možná nelahodí oku tolik jako slečna Pillbodyová, ale je to o moc vhodnější partie, alespoň společensky. Jenže bude trvat dobrých pár měsíců, než skončí jeho práce tady, a mezitím potřebuje nějaké lehčí povyražení. Věděl, že dokáže zapojit nenucený šarm, když se to žádá; právě ten mu v první řadě přinesl práci u zpravodajské služby Těžkého oddílu. Ten a jeho otec, jeden z autorů Vládní válečné příručky, která v roce 1910 předepsala podrobnosti reakce státu na jakýkoliv konflikt, od nasazení sil po cenzurování pošty.

Podepsal na stole ležící rozkaz k přesunu jednoho z mužů, který se třikrát pokusil bez dovolení opustit tábor, na „klidné bezpečné místo“, kde ho budou držet v izolaci, dokud s tajemstvím Elvedenu nevyjdou ven.

Hodiny odbily sedm a Booth si uvědomil, že má hlad. Poskládal papíry, zamknul je do sejfu a připravil se na odchod z kanceláře. Ozvalo se zaklepání na dveře a jeden z desátníků nosících zprávy mu podal telegram. Očekával, že půjde o Rosse, ale vzkaz přišel od Výboru pro zásobování při ministerstvu války.

„Viděl tu zprávu podplukovník Swinton?“ zeptal se Booth desátníka.

„Ne, pane. Řekl jste, že máme všechny zprávy od tohoto odesílatele ukázat nejdříve vám.“

„Ano. Dobrá práce.“ Kručelo mu v břiše, ale večeře bude muset počkat. Stejně jako myšlenky na Rosse a slečnu Pillbodyovou. Teď záleží jen na jediné věci. Na co si to sakra Winston Churchill hraje?

∕ Deset

Churchill zavedl Watsona do dlouhého salonu s pozlaceným příslušenstvím, které by mohlo připadat pompézní i Králi Slunce: několikaramenný lustr vypadal, jako by ho ukradli ze zámku, jeho proporce rozhodně neodpovídaly prostoru; čalouněná lenoška se třpytila zlatými nitěmi a střapci; mramorový stůl stál na pečlivě odlitých nohou. Ošklivé, pomyslel si Watson.

„Nepatří mi to tu,“ zasmál se Churchill při pohledu na Watsona zírajícího na záplavu červených závěsů. „Sakra, vypadá to tu jak v bordelu. Patří to Harrymu Cliffordovi; nechává mě to tu používat, když nechceme vyřizovat věci na veřejnosti.“

Poté si Churchill všiml, že Watson obdivuje velkou olejomalbu plachetnice útočící na rozbouřeném moři. „Jmenuje se Metla zlovůle,“ vysvětlil Churchill. „Loď hraběte z Cumberlandu. Trocha umělecké licence, řekl bych, že v těch vlnách byste netrefil pobřeží. Ale Metla byla ve své době největším plavidlem postaveným v Anglii. Třicet osm děl. Nepřátele děsila k smrti. Clifford, ten hrabě, byl samozřejmě korzár, ale Španělům to v Karibiku pěkně osladil. Něco k pití?“

Aniž počkal na odpověď, nalil politik z karafy na stolku dvě sklenice vermutu a jednu podal Watsonovi.

Watson si ji vzal, ale nenapil se. Korzár. Inu, dovede si představit, proč by Churchill mohl mít slabost pro kapitána Metly, muže, jenž koná pro svou zemi, ale nehraje podle konvenčních pravidel.

„Copak Clifford na svém pirátství nevydělal hotové jmění?“ zeptal se Watson.

„A celé ho prosázel na koně a klání dřevci,“ odpověděl Churchill. „Tu podobnost bychom neměli brát příliš doslovně, že? Ale v jednom smyslu sedí. Hodláme vyděsit nepřítele způsoby, o nichž se mu ani nesnilo. A právě proto jste tady, Watsone. No, omlouvám se za celou tu fintu –“

„Nejprve mám jednu otázku.“

Churchill, který už se nadechl k jednomu ze svých proslulých proslovů, byť tentokrát jen k jednočlennému publiku, se na něj podíval s přimhouřenýma očima. „Jakou?“

Watson vytáhl z náprsní kapsy dopis od Holmese. „Proč mi posíláte dopisy a vydáváte se v nich za Sherlocka Holmese?“ zeptal se a nedokázal v hlase potlačit vztek.

„Vydávám?“ reagoval Churchill zdrženlivě.

Watson zdvihl dopis. „Pane Churchille, v ruce držím do očí bijící padělek.“

Donal Coyle věděl, že jeho dny agenta britské koruny jsou sečteny. V Kanceláři vždy představoval výjimku, jako by mezi zaměstnance pustili podvraťáka, protože žádný slušný gentleman se nechtěl stát špionem. V SSB/MI5 vzali, co se dalo, třeba i rozčarovaného feniána. Jenže tyhle dny skončily. Gentlemani se teď kvůli obraně království ochotně pouštějí do všemožných tajných pronásledování. A vzhledem k situaci v Irsku budí teď už jen kvůli svému přízvuku víc podezření než kdy předtím.

Coyle věděl, ke komu cítí loajalitu. No, především ke svému příteli Harrymu Gibsonovi, ale také k oddělení, jež mu poskytlo domov. A k Anglii?

Tím už si tak jistý nebyl.

Ir si zapálil cigaretu a opřel se o zeď vedle obchodu se zbraněmi, hned u kufru zaparkovaného kabrioletu. V nepadnoucím obleku a s laciným kloboukem do těchto ulic nezapadá. V Mayfairu špioni pracují zřídka. Má na sobě šaty do stoky. Právě tam odvádí nejlepší práci. Horní vrstvy hlídají pro Kella a spol. jiní, třeba Langdale Pike.

Pochopitelně to nebylo jenom povstání, co ho přimělo přehodnotit svou pozici. Také dostal dopis od matky, poslaný přes zabezpečený P. O. box, v němž stálo, že ztrácí zrak: „Musela jsem poprosit Marii Coughlanovou, aby mi ten poslední přečetla. Říkají, že mám šedý zákal...“

Možná by se marnotratný syn měl vrátit a pomoct, zjistit, jestli se s tím dá něco dělat. Bratr žije daleko v Americe, sestra se vdala do Corku a matka teď zůstala odkázaná na sousedy, jako je Marie Coughlanová. Šedý zákal. Na její svět určitě padá mlha.

Coyle přehlédl ulici, nenuceně si prohlížel každé auto a vůz projíždějící okolo a zároveň pozoroval cestující. Ani jedno zatím neprojelo dvakrát. Ne že by měl důvod očekávat nějaké problémy. A právě v takových chvílích je čeká nejvíce.

Vzal si s sebou dvě pistole. Větší nosí na opasku – jednou z výhod ledabyle střiženého saka je, že se v něm ledacos schová – a ve zvláštním udělátku v ponožce má malý revolver, dost dobrý na práci zblízka. Zkušenost ho naučila, že se jedná o nejsnazší a nejrychlejší umístění pro zbraň, když řídí nebo jede v autě. Dvakrát už mu zachránil život.

Jak sdělí zprávu o návratu do Irska Harrymu? Už spolu pracují čtyři roky. A tvoří moc dobrý tým. Nejstarší u SSB. Coyle však usoudil, že nastal čas jet domů a vrátit se mezi své lidi. Vlny z povstání se pořád šíří a rozrušují obyvatelstvo. Dokonce i ti, kdo nevěří v ozbrojený boj, cítí, že následné popravy byly kruté a svévolné. Mohl by existovat způsob, jak vést nepokoje mírovější cestou než ozbrojeným povstáním. Pravda, možná si tam pár lidí přeje jeho smrt, ovšem ví, že alespoň tři z nich už sami opustili tento svět. Poslal několik předběžných pokusů o zahájení jednání přes strýce Seana a –

Černé čtyřmístné Shelsey na šasi z Crossley.

Ten popis mu vyskočil na mysli, ještě než si uvědomil, na co se dívá. Za nákladem taženým koňmi se po ulici motalo čtyřmístné Shelsey na šasi z Crossley. Moc pěkné auto. Má i Warlandovy dvojité odnímatelné ráfky. Nejspíš model s pětadvaceti koňskými silami. Tři pasažéři, ani jeden z nich šofér. Elegantně oblečení, dva s tmavými napomádovanými vlasy, jeden světlovlasý. Jeden z těch prvně jmenovaných má brýle.

Už jsme ho potkali dřív, že? Ale kde? Ne tady, ne v Mayfairu.

U nemocnice. Když jsme šli pro Watsona. Předtím v něm seděl jen řidič a jeden cestující. Ten blonďák. Od té doby přibyl další pár rukou.

Coyle zkoumal scénu ve své vizuální paměti, téměř jako by ji sledoval na plátně. Tenhle kousek uměl. Shelsey odjelo před ním s Gibsonem a Watsonem. A to znamená co? Že tam tihle muži nedostali příležitost jednat, což je pravda. Watson, Coyle a Gibson opustili nemocnici v obklíčení sester střídajících směnu, které s nimi šly až k autu. Jestli Coylea našli po cestě a sledovali ho, musejí v tom, co dělají, být dobří. Sakra dobří.

Potom ucítil, že musí jednat, protože mu začaly brnět palce, což se mu někdy stávalo. Ten zvláštní pocit mu připomínal omrzliny, jež míval jako dítě. A ze zkušenosti věděl, že své palce nesmí ignorovat. Coyle počkal, než auto projede, odlepil se od zdi a zahodil cigaretu. Podíval se na blok domů, kde čeká Gibson. Musí ho varovat, že Watsonův život je v ohrožení.

Po čtyřech krocích se znovu ohlédl a viděl, že se Shelsey otočilo a vrací se k němu. Rozepnul si sako a všechny myšlenky na odchod z Kanceláře byly ty tam.

∕ Jedenáct

Winston Churchill se na dopis ve Watsonově ruce skoro ani nepodíval. „Přišel byste kvůli někomu jinému?“

„Asi ne, ale mohl jste to nejdřív zkusit.“

„Nemám čas něco ,zkoušet‘,“ zavrčel poslanec, kopl do sebe vermut a šel si dolít. „Jak jste poznal, že je falešný? Ten podpis se sakra povedl. Nechal jsem ho okopírovat z jeho dopisu.“

Watson se tomu musel zasmát. „Tak já vám to vyjmenuji. Papír neodpovídá. Příliš moderní psací stroj. Volba slov –“

„No dobrá, no dobrá. Ušetřete mě toho chytráckého rozboru. Ten si nechte do svých knih.“ Churchill náhle začal výrazně šišlat. Zvedl doutník odložený v popelníku a znovu ho roztahal. „Přišel jste. Účel to splnilo.“

„A Holmes?“

„S ním je těžké pořízení.“

Watson se snažil ujistit, že na něm není vidět znepokojení, které pocítil. Skutečnost, že se Churchill snížil k padělání dopisu, naznačovala, že Holmes je buď indisponován, nebo odmítá politikovi pomoct. „Je to opravdu jedinečný muž.“

„Myslím, že takhle lidé mluví o mně, když se snaží být zdvořilí. Pokoušeli jsme se ho zapojit do několika projektů včetně tohohle. Každopádně jsme chtěli vás. Tedy, já jsem chtěl.“

„Kéž bych mohl říct, že mi to lichotí.“

Churchill si Watsona pár okamžiků prohlížel s tváří staženou jako boxerova pěst. „Tahle válka má zatím dvě velká tajemství,“ začal politik. „Jedním byl plán dostat vojáky z pláží Gallipoli, aniž Turci pochopí, co se děje. Úspěšně, pokud se dá ústup z takových jatek nazývat úspěchem. A teď tu máme Metlu zlovůle.“ Znovu ukázal na malbu. „Dalo by se říct, že stavíme svou vlastní Metlu.“

„Chcete děsit k smrti, jak jste zmínil. Jedná se o nějakou loď?“

„Co vás k té úvaze vede?“

„Vaše minulost. První lord admirality.“

„Hmm.“ Churchillovi přelétl přes tvář úsměv.

„Řekl bych, že vyvíjíte nějaký druh vodní zbraně.“

„Málem jste se trefil. Ale teď vám nemůžu říct, o co se jedná.“

„Tak proč jsem tady?“ dal se obměkčit Watson a konečně se napil teplého vermutu.

„Naše Metla měla poruchu. Zabila sedm lidí. Našich lidí. Přežil osmý. Jen on nám může říct, co se stalo. Pozastavili vývoj zařízení, dokud si tím nebudeme jistí.“

„Jak zabila?“

„No, nejdřív všichni zešíleli.“

„Zešíleli?“ zopakoval Watson.

„Ano. Proměnili se v nepříčetné blábolící trosky. S určitostí vím, že jste se s něčím podobným setkal už dříve. Náhlé nevysvětlitelné šílenství.“

„Ano,“ přitakal Watson a vybavil si aféru u Poldhuské zátočiny, kdy podlý Mortimer Tregennis pomocí jedu zabil svou sestru a bratra dohnal k šílenství.

„Ale tohle je úplně něco jiného. Existují důkazy, že se pokusili Metlu zničit v zápalu jakéhosi...“ – Churchill obtížně hledal slovo – „... běsnění.“

„Nemohlo by se jednat o sabotáž nepřátelského agenta? Pokud to je skutečně tak zázračná zbraň.“

„Mohlo. Ale jak jsem řekl, držíme to v tajnosti. Každého, kdo o tom ví a aktivně se toho neúčastní, drží na ,klidném a bezpečném místě‘, jak tomu říkají. Dokud nevytáhneme králíka z klobouku.“

„To by se týkalo i mě?“

Churchill se na něj zlostně podíval. „Mohlo by, pokud bych vám řekl ještě víc a vy byste odmítl pomoct.“

Watson se urazil. Zvykl si, že se mu ve státních záležitostech věří. Mycroft Holmes mu kdysi prozradil věci, které mohly otřást impériem. „Ale já bych o tom nemluvil.“

Churchill vypadal naštvaně. „Snad. Ale příběh o našem králi se dvěma manželkami se dostal na světlo, že? No?“

Holmes s Watsonem pomohli vyvrátit obvinění, že král Jiří V. se při službě v námořnictvu na Maltě po nerozvážné aférce oženil s dcerou admirála. V časopise vyšel článek naznačující, že Jiří si vzal svou ženu, princeznu May, bigamicky. Obhajoba trvala na tom, že král se se zmíněnou ženou nikdy nesetkal. Ve skutečnosti existovaly důkazy, že spolu navštívili plesy v Hampshiru, ale pro dobro národa je zatajili. Nicméně, v novinách bulvárnějšího ražení se nedávno objevily narážky ohledně ututlání té kauzy.

„To jsem neudělal já.“

„No to doufám, Watsone,“ řekl Churchill, jako by snad pochyboval. „Podívejte, povaha toho zařízení vás v tuto chvíli nemusí zajímat. My po vás chceme, abyste vyléčil toho osmého muže. Nechce, nebo nemůže mluvit. Úplně oněměl. Jak se to jmenuje... něco na a?“

„Afázie.“

„Úplná. Nic z toho, co zkusili, od vlídnosti po krutost, jeho mlčení neprolomilo. V každém ohledu se jedná o granátový šok, zrovna jako u případů, které jste léčil. Ano, o vaší práci vím vše.“

„Nejsem jediný v oboru,“ odporoval Watson. „Existují i jiní –“

Churchill rázně zavrtěl hlavou, až se mu rozklepal rodící se podbradek. „Komunisti, pacifisti a homosexuálové.“

„Určitě ne všechno najednou, pane...“

Churchill jízlivou poznámku přešel. „Věci se mají tak, že mě obviňují z vměšování se do projektu. Ale někdo s tím musí trochu pohnout. Potřebuju, abyste přiměl toho muže mluvit, on nám řekl, co se stalo, a tahle válka se dala zase do pohybu.“

Watson zavrtěl hlavou. „Nemůžu se do toho zapojit.“

Churchill se zamračil. „Nemůžete? Nebo nechcete?“

„Viděl jste podmínky na frontě. Po našich vojácích žádáme něco nelidského. Ano, zabývám se granátovým šokem. A víte, co jsem se naučil? Že muže lze zlomit jako větvičku na podzim. A my je lámeme po tisících. Tahle zázračná zbraň zkrátí skutečně válku? Nebo jen zhorší to neštěstí?“ Churchill chtěl něco říct, ale Watson ho mávnutím ruky umlčel. „Plyn měl prolomit mrtvý bod, pamatujete? Nové granáty měly vystřelit Němce z bunkrů. To si taky pamatujete? Tuhle válku může ukončit jedině to, až muži jako vy dostanou rozum a začnou jednat o míru.“

„Nepotřebuju od vás lekci o válčení, majore,“ zavrčel Churchill a útočně vystrčil čelist. „Mrtvé počítám každý den a stejně to není snazší. A to, co říkáte, se nebezpečně blíží pacifismu.“

„Zdravý rozum.“

„To si myslíte vy. A já si doopravdy myslím, že tohle zkrátí válku. Dám vám na to své slovo.“

„Vaše slovo, že věříte, že to způsobí brzký konec bojů. Ale jistě to vědět nemůžete, že?“

Churchill si odfrkl. „Samozřejmě že ne. Copak jsou ve válce nějaké jistoty?“

„Vidím další zlomené muže,“ řekl Watson, „na všech stranách. Tomu se nepropůjčím.“

Churchill zařval z plna hrdla. „Ale vsadím se, že existuje zlomený muž, kterému se propůjčíte.“

Watson cítil, jak v něm třepotá plamínek zloby. Zásobárna zbylé přízně k poslanci se vyprázdnila, jako by někdo otevřel kohoutek. Tušil, co přijde, ale stejně se zeptal. „Co tím myslíte?“

Churchill si ze špičky jazyka sebral pár vláken tabáku. „Museli zadržet Holmese, pro jeho vlastní bezpečnost.“

„Zadržet?“ zakřičel Watson zhnuseně. „Zadržet kde? A proč? Vždyť není zdráv.“

„I to jsem slyšel. Nicméně ho zadrželi a zadržen zůstane, dokud nenasadíme naši zbraň. Čím déle budete otálet –“

„Vy mě vydíráte?“ vyprskl Watson. „Zdravotním stavem starého muže, který sloužil své zemi?“

Churchill se nad tím zamyslel. „Řekl bych, že ano. Pro dobrou věc.“

Watson si pohrdavě odfrkl. „Takováhle válka není nikdy dobrá věc.“

„Pane!“ zavrčel Churchill. „Je v sázce svoboda této země i našeho způsobu života! A vy se staráte o pár podělaných vojáků. Ano, nechám shnít Holmese, vás i půlku zatraceného Londýna, pokud by to mělo znamenat, že můžeme uštědřit rozhodující úder.“

Poslanec dočista zfialověl. Watson si pomyslel, že snad dostal infarkt. Vlastně si to tak trochu přál. Watson se nadechl a mluvil tak klidně, jak jen dokázal. „Pusťte Holmese a já vám pomohu.“

„Vypadám jako blázen?“ odpověděl Churchill. „Kde pak bude vaše motivace? Přijďte tomu na kloub a já vám řeknu, kde je. Můžete si pro něj dojet sám.“

„A co když tu záhadu vyřešit nedokážu?“

„Myslím, že o to se budeme starat, až se to stane.“ Churchill vycítil převahu a využil ji. „Ale budu rozumný. Udělejte to pro mě, majore, a já slibuji, že už se vám nikdy nebudu plést do života.“

Hodiny tikaly, zatímco si Watson procházel své možnosti. Cítil se jako šachová figurka zablokovaná v každém směru, kam se pohne.

„Mám vystupovat jako lékař, nebo detektiv?“ zeptal se Watson nakonec.

Churchillovi se objevil na tváři potutelný úsměv, který mu z ní Watson toužil srazit. „Kdysi jste byl obojí.“

Watson nad nepochopením vlastní role v partnerství zavrtěl hlavou. „To v tomhle... zařízení nemají vlastního doktora?“

„Jejich lékařský důstojník patří mezi oběti,“ zabručel Churchill. „Jel s nimi, aby pozoroval podmínky v –“ Zarazil se. „Zemřel jako poslední. Přivedli další lékaře, ale zatím se neobjevila žádná věrohodná teorie. Lékaři jsou bezradní a jediný svědek tvrdošíjně mlčí. Takže jak vidíte, vyžaduje to zvláštní sestavu schopností. Vaše schopnosti, Watsone.“

„Kdy se tohle všechno stalo?“

„Před týdnem.“

„Týdnem?“

„Ano. Tlačí nás čas. Jak dlouho vám to normálně trvá?“ zeptal se Churchill. „Vyléčit tyhle lidi?“

Tyhle lidi. Churchill, stejně jako spousta dalších velitelů, nechápal, co se zlomeným mužům stalo. Bez pochyby i on přisuzoval jejich nemoc nedostatku odvahy. Už to slovo „vyléčit“ je špatně. Jejich pocity nelze odstranit, jen se s nimi lze naučit žít a dál se jimi neničit.

„Za předpokladu, že má nějaký druh bojového traumatu? Každý případ je jiný. Čtyři týdny –“

„Máte pět dní,“ řekl Churchill tónem, který nepřipouštěl diskusi. „Slyšel jsem, že s tím Fairleym jste dokázal divy.“

„To bylo něco jiného, znali jsme se a na tom vztahu jsem mohl stavět. Na takovou věc nemůžete dát časový limit,“ odporoval Watson.

Churchill zamával doutníkem. „Můžu. Musíme. Máme časový plán. Tak jako tak se za pět dní dají znovu do práce. S pistolí u hlavy, když bude třeba. A Watsone, jemnocit toho němého mě nezajímá. Rozumíte? Přinuťte ho o tom dni mluvit jakýmikoliv prostředky.“

„A ti mrtví? Dostanu k nim přístup?“zeptal se Watson.

„Mrtví nikam neutečou,“ zavrčel Churchill. „Alespoň dokud nedonutíte toho živého mluvit.“

„V některých případech nám mrtví dokážou povědět víc než živí.“

„Jsem si jist, že můžete do těl dloubat a šťourat dle libosti, jestli věříte, že to pomůže. Osobně si myslím, že potřebujeme svědectví přeživšího. Vyznáte se v Suffolku?“

„Moc ne.“

„Zabrali jsme tam pozemky a na nich se pracuje. Kousek od letiště Královských leteckých jednotek v Thetfordu. Vezmeme vás tam letadlem –“

Watson měl v břiše pocit, jako by ho shodili z útesu. „Nechci létat.“

„Pochopitelně,“ řekl Churchill s vědomím, že Watsonova žena zemřela při letecké nehodě, byť on sám byl velkým zastáncem strojů těžších než vzduch, i když se ukázalo, že ne moc schopný pilot. „Ale, jak říkám, klíčový je čas. Bude tam na vás čekat chlap jménem Swinton a dá vám instrukce.“

„Ernest Swinton? Ten spisovatel?“ Watson znal jeho předválečné věci – uhlazená hurávlastenecká dobrodružství – a válečné zpravodajství.

Churchill přikývl. „Pochopitelně, že ho znáte. Další pisálek. Ano, ten Swinton. Je velícím plukovníkem základny.“

Watson si znovu lokl vermutu a potom, vlastně jen aby zabil čas, se vydal pro brandy. „Mám v této věci na vybranou?“

Churchill se usmál. A rozhodně ne povzbudivě. „Vůbec.“

„A vy mi nepovíte o vlastnostech té zbraně?“

„Ne, dokud nedorazíte na místo. Tam dostanete rozkazy.“

„Ale znáte naše metody,“ Množné číslo bylo troufalé, ale Churchill určitě oceňuje, jak si Holmes, nejčastěji v přijímacím salonku v Baker Street 221B, s oblibou o případu zjistil každý detail, než vyrazil. „Jistě mi prozradíte nějaké pozadí?“

„Ne, dokud nebudete na místě,“ trval si na svém Churchill. „Pokud nechcete riskovat, že strávíte se svým starým přítelem několik měsíců na tečce v Severním moři čekáním, než se Metla stane věcí veřejnou.“

Watson ucítil další hryzání hněvu. Ale Churchill se prořekl – alespoň zhruba ví, kde se Holmes nachází. Jenže kde v Severním moři? Vždyť je obrovské.

„A samozřejmě,“ řekl Churchill potutelně, „váš přítel ani nemládne, ani se mu nedělá lépe.“

Watsonovi se z důsledků toho, co Churchill naznačuje, udělalo rudo před očima. „Rád bych vás ujistil, pane, že jestli se Holmesovi cokoliv stane –“ Watson se odmlčel.

Churchill zahlédl ve Watsonově tváři zmatek a znepokojení. „Co se děje?“ zeptal se poslanec.

Watson rychle přešel k oknu, otevřel západku a vytáhl spodní polovinu rámu. „Znělo to jako výstřely.“

∕ Dvanáct

Když Bradley Ross došel k polorozpadlé chatrči Jimmyho Oxborrowa, pracovníka na částečný úvazek v kovárně a zároveň pytláka, který se chvástal, že se dokáže dostat do areálu, svítil jen srpek měsíce. Našlapoval opatrně s vědomím, že si ve tmě může snadno vymknout kotník. Nebylo vidět světla ani cítit kouř ze dřeva, ale jeden z upovídanějších chlapů přísahal, že tam Jimmy žije. Podle všeho mu sem známí tu a tam donesli džber piva nebo kuře a všechno zmizelo. Oxborrow je uvnitř. Ale něco ho vyděsilo natolik, že na sebe nechce upozorňovat.

Ross se musel zastavit a ulevit si. V Pluhu v rámci družnosti vypil několik piv. Bylo slabé, zvětralé a teplé. Hrozné, ale nezbytné. Až při třetí rundě těch chcanek se noví přátelé v jeho společnosti uvolnili a povídali si, jako by mezi ně patřil.

Zapnul si poklopec a pokračoval po hrbolaté cestě ke dveřím chalupy. Přinesl s sebou dvě lahve Mackesona, každou v jedné kapse u saka. Vytáhl je a nechal je o sebe zacinkat; zvuk, který každého opravdového pijana vytáhne i z nejhlubšího spánku. Kloubem zaklepal na dveře.

„Jimmy?“ zasyčel.

Nic.

„Jimmy? Jmenuji se Bradley Ross. Jsem Cyrilův přítel. Říkal, že si rád dáte kapku Mackesonu.“ Vrásčitý Cyril ho nazval „pitím pro starý báby“, ale tu část Ross vynechal. „Nechám vám ho tady venku. U rohožky. Dobře?“

Odešel a napínal uši, jestli z chalupy něco neuslyší. Ozývaly se jen zvuky noci, lehké vzdychání listí a šumění polí. Odešel na padesát metrů a zastavil se. Poblíž zařehtal kůň a neposedný hmyz skřípal a cvrkal. Prošel dírou v živém plotu, dřepl si a zapálil si cigaretu.

Dřepění mu nečinilo problémy. Trestali ho tak ve škole, musel si dřepnout s rukama na hlavě, až ho brněly všechny údy. Později se jeho zběhlost v nehybnosti ukázala užitečnou, když se učil lovit. Na vzácný okamžik si dovolil uvolnit se a cítil, jak mu z krku a ramenou spadla trocha napětí.

Nepochyboval, že se v Elvedenu děje něco zajímavého. Cítil to v kostech. Jediný háček představoval ten mladý nadporučík Booth. Nelíbilo se mu, jak se na něj díval v zahradě slečny Pillbodyové. Nenosil žádný odznak jednotky, což napovídalo, že by mohl patřit ke zpravodajské službě. Nějací u tak velkého tajného projektu být musí. A všichni se na vás dívají takhle. Stejně jako policisté. Ale Booth je nezkušený kluk, ne nějaký starý mazák. Ross si byl jistý, že dokáže odrazit cokoliv, co na něj nadporučík Booth hodí. Svou knihu Dobrá válka začal bezcitným útokem Německa a jeho barbarstvím v Belgii. Kdyby mu Booth prohledal dům, nenašel by nic, co by naznačovalo, že Rosse zajímá víc pátrání po tajemství Elvedenu než propaganda Spojenců.

Cigareta mu dohořela k prstům. Típl ji do hlíny, postavil se a ještě jednou zkusil, jestli náhodou něco neuslyší. V dálce zavyla teskně a opuštěně liška. Ross se po svých stopách vrátil zpátky k chalupě a dával si pozor, aby se držel ve stínu. Postavil se na kořen jilmu pár metrů od dveří do chaty a zíral do tmy, dokud si nemohl být jistý. Ano, dvě lahve mléčného stoutu zmizely. Návnada zabrala.

∕ Třináct

Coyle se napůl otočil, když mu první kulka hvízdla kolem ucha a ze zdiva za ním se zdvihl obláček prachu. Záblesk vyšel ze zadního sedadla Shelsey. Vytáhl z opasku revolver Smith & Wesson a na oplátku vypálil dvě střely, zatímco celou dobu mířil k úkrytu u zaparkovaného auta.

Jak se opovažují? pomyslel si. Za bílého dne. V centru města. Znovu vystřelil a tentokrát si všiml, že mu odpověděly dvě zbraně. Nebyli to odstřelovači, ale střely šly tak blízko, že protnuly vzduch jako principálův bič. Odvážil se vykouknout na ulici. Na chodníku uviděl Harryho s pistolí v ruce. Ve dveřích obchodů stáli jako přimražení nebo se krčili kolemjdoucí. Coyle uslyšel ženský výkřik. Ozvala se policejní píšťalka, nejdřív chraplavě a slabě, ale teď už dostala svůj typický pronikavý zvuk.

Coyle doběhl k poblíž zaparkovanému Austinu a přikrčil se u něj. Přední sklo se roztříštilo a neškodně se vysypalo do auta. Zbývají mu tři střely. Uvažoval, že si znovu nabije, ale vtom zaslechl zaskřípění převodů a motoru v otáčkách.

Ujíždějí.

Postavil se, podepřel si pravačku pažbou revolveru a vypálil zbývající kulky do rychle mizejícího automobilu. Zadní okno se rozplynulo v třpytící se sprše zářivého skla a z karoserie odletovaly jiskry, ale auto jelo dál skoro rovně. Řidiče nezasáhl.

Měl by je pronásledovat?

Ne, jsou to idioti. Viděl je a oni jeho taky; pravidla říkají, že je máte nechat jít a zmizet. Přežijete a dostanete je jindy. Mají však jednu smůlu, Coyle už teď jistě ví, že má protivníka, který střelbou potvrdil jeho podezření. Amatéři.

Při chůzi znovu nabil a vzhlédl, až když došel skoro ke Gibsonovi.

Jeho parťák stál se zbraní u boku a zíral si dolů na břicho a rychle rostoucí červenou květinu, která mu na něm rozkvétala.

„Ježíši, to ne.“ Coyle k němu třemi velkými kroky doběhl zrovna včas a zachytil ho, když se hroutil k zemi.

Agent MI5 zemřel, než ho dostali nahoru. Kulka zasáhla životně důležité orgány a z toho, jak se mu z kůže ztratila barva a z očí světlo, Watson poznal, že má rozsáhlé vnitřní krvácení. Možná je to požehnání, pomyslel si. Za dobu strávenou na frontě viděl příliš mnoho pomalého umírání od rozsáhlých zranění břicha. RZB vás mohla zabít rychle a snadno, nebo jste kvůli nim mohli protrpět každý krok na cestě do konečného bezvědomí. Watson věděl, čemu by dal přednost.

Watson, Coyle, vrátný Mason a Churchill, všichni do jisté míry zbrocení Gibsonovou krví, mlčky stáli a čekali na Lazarovo zmrtvýchvstání, které nikdy nepřijde.

Watson se odvážil podívat na Coylea. Tvář měl pevnou jako skála a dýchal rychle a povrchově. To není dobré znamení. Ir už hledá, jak rozbít svůj smutek, odložit ho na jindy, a vytváří ten druh vnitřního konfliktu, který se Watson posledních šest měsíců snaží vyřešit – naučit vojáky unést nesnesitelné.

„Je mi líto –“ začal Churchill a prolomil ticho.

„Sklapněte,“ okřikl ho Coyle. „Pane, mlčte.“

Watson už viděl Churchilla vybuchnout nad menší urážkou, ale ten teď zůstal netečný. Zažil dost bitev, aby dokázal brát ohledy. Patrně Coyleovi odpustí tuhle a možná ještě jednu, než ho odkáže do patřičných mezí.

„Do prdele,“ zamumlal Coyle zastřeným hlasem. „Do prdele se vším.“

Po dlouhé chvíli Churchill odešel ke karafám a nalil do sklenice dobrých sedm centimetrů brandy. Nabídl ji Coyleovi a ten si ji vzal. „Já jsem měl být ten, kdo z nás dvou odejde, hlupáku.“ Pozvedl sklenici. „Go maire sibh bhur saol nua.“

Brandy vmžiku zmizela a Coyle podal sklenici k dolití. Churchill si ji pomalu a rozvážně vzal. Watsonovi bylo jasné, že Coyle pokouší štěstí, když s poslancem zachází jako se sluhou.

Ir se otočil na Masona. „Vraťte se dolů. Po tom všem na ulici najdete policii. Řekněte jim, že jsme měli cvičení s ostrou střelbou. Jakoukoliv škodu zaplatí Zvláštní oddělení. Rozumíte?“

Mason přikývl a při odchodu si zapnul kabát, aby zakryl nejhorší skvrny.

Watson se ještě jednou podíval na nebohého Gibsona. „Myslíte, že jsem tam měl ležet já?“ Vznesl tu otázku, aniž měla přímého adresáta, jen tak do prostoru.

„Jiné vysvětlení nevidím,“ odpověděl Coyle. „Troufnu si hádat, že ať už se chystáte tady pro pana Churchilla udělat cokoliv, někdo by byl radši, kdybyste to neudělal.“

Watson přikývl a snažil se vyrovnat s představou, že ho ti muži chtěli zabít. Přirozeně se v nebezpečí ocitl již dřív. Každý, kdo se odváží do zákopů, stojí v palebné linii, ale tam venku rozhoduje především osud, jestli si vás vybere odstřelovač coby adresáta své vysokorychlostní kulky nebo jestli vám spadne na hlavu granát nebo se k vám dostane plyn, než si stihnete nasadit masku. Nacházet se na něčím seznamu smrti je něco úplně jiného. Osobního. Watson si přál, a ne poprvé, aby měl po boku Holmese, protože ten dost dlouho uhýbal kulkám plukovníka Morana.

Coyle si od Churchilla vzal druhou brandy. „Kdo věděl, že sem dnes major Watson přijede?“

Churchill se na vteřinu zamyslel. „Řídící komise tohoto projektu. Macfie a Wilson z Královského námořního letectva a William Tritton, starší ženista. Samozřejmě Kell. A vy dva.“

„Holmes?“ zeptal se Watson.

Churchill se na vteřinu zamyslel. „Ne, že konkrétně dnes. Věděl, že se zapojíte. Ale on –“

„A všichni vědí o letu z Hainaultu? přerušil ho Coyle. „Všichni ti lidé?“

„Někteří ano,“ potvrdil Churchill. „Ne všichni.“

Coyle hlasitě vydechl. „Kam jste chtěli s majorem letět?“

Watson vypadal zmateně.

„Nám s Gibsonem řekli, abychom vás vysadili na letecké základně v Hainaultu,“ vysvětlil Coyle. „Tam si vás mělo převzít Královské námořní letectvo.“

A je to tu zas, námořnictvo nechává stopy, kam se podíváš. Ale proč by pro námořní manévry zabrali pozemek v Suffolku? Pokud se tam nenachází velké jezero. To by mohla být odpověď.

„Takže,“ pokračoval Coyle, „my jsme neznali cíl vaší cesty. Nemuseli jsme. Alespoň tehdy ne.“ Coyle upřel svou pozornost na Churchilla. „Pane, potřebuji vědět, kam jste měli s majorem letět.“

„A to proč?“ zeptal se Churchill podezřívavě a nalil si brandy.

„Protože nejsem úplný blb, abych vzal vašeho muže na letiště teď, když někdo ohrozil plán. Pojedeme autem. Pěkně svým vlastním tempem. A neptejte se, nepovím vám, kudy pojedeme ani kdy dorazíme. Řekněte těm lidem, ať ho čekají, až přijedeme.“

„Tlačí nás čas,“ připomněl mu Churchill. „Nerozumíte politice okolo.“

Coyle ukázal na zesnulého kolegu. „Rozumím tomu, že mi zabili kamaráda. A nezačínejte si s Irem o složitosti politiky. Jen mi, prosím, řekněte, kam mám dovézt majora, a já ho tam dostanu v jednom kuse, pane. Zbytek závisí na vás.“

Churchill na okamžik zaváhal a Watson ho předběhl. „Je to v Suffolku.“

Poslanec na něj vrhl nevraživý pohled. „Ano. Jedná se o místo zvané Elvedenský les. Venkovské sídlo lorda Iveagha –“

Coyle se začal chechtat, ale jeho smích postrádal veselí.

„Co je na tom k smíchu?“ zeptal se Churchill popuzený mužovými způsoby.

„Omlouvám se, pane. Říkáte Iveagh. Myslím, že jsem za pěkný kus té země zaplatil.“ Než mohl Watson vyslovit zřejmou otázku, dodal: „Jde o peníze z Guinnessu, že, pane?“

„Ano,“ potvrdil Churchill. „A hrabě je velmi štědrý.“

„Jo, to jo,“ prohlásil Coyle se vší vážností. „Edward Guinness je velký muž dobrých skutků. Takže jak říkám, napište svému člověku telegram, že vyrážíme. Tu a tam se ozvu Kellovi, jen abyste věděli, že jsme ještě naživu.“

Jako by chtěl zdůraznit smrtelné nebezpečí, vytáhl z opasku zbraň a zkontroloval bubínek. „Měli bychom vyrazit. Vyměním auto. Kabriolet by už byl moc nápadný.“

„Poblíž parkuje auto, které patří k tomuto bytu,“ navrhl Churchill. „Ještě jsem s ním nejel, ale klíče jsou v hale. Nějaký Vauxhall.“

„Princ Henry?“ zeptal se Coyle s nadějí.

„Mám za to, že ano. Bude stačit?“

„Úplně,“ přikývl Coyle. „A ještě jedna věc, pane.“

„Ano?“

„Rád bych se zúčastnil pohřbu.“ Podíval se na mrtvého. „Kapitán Gibson. Královští ženisté.“ Po smrti mu vrátí jeho starou vojenskou hodnost. Watson pochyboval, že pro špiony existuje ekvivalent plných vojenských poct.

„Samozřejmě. Zařídím to.“

„Jen okamžik,“ řekl Watson. „Rád bych věděl, proč zemřel.“

„Vy jste doktor,“ pronesl Coyle. „Ale vsadil bych na tu kulku v břiše.“

Churchillovi však došlo, co tím myslí. Watson chtěl vědět, co bylo natolik důležité a tajné, aby to vyvolalo přestřelku v centru Londýna. Churchill vážně zavrtěl hlavou. „To je na Swintonovi. Nemůžu –“

„Potom se budete muset obejít bez mých služeb. Hra se od našeho předešlého hovoru jaksi změnila.“ Tentokrát na nebohého Gibsona ukázal Watson. „Chci vědět, co stálo tohoto muže život a mě mohlo stát ten můj, jak se zdá. A co je tak důležité, že jste kvůli tomu nechal uvěznit Sherlocka Holmese. Jestli země –“

„Dost, ksakru.“ Churchill se tázavě zadíval na Coylea.

Ir přehnaně pokrčil rameny. „Ále, o mě si nedělejte starosti, pane, čím míň toho vím, tím líp. Já mám dostat majora do areálu. To mi stačí.“

Churchill se zamračil a na pomačkané rysy jeho tváře nebyl moc hezký pohled. „No dobrá, Watsone,“ řekl nakonec. „Pojďte za mnou.“

„Kam?“

„Do knihovny.“

Coyle si sundal krví potřísněné sako a začal si rozepínat košili. „A já nám oběma pošlu pro náhradní oblečení, majore. Nemá smysl se vracet do vašeho domu, že? Někdo by ho mohl sledovat.“

Když odešli, Coyle si dřepl ke svému příteli a chytil ho za ruku s již nepřirozeně chladnou kůží a rychle zasychající krví na prstech. „Až odvezu majora, vrátím se sem a slibuji, že v tomhle městě nenechám kámen na kameni, dokud nezjistím, kdo ti to udělal, a potom ty parchanty roznesu na kopytech. Dobře? Ale odpusť mi, když na tebe nebudu pár dní myslet, Harry, protože by mě to brzdilo, a to bys nechtěl, že ne? Musím se úplně soustředit, abych se postaral, že se doktor dostane tam, kam má. Dokončit práci, to by sis přál, že jo?“ Naklonil se a políbil Gibsona na čelo. „A navíc bych řekl, že tě co nevidět uvidím na druhý straně.“

∕ Čtrnáct

Slečna Pillbodyová opatrně překonala oblázky k nepoddajnému Severnímu moři, které se odmítalo vzdát své věčné šedi dokonce i v letním slunci. Mraky nad ní pluly po obloze sem a tam, jako by spěchaly na schůzku, zatímco racci na ni vřeštěli zastřené výhružky. Slečna Pillbodyová se otočila a zamávala, potom si vyhrnula sukni pár centimetrů nad lýtka a vstoupila na písčitější pobřeží. Za ním vlny hladově olizovaly ocelové sloupy podpírající cívky zrezlého ostnatého drátu, který měl zabránit vylodění malých plavidel.

Booth s Rossem seděli na nízké kamenné zídce kulometné pozice, jež v této chvíli byla bez zbraní i střelců. V dunách za nimi stály dvě pozorovatelny dvacet čtyři hodin denně hlídané jednotkami východního velitelství domobrany. Kdyby se Němci rozhodli, že pobřeží Norfolku je vhodné místo k útoku na centrum Londýna – což je rozhodně nepravděpodobné –, potom by je domobrana zdržela, dokud by k takovýmto pozicím nepřispěchaly na pomoc záložní jednotky z Colchesteru.

„Řekněte mi, jsou vaše úmysly ohledně slečny Pillbodyové úplně počestné, nadporučíku?“ zeptal se Ross a prohlížel si výrazně pruhovaný oblázek, který držel mezi palcem a ukazováčkem.

Booth se rozčileně zasmál. „Co je vám do toho?“ Vybral si kámen s pozoruhodnými barvami – žlutou, modrou, hnědou – a uvažoval, že si ho vezme domů. „Jsou počestné?“

Booth zdvihl obočí. „A vaše?“

„Mám ji moc rád,“ řekl Ross, zahodil oblázek zpátky do anonymní hromady a zvedl další. Mám moc rád to, jak mi pomáhá porozumět vesnici, pomyslel si. Mám moc rád, jak moc žárlíte, když ji vidíte se mnou.

Booth se zasmál. „Řekl jste to vyhýbavě jako pravý mizera.“

„Nejsem tu, abych vám kazil zábavu, nadporučíku.“

„K tomu se dostaneme.“

„Cože?“

„Proč přesně tu vlastně jste.“

Ross vytáhl stříbrnou placatici a nabídl ji Boothovi. Nadporučík si ji po chvilince zaváhání vzal a napil se. Následoval sípavý kašel. „Whisky. Na mě trochu brzy. Čekal jsem brandy.“

Ross zdvihl placatici a pořádně si přihnul. „Brandy uspává. Tohle vás probere.“ Sledoval, jak na obloze krouží dva rybáci s neskutečně dlouhými a elegantními křídly. „Takže jsme se octli v pěkné kaši, co?“

Oba přijeli slečnu Pillbodyovou pozvat na piknik, Ross na dvojkole, Booth v Morrisu, který si půjčil na základně. To ji pobavilo a bez pochyby jí to zalichotilo, a tak přišla s podle ní nejvíce uspokojivým řešením – vyjde si s oběma. Vyjeli si tedy na pobřeží a jídlo dokoupili po cestě na trhu v Norwichi.

„No, nedělejte si starosti,“ řekl Booth. „Jeden z nás už tu moc dlouho nebude.“

„Prosím?“ Ross přejel prstem po oblázku a ucítil na spirálovitém povrchu mořem naostřené výběžky.

Booth odhalil zuby v nehezkém úsměvu, jaký naznačuje lstivé vítězství. „Trochu jsem si vás proklepnul. Nejste ten, za koho se vydáváte.“

Ross si dával pozor, aby neukázal rozrušení.

„Ano, jste spisovatel, ale také novinář.“

Ross se trochu uklidnil. „Bývalý novinář.“

„Jen velmi krátce.“ Booth si dal menší lok kořalky a spokojeně se zašklebil, když ji ucítil v krku.

„Čímž říkáte?“

„Jaká je pravděpodobnost, že se pisálek –“

„Bývalý pisálek.“

„– objeví u jedné z nejtajnějších základen v zemi?“

„Měl byste mi tohle říkat?“

„Nepochybuji, že jste zašel do hospody, pane Rossi. A víte, co jsme udělali slečně Pillbodyové a všem zdejším farmářům. Jistěže se jedná o něco přísně tajného.“

Zase ta fráze. „Takže podle vás jsem nepřijel, protože jsem se rozhoupal k napsání knihy, která přivede americké kluky do Evropy? Myslíte si, že chci vědět, co se děje za vašimi stromy a závorami?“

Booth přikývl. „Ano.“

„Takže mě odsud chcete přesídlit?“

Nadporučík zamával slečně Pillbodyové v dálce. „Znovu a stručně řečeno, ano.“

„To můžete udělat? Legálně? Americkému občanovi?“

Booth si hrál s čepicí položenou na levém stehně. Tohle je sporný bod, ale nedá to najevo. Rozhodně nechtěl, aby se Ross rozkřikoval na ambasádě o nespravedlnosti. „Říká se, že Rogera Casementa jsme oběsili na čárce. Otázka, jestli se Dekret o obraně při napadení Anglie vztahuje na čin vlastizrady spáchaný mimo Velkou Británii, visí na malinkém interpunkčním znaménku. Samozřejmě jsme se ujistili, že bude vykládáno správně. Ve vašem případě se nemusíme uchýlit k takové boudě. Vy byste prováděl špionáž pro cizí mocnost.“

Ross vypadal vyděšeně. „Ale to nedělám. Rozséváte pomluvy, mladíku.“

„Podle mě uznáte, že Amerika se nachází v cizině, Rossi.“

„Možná. Ale já nedělám špiona ani pro ni, ani nikoho jiného.“

Booth nevěřícně zamručel. „Možná ne pro celou Ameriku. Ale co pro noviny? Jednou novinář...“

Vítr k nim donesl hlas. Oba vzhlédli. Slečna Pillbodyová na ně mávala přes zvlněné hromady oblázků.

Ross vstal a oprášil si z kalhot písek. Rozčílilo ho, že ho ten mladík dostal. Očima přelétl k siluetě slečny Pillbodyové, která si v ostrém mořském větru držela klobouk a šaty se jí tiskly k štíhlé postavě. Moře, ještě před pár minutami tak tiché, začalo vykazovat první známky neklidu. Ocelově těžké vlny tvrdě narážely na pláž a přitom rozstřikovaly jemné kapky. I barva vody se změnila z kovově modré na zlověstnější hnědou. „Pokud mě odsud hodláte odklidit, co mi potom brání jít na první telegrafní úřad, který potkám, a vzkázat svým bývalým novinám, že mám největšího sólokapra války? Že hluboko na suffolkském venkově Britové vyvíjejí něco přísně tajného –“

Booth vyskočil na nohy a bez ohledu na placatku sevřel ruce v pěst. „Nedovolil byste si –“

„Dva miliony čtenářů, nadporučíku Boothe. Ale pokud by mi šlo o tohle, nemyslíte, že už bych to udělal? Nedal jim alespoň echo, že mám velký příběh? Že bych si neřekl o nějaké peníze předem? Zajděte si zkontrolovat všechny místní telegrafní kanceláře. Přísahám, že tam ode mě nic nenajdete. A místní spojovatelka nepotvrdí žádné hovory do Ameriky. Vážně bych vám měl dát přes hubu –“

„Jen to zkuste.“

V tom okamžiku se k nim donesl naříkavý hlas slečny Pillbodyové, otočili se a uviděli, jak na ně horečně mává, ať jdou za ní.

„Teď nejspíš není nejlepší doba,“ řekl Ross.

„Co takhle to odložit?“

Otočil se k odchodu. Booth ho chytil za rukáv. „Počkejte...“

Ross čekal.

„Jestli zjistím, že se snažíte navázat spojení s novinami...“

„Boothe, co byste řekl příměří? Jen pro dnešek.“

Ross si byl jistý, že voják musí slyšet, jak mu buší srdce. Jemu samotnému bubnovalo v uších. Má dost blízko k deportaci. Musí to sehrát opatrně.

„Chci vaše slovo, že nebudete o areálu mluvit nebo se k němu přibližovat, dokud se nerozhodneme, co s vámi uděláme.“

„Co se mnou uděláte? Podívejte, Boothe, nejsem tu kvůli vašemu zatracenému areálu.“

Booth uvažoval, jestli má vyzradit, co se mu honí hlavou. Pár telefonů ohledně zákonnosti a mohl by ho nechat zmizet a zavřít na ostrově, který pro ten účel dočasně zabavili. Nejsou tam žádné telefony, nelze se spojit s novinami. „Jestli to zkusíte, bez váhání vás zastřelím.“

„Tak daleko nebudete muset zajít. Slibuji, že nebudu čmuchat okolo. Pod jednou podmínkou.“ Ross se odmlčel. „Až vyjde na povrch, co tam děláte, všechno mi o tom povíte pro tuhle nebo jinou knihu. Příběh zevnitř. Až to bude věc veřejná. Všechny zásluhy samozřejmě připadnou vám.“

Booth zaváhal a potom pokrčil rameny. „Když dostanu povolení.“

Ach, ta ješitnost, pomyslel si Ross. Potřásli si rukama. Potom nadporučíka šťouchl do ramene, až Booth zavrávoral a spadla mu čepice. Než se vzpamatoval, Ross zmizel, co nejrychleji běžel přes kameny k slečně Pillbodyové. Booth, který to v dvoustovce ve škole nandal i starším spolužákům, si narazil čepici a vyrazil za ním, jeho křik utonul v jekotu vyplašených racků nad nimi.

Paní Georgina Gregsonová vstala, několik minut se dívala na lodní kufr ležící na polním lůžku a potom ho otevřela. S radostí očekávala shledání s pár starými přáteli. Doufala, že v něm najde květovanou tuniku, kterou si koupila v Jollys. A širokou modrou sukni. Snad pruhované odpolední šaty. A nějaké nové spodní prádlo – to její bylo následkem neustálého praní tenké a kousavé, protože ho ve vazbě nosí a pere pořád dokola.

Když už se dost potrápila, rozepnula spony kufru a odklopila víko. Oblečení uvnitř vypadalo jako krysí hnízdo, zmačkané a zamotané, jak ho tam někdo naházel bez ladu a skladu. Proklela toho blba, kterého poslali do jejího domu pro věci. Určitě to byl muž. Roztřásla se při pomyšlení, že jí nějaký nemytý surovec prohrabal skříň a šuplíky. Ano, určitě muž, pomyslela si, když jí padl zrak na kouli látky, z níž se vyklubala hedvábná halenka v barvě slonové kosti. Žena by věděla, že celý kufr se musí napařit nebo vyžehlit, než se cokoliv z něj bude dát nosit.

Zvedla plisované Fortunyho koktejlové šaty s lemem zdobeným tucty skleněných korálků. Kdysi patřily její matce a pořád voní po její oblíbené vanilce. Ne že by tam, kde se teď nachází, potřebovala koktejlové šaty. Paní Gregsonová v blízké budoucnosti nenavštíví žádnou společenskou událost. Despotové a Dekret o obraně při napadení Anglie ji vytrhli ze společnosti a odtáhli ji do podsvětí.

Pod šaty ležela kupička obálek převázaná červenou stuhou. Přechovávají Desmondovy dopisy. Napsal jich jen maličko, než –“

Paní Gregsonová udělala přes malou místnůstku dva kroky od postele k psacímu stolu, kde popadla cigaretu a zapálila si ji. Namlouvala si, že právě kvůli kouři se jí oči zalily slzami. Nevracej se k tomu, rozkázala si. A nebreč. Už takhle jsi v maléru, nemusíš se ještě sesypat.

Poté co ji zatkl detektiv dětská tvářička, skutečně strávila noc v Hollowayi, ale na samotce. Odtud ji v zatemněné dodávce převezli do první z řady „klidných a bezpečných“ míst. Celou dobu jí různí strážci a dozorci slibovali kufr s jejími šaty – koneckonců je zadržená osoba, ne trestanec –, ale takhle dlouho trvalo, než se k ní dostal. A v něm se schovává všechno, co jí osud zanechal po nebohém Desmondovi.

Paní Gregsonová típla cigaretu v půlce, zvedla dopisy, odložila je na stranu a začala vytahovat zamotané kusy oblečení, uhlazovala je a pokládala na postel, přes židli a na stůl a opatrně posunula zprávu pro majora Watsona. Píše ji už týdny, ale ví, že beznadějně: nemá šanci dostat se k poštovní schránce nebo na poštu. A to ji hrozně ubíjí. Má životně důležitou informaci, která přetrumfne nudné poznámky o Hollowayi a hrozném plukovníku Montgomerym, který ji dostal na čas na starost a zřejmě ho nezajímalo, že nemá víc než jedny kalhotky. Ne, to všechno je nepodstatné. Ale jestli člověk, kterého viděla mašírovat po vrcholu útesu, je ten, kdo si myslí, Watson musí šílet. Obětovala by měsíční plat, aby tu zprávu k majorovi dostala.

Vyklepávala jednu ze Smedleyho hedvábných a merinových spodniček a na chvíli přestala. Možná našla odpověď. Podplatit někoho, aby dopis poslal. Ale ne, stejně ho otevře a přečte místní cenzor. Snad kdyby ho zkrátila na jedinou věcnou větu, proti tomu by určitě nikdo nic nenamítal. Ale i to by vyvolalo spoustu otázek. Co by ostatně mohla napsat?

„Viděla jsem pana Sherlocka Holmese, také ho vězní DONA?“

Když se později toho večera natáhla ruka pro dvě právě doručené lahve Mackesonu, many seslané snad přímo z nebes, Ross na ni čekal. Skrčil se vedle vchodu do Oxborrowovy chaty a vyčkával, dýchal pomalu, ignoroval svou touhu po cigaretě a dravé pískání komárů v uchu. Potom se po dobrých čtyřiceti minutách něco stalo. Nebylo vidět žádné světlo, Ross jen uslyšel tiché zavrzání čerstvě namazaných pantů, jak se otevřely dřevěné dveře.

Ross jednal rychle a popadl zápěstí, které ve slabém svitu měsíce sotva rozpoznal, a přinutil muže se postavit. Oxborrow pracoval jako pomocník kováře a Ross okamžitě poznal, že má sílu, v boji jeden na jednoho by ho silou předčil, ale on má výhodu překvapení. Nedovolil muži získat rovnováhu a odvedl ho do tmavé místnosti, přičemž oba hlasitě naráželi do nábytku.

„Pst, no tak, pst, Jimmy, to jsem já, Američan. Ne chlapi z areálu. Pst. Buď zticha, nebo nás dostanou oba. Uklidni se!“

Oxborrow přestal bojovat a zasyčel: „Nech mě na pokoji.“

„Chci si jen promluvit.“

„Jdi do háje.“

Ross využil svou druhou výhodu. Obuškem plným olova praštil ohromného křupana do kořene nosu. Muž vyjekl, bolest mu proletěla nosními dutinami a před očima mu tančila úplná Mléčná dráha z hvězdiček. Sesunul se zpátky do židle. Ross došel pro Mackeson, zabouchl dveře a čekal, až muž přestane kňučet.

„Pane Oxborrowe, potřebuji vaši pomoc. Hodlám za ni zaplatit. Tolika penězi, že budete moct být rok v lihu. Rozumíte? Ale potřebuju, abyste mi zodpověděl pár otázek.“

„Zatraceně, zlomil jste mi nos,“ zahuhňal Oxborrow.

„Ne. Jen to tak vypadá. Asi den se budete cítit, jako byste měl v každé nosní dírce květák. Ale není zlomený.“

„Kdo k čertu jste?“ Znělo to jako „koketute“.

„Novinář. Spisovatel.“

„Jaký spisovatel u sebe nosí obušek?“

„Velmi odhodlaný, takový, který jednou jel s Rooseveltem na Kubu.“ Trochu přikrášlení nikdy neuškodí. „Takže, dal byste si jedno z těch piv?“

Zabručení.

„Máte otvírák?“

„Dejte to sem.“

Oxborrow si vzal lahev, strčil si ji mezi zuby, vypáčil víčko a vyplivl ho přes podlahu do tmy. „Vždycky s sebou nosím otvírák,“ zachechtal se.

Ross počkal, až se muž napije. „Pane Oxborrowe, rád bych věděl, co se vám stalo, když jste šel do areálu. Rozumím tomu správně, že znáte cestu dovnitř?“

„Co je vám do toho?“

„Do Londýna se dostaly zprávy o hrozné nespravedlnosti. Rodiny vyhozené ze svých domovů, zničená živobytí –“ Ukřivděné zavrčení v hrdle. „Zákaz vstupu do škol a kostelů. Takže říkám, že vláda, vaše vláda zašla moc daleko.“

„Jo. A podle práva mi to tam patří, víte.“

„Co?“

„Ty pozemky. Po dědovi.“

„Jistěže ano, Jimmy.“ Plácá nesmysly. „Slečna Pillbodyová mě požádala, abych to prozkoumal a zjistil, co se dá dělat.“

„Ale je to armádní tajemství, ne?“

„Jaké tajemství?“

Ross ve tmě slyšel mužovo přerývané dýchání a vytušil, že přemýšlí a zvažuje své možnosti. „Vy s nima nejste, že ne? Je tohle jako zkouška? Řekl jsem vám, že jsem tam nic neviděl. Nic.“

„Klid, Jimmy. Nepatřím k nim.“

Muž do sebe obrátil lahev.

„Další?“ zeptal se Ross.

„Asi.“

Ross mu ji podal. „Víte, jak se dostat dovnitř? Do areálu?“

Zahihňal se. „Jasně že jo.“ Ross se zašklebil při zvuku zubní skloviny o kov. „Jak jsem říkal, celý mi to tam patří. Znám každý centimetr. Měl bych toho lorda Iveagha zažalovat. Je tam říčka...“ Zmlkl. „Povídal jste něco o penězích?“

„To ano.“ Ross v pološeru vytáhl svazek bankovek. Padělky, ale dobré. „Padesát liber.“

„Padesát liber?“ Natáhl se, ale Ross s nimi ucukl.

„Ještě ne. Takže používáte nějakou říčku?“

„Jo.“ Oxborrowa podráždilo, že peníze zase zmizely v kapse.

„Můžete mi ji ukázat na mapě?“

„Není na žádný mapě. Za padesát liber vám to můžu ukázat.“ Zasmál se pro sebe a vypil další pivo.

„Ale vás chytili.“

„Tam ne. Šel jsem prohlídnout nějaký starý pasti na králíky. V lesích na jihu. A tam mě hned čapli.“

„Ale nechali vás jít.“

„Pořád mě chtěli odvézt na nějaký místo, ale já jsem jim tvrdil, že jsem nic neviděl. Pořád jsem opakoval to samý. Slíbil jsem jim, že zmizím a nikomu nic nepovím.“ Znovu se zasmál. „A taky, ty lesy s králíky neleží ve vyklizený zóně. Ne úplně. To jsem jim pověděl. A měl jsem pravdu a oni to věděli. Takže jim nedělalo dvakrát starosti, když jsem vypadnul. Prohledali les, sem přišli jednou. Ale hádám, že už to vzdali.“ Tiše se zahihňal. „Ale nikdy jsem jim neřekl pravdu.“

Ross se naklonil a ztišil hlas. „Co jste jim neřekl? Viděl jste něco? V lese?“

„Ani ťuk.“

Ross si vzpomněl na svůj výcvik. Musíš pokládat ty správné otázky. „Ale něco tam bylo.“

Viděl, jak se hlava s rozcuchanými vlasy pohybuje nahoru a dolů. „Jo, něco určitě.“

Nejradši by ho znovu praštil tím zatraceným obuškem. Ale ovládl se. „Co jste viděl, Jimmy?“

„Stojí to za další pětku?“

„Zlaťák navíc.“

Oxborrow zavrčel zdráhavý souhlas. „Hlasy. Všude kolem mě. Ve stromech. Chvíli trvalo, než mi došlo, co dělají.“

Muž se odmlčel a Ross přemáhal nutkání chytit ho pod krkem. „Co dělají?“

„Vyrábějí neviditelný muže.“

„Cože?“ zeptal se Ross hlasitěji, než chtěl.

„Hádám, že tam staví armádu neviditelných mužů.“

∕ Patnáct

Pár minut mlčeli a potom Watson prolomil ticho. „H. G. Wells.“

„Promiňte, majore?“ zeptal se Coyle a vrátil se do současnosti. Přemýšlel o svém prvním setkání s Gibsonem, kdy Angličanovi zachránil život. „Co jste říkal?“

„Chtěl jste vědět, co mi dal Churchill v knihovně.“

„Vlastně ne, majore,“ namítl Coyle. „Jak jsem řekl, nejlepší je, když člověk jako já moc neví.“ Podíval se na Watsona, který seděl vedle něj ve sportovním Vauxhallu se sklopnou střechou. „Jsem sekera, hůl, krumpáč, prostě zbraň. Lepší nevědět.“

„No, tomu, co přesně dělají, nerozumím o nic víc než vy. Jen nechci, abyste si myslel, že mě Churchill vodí za nos.“

„Majore, každého z nás někdo vodí za nos. Harry říká –“ Zarazil se, když si vzpomněl na Gibsonův osud.

Noc strávili jižně od Londýna v domě, který Coyle nazval „bezpečným“. Ačkoliv Watson chtěl vyrazit, Coyle trval na tom, že nejlepší bude přespat v Londýně.

To ráno se pohádali kvůli trase, Watson trval na několika zajížďkách. Jedna měla sloužit k nákupu nové lékařské brašny a vybavení. Další chtěl podniknout dolů do Sussexu.

Když po pár minutách ticha pokračovali, Watson si odkašlal. „To s Gibsonem je mi líto. Měl jsem ho rád.“

Coyle jen s netečným výrazem přikývl. Potom řekl: „Byla to moje chyba.“

Watson rozpoznal pocit viny spojený s truchlením. „Coyle, to není pravda.“

„Jo, je od vás hezké, že to říkáte, majore. Ale já vím svoje. Překvapili mě. Moje práce je nenechat se překvapit. Nedávalo smysl takhle po vás jít. Zvláštní. Bylo to ještě před tím, než jsem se dozvěděl, že to má co společného s H. G. Wellsem.“ Nechal po tváři přeběhnout úsměv. „Nedělejte si starosti, majore. Nebudu oplakávat Harryho, ještě ne. Harrymu jsem řekl, že musí mít trochu trpělivost. Ale ve skutečnosti jsem přemýšlel, proč jste trval na tom jet nejdřív na jih a až potom na sever.“

Zrovna vyjeli z Ashdownského lesa stálou rychlostí osmdesát kilometrů v hodině, kola hučela na nově položeném asfaltu a rozrážela poklidnou atmosféru pozdního léta. Projížděli nedaleko Foulkes Rath, dějiště tragédie Squirea Addletona, hrůzného případu, který stále čeká, až bude sepsán a vydán. Watson ho vytěsnil z mysli.

„Mám své důvody,“ řekl nepřítomně.

„O tom nepochybuji. Měl jsem v plánu vézt vás přes Colchester, Ipswitch, Diss a Attleborough a přijet tam nad Thetfordem. Jinou cestou než by čekal kdokoliv, kdo by vás mohl hledat. Ale tohle“ – ukázal na klikatící se cestu před nimi – „není cesta, kterou jsem čekal já.“

„Ne.“ Watson se podíval na mapu vydanou autoklubem, kterou si koupil na benzinové pumpě v Reigate, a hledal v ní cestu, kterou Coyle zrovna popsal. Zdálo se to jako rozumný plán. „Ale nejdřív potřebuji něco zjistit. Něco, co mě trápí. Věřte mi.“

„Věřím, majore. Ale budeme muset zase někde zastavit na noc,“ pronesl Coyle při pohledu na zapadající slunce. „Na vaše místo se dostaneme před setměním, ale nechci jet přes noc. Potřebuji vidět, kdo a co je kolem nás.“

„Znám v Sussexu jeden nebo dva hostince, kde můžeme přespat. Malá, anonymní místa.“

„Dobře.“ Zpomalili, protože se cesta začala svažovat a klikatit, kroutila se přes vesnici skládající se ze dvou sušáren na chmel a hloučku domů napůl pokrytých taškami. Pár místních se zastavilo, aby se podívali na krásné auto burácející kolem. Watson obdivoval Irovo řidičské umění. Nezdálo se, že by se mu pletly převody, tedy věc, která Watsona při řízení často mátla. Coyle měl auto vždy ve správných otáčkách, takže motor nikdy nepřetěžoval. Brzdil hladce a mírně, i když si stěžoval, že brzdy potřebují pro tak silný motor upravit.

Až na pár zemědělských strojů, povětšinou tažených koňmi, nebyl moc hustý provoz a Coyle mohl nechat Vauxhall jet. Watson se v autě sotva kdy cítil bezpečněji. Rozhodně se jednalo o zlepšení oproti paní Gregsonové, dobrovolné sestře, která mu v Belgii dělala řidičku. Pár měsíců zůstali v kontaktu, ale skončilo to po jejím návratu na frontu. Občas se přistihl, že mu chybí její přímý a často jízlivý náhled na život. Ale ne to, jak řídí.

Coyle možná ovládal automobil ukázkově, ale pérování Prince Henryho bylo na Watsonův vkus trochu tvrdé. Ucítil bodnutí v zádech a další v levém boku. Snažil se co možná nejnenápadněji posunout do nejpohodlnější polohy. Nechtěl, aby si Ir myslel, že má v rukou starého invalidu. No dobře, starého ano. To by přiznal. Milionům vojáků napříč zeměkoulí stárnutí odepřeli. Nesmí spílat času. Ale chce, aby tohle tělo ještě chvíli vydrželo, dokud nezavládne mír. Potom možná nastane čas najít si místo na dožití posledních dní. Snad poblíž Downs. Do té doby má však ještě mnoho práce.

Znovu nahmatal v kapse časopis od Churchilla, který ho vytáhl z krásné vázané sady v knihovně. Jednalo se o Strand z prosince 1903. Tam najde vše, co potřebuje vědět, řekl mu politik a označil stránku. Nejdřív ho napadlo, že si s ním Churchill zahrává, protože v tomtéž čísle Watson publikoval Tančící figurky. Ale označil úplně jinou část sešitu. Watson si to ještě nestihl přečíst, protože v Norwoodu upadl do zdravého spánku z vyčerpání. Udělá to, až dnes dojedou.

Coyle si odkašlal, aby mu Watson věnoval pozornost. „Nechci vyzvídat, majore, ale tohle bych vědět měl. Jedeme za panem Holmesem?“

Watson se v sedadle trochu narovnal a ignoroval bolestivé bodnutí v boku. „Ano. Zkusil jsem mu zavolat, ale zdá se, že přístroj nefunguje. Alespoň to navrhla spojovatelka.“

„Proč přesně se s ním potřebujete poradit? A mohl by někdo vědět, že máte tuhle zajížďku v plánu?“

Watson si mezi rty vložil cigaretu, jednu nabídl i Coyleovi a ten si ji vzal. Watson oběma zapálil.

„Pochybuji, že by někdo mohl předvídat, kdy bych ho mohl navštívit. Vídáme se zřídka. Na druhou stranu, mé jméno je navždy spojeno s jeho. Jako Swan a Edgar nebo Tate & Lyle.“

„Nebo Burke a Hare,“ podotkl Coyle.

Watson se zasmál. „Tak nějak. Nečekám, že tam bude, ne pokud Churchill mluvil pravdu, ale hledám stopy ohledně toho, kde se teď nachází.“ Jak by sám Holmes vyžadoval, bude hledat stopy na místě zločinu – protože přesně tak Watson smýšlel o Holmesově přesunu na „klidné a bezpečné“ místo. Hanebný čin. „Mám-li být upřímný, dělám si o Holmese starosti.“

„Proč?“

„Churchill si myslí, že tenhle jeho projekt představuje největší tajemství naší doby. Ale mýlí se. Existuje jedna zpráva, která, pokud by se dostala ven, by otřásla národem daleko víc než jakýkoliv prostředek k vítězství ve válce, který v Suffolku vymýšlejí.“

„A jaká to je, majore Watsone?“

Zhluboka si potáhl z cigarety a vypustil proud horkého kouře, který vzal vzdušný vír. „Sherlock Holmes přichází o rozum.“

Jak Coyle předpověděl, k malé chatce v jižních Downs dojeli, než se skomírající slunce dotklo korun stromů, ale bylo to těsně. Řada nízkých mraků proměnila záři před západem slunce v karmínový pás nad horizontem. Watsonovi to připadalo jako obrovské seknutí šavlí do oblohy. Když zastavili u brány, pomyslel si, že jednoho dne možná přestane ve všem vidět válečná zranění.

Zatímco auto chladlo za doprovodu klapotu a praskání motoru i výfuku, Coyle seděl a prohlížel si domek. Watson chtěl vystoupit, ale na hrudník mu dopadla paže. „Jen okamžik, majore.“

Watson se snažil dívat Coyleovýma očima. Z komína nevychází kouř. Nesvítí se – uvnitř je tma i za jasného slunečního svitu, takže se rozsvěcí brzy –, ale na dveřích visí přišpendlený nějaký dopis nebo vzkaz. Papír má zohýbané rohy, jako by už nějakou dobu čelil rozmarům počasí.

„Telefon odřízli,“ řekl Coyle a kývl směrem ke kotouči drátu vysoko na jednom rohu. „Podíváme se. Držte se za mnou.“

Vystoupili z auta a vydali se po cestě. Jak se blížili k přednímu vchodu, Watson uviděl na vzkazu vybledlý nápis: „Do rukou pana Sherlocka Holmese“. Coyle se na něj podíval, potom vytáhl špendlík, na kterém držel, a podal list Watsonovi. Zároveň si přiložil prst k ústům a uvolnil petlici. Watson schoval dopis do kapsy. Na něj přijde řada později. Mávnutí rukou mu ukázalo, že má zůstat venku, a Coyle s pistolí v ruce vkročil dovnitř. Už dlouho tu nikdo nebyl, ani nezapálil oheň. Rozsvítila se kapesní baterka a Watson slyšel, jak se Coyle rychle a zdatně pohybuje.

Coyle vyšel ven. „Nesu dobrou zprávu, uvnitř na nás nečeká žádný protivník. Ale taky špatnou, váš přítel tu není. A jednu ještě horší, obrátili to tu vzhůru nohama.“

Watson následoval Coylea do obývacího pokoje, zapálil petrolejku a sledoval výjev před sebou: neumyté talíře, hromádky popela z cigaret a dýmky, kymácející se sloupy knih a časopisů a pozůstatky nedokončených experimentů. „Ne, neobrátili,“ přiznal Watson. „Vlastně naopak, řekl bych, že si tu nechal uklidit.“

Coyle vypadal zmateně. „Vážně?“

Watson přikývl. „Holmes nikdy nebyl z nejpořádnějších.“ Přešel ke krbu a zvedl z háčku na římse obnošenou perskou trepku. Zhluboka k ní přičichl, jeho smysly polechtala vůně silného tabáku, a poté se přesunul ke křeslu a posadil se. „A zdá se, že si teď nedokáže sehnat hospodyni. Za chvilku nám udělám čaj.“

„Neděláte si starosti?“

„O Holmese? Ano, samozřejmě. Z několika důvodů. Ale domnívám se, že vím, co se stalo. Když jsem řekl, že Holmes přišel o rozum, nemyslel jsem úplně. Jen mu někdy dělá problém zapojit své schopnosti. Jako by se mu mozek zasekl na neutrálu a on zapomněl, jak zařadit rychlost. Začalo to malými příhodami: chvilková roztržitost, neschopnost přijít na spojitost, kterou by za starých časů viděl okamžitě. Naneštěstí si to začal uvědomovat. Proto odešel na penzi. Proto se nezaplete do žádných vládních plánů. Má pověst. A chce, aby zůstala do jeho smrti nedotčená.“

„To chápu,“ přitakal Coyle. „Je mi to líto, taková škoda... ale říkáte, že víte, co se mu stalo.“

Watson přikývl. Nejprve ho hrozně rozrušilo, když si uvědomil, že se Holmesovy schopnosti zmenšují, ale válka tomu jaksi ubrala na tragičnosti. Všichni zchřadneme a zemřeme. Dokonce i celosvětově nejlepší – a jediný – konzultující detektiv. Když si teď představil Holmese, vybavil si muže, který vyřešil problém proslulého pěstitele kanárů, smrt kardinála Tosky, tragédii v Lesníkově zátiší a smrt kapitána Petera Careyho. To vše v roce 1895. Skvělý rok. Stále cítil záchvěvy vzrušení, jak dveřmi Baker Street 221B proudil případ za případem. Watson si tehdy myslel, že detektiv je na vrcholu svých fyzických a psychických sil; vždy, když myslel na svého přítele, vracel se k tomu skvělému ročníku Holmes ’95.

„Když mu to správně nemyslí,“ vysvětlil Watson, „chová se divně. Zavolá mi, normálně spolu mluvíme, potom mi zavolá za hodinu znovu a nepamatuje si, že jsme spolu mluvili. Je to tak...“ Vzpomněl si, jak nedávno odmítl přijmout telefonát od Holmese. Cítil, že se červená. Volal snad kvůli tomuhle? Je možné, že Holmes natahoval ruce ke starému příteli a důvěrníkovi, jen aby se nechal odmítnout? Watson se otřásl studem. „... těžké. Starý Holmes byl nejobezřetnější muž na světě. Z dnešního Holmese se stal tlachal. Nedokázal by udržet tajemství, i kdyby chtěl. Řekl bych, že si Churchill nebo jeho lidé tu chybu uvědomili a nechali ho přesídlit.“

Watson už si byl jistý, že právě Holmes nedopatřením promluvil ohledně slečny Mary Culme-Seymourové, mladé dámy, kterou si měl král údajně vzít v roce 1890 na Maltě a opomenout se s ní rozvést před sňatkem s princeznou May. Stačilo jedno špatné slovo všímavému pisálkovi – často sem chodí neohlášení novináři a chtějí mluvit s legendou – a fakta vyplula na povrch.

„Myslíte si, že se ho někdo pokusil umlčet?“

„Ano, myslím. Churchill mi prozradil, že ty, co vědí příliš mnoho, posílají na ,klidné a bezpečné‘ místo. Tuším, že to říkal takhle. Ale neupřesnil kam. Mluvil o Severním moři.“ Watson si ještě jednou zdvihl k nosu perskou trepku. „Nastal problém, Holmes věděl příliš mnoho, ale už se mu nedalo věřit, že si to nechá pro sebe.“ Watson se už jen díky těm slovům cítil jako zrádce, ale věřil, že je to tak. „Nebo tak by to alespoň viděl Churchill.“

„Takže Churchill šel před vámi za Holmesem? Promiňte, ale to jste potom byl až druhý v pořadí?“

„Určitě,“ řekl Watson bez nevraživosti. „Normálně to jde ruku v ruce – Holmesova mysl a jakkoliv ubohé lékařské schopnosti, které ještě mám. Podle mě si Churchill uvědomil, že Holmes už nedokáže používat své schopnosti, a tak doufal, že bych mohl k tomu druhému přidat i trochu toho prvního. Obávám se, že ho velice zklamu. Čas mě naučil, že Holmesovy schopnosti se nepřenášejí snadno.“

„Takže chcete zjistit, kam ho schovali?“

„Ano. A budu bojovat za jeho propuštění, k čertu s Donou. Ale nemáte vy takové věci na starosti? Uvěznit ty, kdo představují hrozbu pro národní bezpečnost nebo tak něco?“

Coyle zavrtěl hlavou. „Uvěznit? Obvykle ne. Na to jsou chlapi od Zvláštního oddělení nebo vojenské policie. Já jsem ani neslyšel, že by posílali lidi někam do Severního moře.“

Watson si zamyšleně pohladil knírek. „Ale mohl byste zjistit, kde to je? Kam ho mohli vzít?“

Coyle přikývl. „Možná. Může to chvíli trvat. To Harry jedná...“ Odmlčel se, slovesný čas mu dával zabrat. „Jednal s ostatními odděleními a zajišťoval věci v kanceláři. On měl ten správný přízvuk a vůbec. S takovým, jako jsem já, by nemluvili – Zvláštní oddělení kdysi bývalo Zvláštní irské oddělení, víte.“

Watson přikývl. Vytvořili ho s výhradním zaměřením na feniány a jejich atentáty; název země zmizel, když se jejich pověření rozšířilo na všechny mezinárodní teroristy a anarchisty. „Ale jste důstojník MI5.“

„To možná jo. Jenže jim se pořád moc nelíbí, když mají mluvit s Irčany z bažin. Jejich slova, ne moje.“

„Postavím na čaj.“

Coyle mu však naznačil, aby zůstal na místě. Watson v němé otázce svraštil čelo. Coyle němě artikuloval. „Venku někdo je.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .