~5~

Náš výlet pro zamilované přišel jako na zavolanou. Olivier sice nic netušil, ale mimoděk udělal velmi dobře, že mě odvezl do Provence; slunce, horko, zpěvavý přízvuk místní mluvy, chlazené růžové vínko a moje plavky uvedly všechno do pořádku.

Ty čtyři dny byly kouzelným vybočením, kdy jsem se k němu mohla víc přimknout. Předem uhodl každé moje přání a všechno, co udělal nebo řekl, bylo něžné a ohleduplné. Chtěl, abych si odpočinula, a tak jsme se vzdali bezuzdné vášně prohlížet si okolí. Díky dlouhým siestám, jimž jsem se přeochotně věnovala, koupání a večeřím v restauracích jsem znovu objevila smysl slova „prázdniny“. Byli jsme spolu, nedělali nic a bylo to skvostné. Skoro jsem zapomněla na Lidi.

Už nazítří jsme se vraceli. Obědvali jsme na terase, když jsem myšlenkami zalétla do Paříže a říkala jsem si, jestli to Félix zvládá.

„Na co myslíš, Diane?“

„Na Félixe,“ odpověděla jsem se smíchem.

„Máš obavy?“

„Trochu…“

„Tak mu zavolej.“

„Ne, těch čtyřiadvacet hodin ještě můžu počkat.“

„Zasloužíš si zvláštní cenu poroty za to, že sis na něj vzpomněla až teď! Čekal jsem, že to přijde mnohem dřív. Kvůli mně se ovládat nemusíš.“

„Díky! Zavolám mu z pláže, to ho rozzuří!“

Olivier se rozchechtal.

„Netušil jsem, že jsi taková sadistka.“

„To on tohle zbožňuje, já za to nemůžu… dáme si ještě skleničku!“

O hodinu později jsem se opékala na slunci, zatímco Olivier se koupal. Stejně jako po dva předcházející dny pro nás pečlivě vyhlédl nepřístupná skaliska, kam děti nemohly, abych nedostala záchvat úzkosti. Cítila jsem, jak se mi kůže zahřívá, milovala jsem horko, ale hlavně jsem milovala opálení, slušelo mi, zářila jsem v něm, tohle jsem nezažila od našich posledních rodinných prázdnin. A kvůli jedné věci jsem byla obzvlášť šťastná: neměla jsem sebemenší pocit viny. Důvod k jásání!

„Šťastní lidé v červenci nemakají, poslouchám!“

Už dávno jsem nevyslechla Félixovo hlášení v telefonu…

„Félixi, kdybys mě viděl! Jsem opečená dozlatova jako brambůrek, lehce ovíněná díky skleničce úžasného provensálského růžáčku a za chvíli si půjdu zaplavat se svou láskou.“

„S kým prosím mluvím?“

„Tady tvoje jedinečná a jediná šéfka!“

„Takže ty vyvádíš jako poblázněná holka?“

„Jo, jo. A co ty? Jsou moji Lidé ještě naživu?“

„Vyhnul jsem se požáru, záplavám a vyloupení, takže to snad zvládám.“

„Je načase, abych se vrátila. Už zítra večer budu u tebe.“

„Užij si to až do konce. Je bezva slyšet, jak jsi nadšená.“

„To mám taky v úmyslu.“

„Měl jsem strach, když se tam zastavil ten druhý kocourek, a hlavně když ses dověděla o Abby… bál jsem se, že se zase uzavřeš.“

„Všechno je O. K. Teď už tě opustím, Olivier na mě mává.“

Zavěsila jsem a zahrabala mobil až na dno kabelky. Držela jsem se, abych Félixovi nevyčetla jeho poslední poznámku. Ze všech sil jsem se snažila nemyslet stále na Abby a pořádně si užít Oliviera. Musela jsem pokračovat. Zhluboka jsem se nadechla, odložila sluneční brýle a šla do vody. Doplavala jsem až k němu, pověsila se mu na ramena, on se na mě usmál a políbil mě na paži, která mu ovíjela krk.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se mě.

„Nemluvme o Paříži.“

Poslední noc v hotelu; právě jsme se pomilovali, něžně jako vždycky, a já jsem dostala strach. Strach z toho, že po téhle krátké dovolené o něco přijdu, že zkrátka ztratím klid. Olivier ležel za mnou a tiskl mě k sobě. Roztržitě jsem ho hladila po ruce a dívala se z okna, které jsme nechali otevřené.

„Diane, už pár hodin jsi myšlenkami někde jinde…“

„Ale ne.“

„Je nějaký problém v Lidech? Něco s Félixem?“

„Vůbec ne.“

„Tak mi pověz, čím se trápíš.“

Ať toho nechá! Ať zmlkne! Proč je tak pozorný, tak všímavý? Nechtěla jsem, aby cokoli propíchlo naši bublinu, v níž jsme se tu pohybovali.

„Nic mi není, fakt, věř mi.“

Vzdychl a políbil mě na krk.

„Lhaní ti moc nejde. Bojíš se o tu ženu, o tu tvoji domácí v Irsku, viď?“

„Už mě začínáš znát… to je pravda, myslím na ni, pořád tomu nemůžu uvěřit. Až dneska si uvědomuju, co všechno pro mě udělala, jak moc mi pomohla… A pomyšlení, že by mohla… ne, to není možné. Chtěla bych pro ni taky něco udělat, ale co?“

„Já bych začal tím, že bych jí zavolal.“

„Nevím, jestli jsem toho schopná.“

„Chce to odvahu, ale jsi mnohem silnější, než si myslíš. Hned jsem vycítil, že i když jsi křehká a zranitelná, máš v sobě spoustu skryté síly, hrozně moc síly. Dokážeš to.“

„Budu o tom uvažovat.“

Obrátila jsem se k němu a políbila ho. Potřebovala jsem ho cítit těsně u sebe, potřebovala jsem se k němu přimknout; jen nemyslet na možné následky toho telefonátu!

Měsíc jsem váhala a čekala na vhodnou příležitost. Nikdy jsem nebyla sama. V Lidech jsem měla pořád za zadkem Félixe; zbylý čas jsem trávila s Olivierem a nehodlala jsem před ním volat Abby. Vlastně jsem tu chvíli oddalovala ze strachu, co se dozvím. Využila jsem Félixovy dovolené na konci srpna a sebrala odvahu.

„Haló?“

Ačkoli jsem v Abbyině hlase slyšela únavu, poznala jsem ji okamžitě, a nebyla jsem schopná slova.

„Haló…! Kdo je tam?“

„Abby… to jsem já…“

„Diane? Je to možné?“

„Ano. Promiň, že jsem nevolala…“

„Mlč, drahoušku. Jsem tak šťastná, že tě slyším! Když nám Edward řekl, že tě viděl…“

„Vykládal vám o tom?“

„No a jak rád! Povídal, že se máš dobře, že jsi někoho potkala! To je nádhera!“

Aspoň bylo jasno.

„Děkuju… A jak se máš ty?“

„Skvěle!“

„Abby,“ zabručela jsem. „Edward sice nezašel do podrobností, ale řekl mi, že…“

„Za to by zasloužil. Neměl tě tím obtěžovat…“

Jako bychom se naposledy viděly včera.

„Dobře udělal. Co se děje?“

„To víš, unavené srdce staré dámy…“

„Nejsi stará!“

„Jsi miloučká, Diane. Ale nic si z toho nedělej, to je život… Ani nevíš, jak ráda tě slyším, moc mi chybíš.“

„Ty mně taky, Abby.“

„Ale víš co? O něco bych tě požádala.“

„Všechno, co chceš!“

„Přijeď nás navštívit.“

Vrátit se do Irska, do Mulranny… nikdy mě to nenapadlo.

„Aha… já nevím…“

„Tak ráda bych vás ještě jednou všechny měla kolem sebe. A Judith se zblázní radostí. Jsi její jediná opravdová přítelkyně.“

Abby uměla zahrát na city, když na to přišlo… měla jsem si to pamatovat! Ozval se zvonek nade dveřmi: Olivier mi přišel pomoct zavřít.

„Nic neslibuju, ale uvidím, co se dá dělat.“

„Moc to neodkládej, kočičko.“

Střetli jsme se očima s Olivierem, hned pochopil, s kým mluvím, a mile se na mě usmál.

„Já… brzy se ti ozvu.“

„Děkuju, že jsi volala, Diane. Těším se na tebe. Líbám.“

„Já tebe taky, Abby, já taky.“

Položila jsem mobil na barový pult a padla jsem Olivierovi do náruče. Netrvalo to ani minutu a rozbrečela jsem se. Chtěla jsem být u ní, teď hned, v jejím obýváku, u krbu, chtěla bych jí zopakovat, že se určitě uzdraví. Ale jak můžu odjet zčistajasna do Irska? Co Lidi? Co Olivier? A co Félix?

„Bylo to tak těžké?“

„Mluví, jako by už byl konec.“

„To je mi líto, Diane…“

„Musela jsem jí odmítnout přání, což mě mrzí nejvíc.“

„A jaké?“

„Nejdřív zavřeme a pak si o tom promluvíme.“

„Jak chceš.“

Potřebovala jsem to vstřebat, než mu to vysvětlím. Zavřeno jsme měli za chvilku, nestačila jsem se za tu dobu vzpamatovat. Olivier nám došel pro falafely k večeři. Při jídle se mi podařilo sdělit mu aspoň to podstatné z rozhovoru s Abby, na niž jsem nepřestávala myslet.

„Máš strach, že by to pro tebe bylo moc těžké?“

„Ne, moje pocity nejsou důležité, ale Abby je na tom mizerně.“

„Tak proč tam nechceš zajet?“

„Přece Lidi…“

„Félix si docela dobře poradil, když jsme byli na dovolené.“

Pořád jsem odmítala připustit, že bych mohla odcestovat do Irska.

„A co ty? Přece tě tady nenechám… Chtěl bys jet se mnou?“

„To ne, Diane. Z několika důvodů. Zaprvé si zase nemůžu brát volno, a i kdyby to nakrásně šlo, jsou to tví přátelé, nechtěl bych tě rušit, až budeš s nimi. Já tam nepatřím. A aspoň tady pomůžu Félixovi, jestli tě to uklidní.“

Těžce jsem oddychovala, tak moc mě děsilo, k čemu se tu schyluje. Vzal můj obličej do dlaní a podíval se mi do očí.

„Přeju si vědět jedinou věc: jsi si jistá? Opravdu se chceš vrátit do Irska? Cítíš potřebu tam být?“

„Ano,“ přiznala jsem.

Projednou jsem sama využila wi-fi v Lidech a rezervovala jsem si při práci let a auto. Abby nepřipustila, abych si zamluvila pokoj v hotelu, budu tedy bydlet u nich. Připravila jsem Félixe esemeskou na to, že budu nějakou dobu pryč, ovšem nepřiznala jsem, kam jedu. Olivier moje rozhodnutí respektoval, s mým nejlepším přítelem to však bude jiná káva. Přesto jsem nesměla ztrácet čas. Do Dublinu poletím třetí den po jeho návratu z dovolené.

Toho rána, když přijel, jsem byla napjatá jako luk. Nechala jsem ho, aby mi vyprávěl, jak se měl, než na něj spustím tu bombu. Předešel mě.

„To je tak velká láska, že se chcete zase zavřít v hotelu na několik dní? Budeš mi to potom vyprávět?“

„No… vlastně nejedu s Olivierem.“

„Fakt? A o co teda jde?“

„Jedu navštívit Abby.“

„Cože? Ty ses dala na dráhu komika nebo co?“

„Ne.“

„To jsi tak praštěná?“

„Nežádám tě o svolení. Představ si, že jsem navrhla Olivierovi, aby tam jel se mnou, ale on odmítl.“

„Kdyby věděl, žes tam mrckovala s Edwardem, určitě by jel! Posílá vlka do ovčince. Myslel jsem si, že je chytřejší.“

„Jsi na omylu.“

Félix se ke mně až do odjezdu choval chladně, byl jako břitva. Ale když jsme se loučili, úplně jsem cítila, jak hmatatelný je jeho neklid.

„Miluješ Oliviera? Teda chci říct: opravdu ho miluješ?“

„Myslím, že ano… určitě jsem do něj zamilovaná…“

„Řekla jsi mu to?“

„Ne, ještě ne.“

„V tom případě si dej na sebe v Irsku pozor.“

„Félixi, vrátím se za necelý týden, nevím, co by se mi tam mohlo přihodit.“

~~~

Olivier mě doprovodil na letiště, i když jsem mu říkala, že to není nutné. A věděla jsem, že tu na mě bude čekat, až přiletím. Naštěstí mě nezahrnoval radami, jak mám být na sebe opatrná. Bylo mi mizerně při pomyšlení, že ho týden neuvidím, což byl důkaz, že se Félix mýlí. Zůstala jsem v jeho objetí až do poslední minuty.

„Co nejdřív ti zavolám,“ řekla jsem mu mezi dvěma polibky.

„Všechno dopadne dobře, jsem si jistý.“

Naposledy jsem ho políbila a zamířila k odbavení.

Bylo to podivné. Jakmile se mé nohy dotkly irské půdy, jsem měla dojem, že jsem se po dlouhé nepřítomnosti vrátila domů. Na takový pocit blaha jsem nebyla připravená. Domnívala jsem se, že se tu naopak budu cítit špatně, že budu smutná, úzkostná, pronásledovaná vzpomínkami. Pravý opak byl pravdou. Každý krok, každý kilometr byl zcela přirozený a přibližoval mě k domovu. Mé tělo i duše si zachovaly v paměti naprosto přesnou vzpomínku na tuhle cestu.

Zpomalila jsem, když jsem se blížila k Mulranny. Poslední pahorek a objevil se záliv. Ten pohled mě natolik zasáhl, že jsem zastavila v odstavném pruhu. Poryv větru mě rozcuchal, sotva jsem otevřela dvířka, nahlas jsem se rozesmála. Chvíli jsem stála bez hnutí a obdivovala krajinu, která byla po dlouhé měsíce mým jediným vesmírem. Pane Bože! Jak mi to chybělo! V dálce jsem rozeznala svůj i Edwardův domek. Naskočila mi husí kůže, podívala jsem se na oblohu a z plných plic se nadechla čistého vzduchu plného jódu. V očích jsem ucítila první slzy, za něž mohl vítr, ty slzy jsem milovala, jako by mi vyčistily oči i tváře. Temné hodiny byly za mnou, už jsem myslela jen na kouzelné okamžiky tohoto místa. Tahle cesta byla příležitostí, jak se smířit s irským obdobím mého života.

Po příjezdu do vesnice mě šokovalo, jak se tu nic nezměnilo, všechno bylo tak, jak jsem si to pamatovala: obchod, benzinka i hospoda. Málem jsem zašla do hospody a dala si pintu Guinnesse. Ale na pláž se mi zatím nechtělo, na to budu mít ještě dost času. Zamířila jsem k Abby a Jackovi. Ani jsem nevypnula motor vozu a jejich dveře se otevřely. Smála jsem se a plakala současně. Běžela jsem k nim, nechtěla jsem unavit Abby. Jack ji předešel a k mému velkému překvapení mě chytil do své obří náruče.

„Naše Francouzečka je konečně tady!“

„Jacku… díky.“

„Hele, to já umírám, nech mi ji!“

Jackův pohled mi přikázal, abych na humor jeho ženy nereagovala. Pustil mě a já jsem si ji konečně pořádně prohlédla. Byla menší, než jsem si ji pamatovala, a zhubla. Uhodla jsem, že udělala všechno, aby zakamuflovala známky nemoci: mejkap, krém proti kruhům pod očima, tvářenka. Oči byly pořád stejně šibalské a plné života. Objala mě.

„Jsem tak ráda, že jsi u nás! Celý rok čekám, až se vrátíš.“

Ovládla jsem se, abych neodpověděla: já taky.

Vybalila jsem si věci, srovnala je do komody ve svém pokoji a hodinu nato už jsem byla s Abby v kuchyni a připravovala večeři. Tam jsem si u ní všimla prvních známek únavy, protože neodmítla moji pomoc, jak by to udělala loni, ale naopak ji uvítala. Jack přešel z kuchyně do obýváku s Guinessem v ruce. Abby seděla na židli a zahrnovala mě otázkami o mém životě v Paříži, o Félixovi, na nějž s pohnutím vzpomínala, a o Olivierovi. Nedokázala jsem pochopit, že o něm Edward mluvil, skutečně se změnil! Slyšela jsem se, jak se zvědavě ptám:

„Má teď někoho?“

Abby se pousmála.

„Ano… jedna osoba tu opravdu je.“

Zaplavila mě panika.

„Abby, neříkej mi, že je to…“

Přerušil mě její smích.

„Ne, ta už se sem nevrátila. Buď klidná… ale příchod té nové osoby nám přináší do života radost, brzy uvidíš. Určitě se potkáte.“

Díky, pane Bože! Naštěstí mám Oliviera, protože kdybych byla sama, těžko bych unesla pohled na Edwarda s jinou ženou, hlavně jestli je vážně tak sympatická, že ji všichni mají rádi, jak jsem pochopila.

Při večeři jsem se vyptávala na ostatní obyvatele vesnice, na něž jsem si vzpomněla. Vybavila jsem si všechny. Abby mi sdělila, že Judith přijede na víkend a že je v plné formě. Sama uvidím! Chopila jsem se nádobí, zakázala jsem jim cokoli dělat. Chtěla jsem, aby si během mého pobytu tady oba odpočinuli, to bylo nejmenší, co jsem pro ně mohla udělat. Vyznala jsem se tu, připadalo mi, že jsem u svých prarodičů, kde jsem v dětství trávila všechny prázdniny. Skončila jsem s úklidem a vyšla si ven zakouřit. Sedla jsem si na schody. V dálce jsem slyšela moře a vlny. Byla jsem uvolněná, zhluboka jsem dýchala, tělo jsem měla jako žvýkačku. Jack za mnou pár minut nato přišel s doutníkem.

„Abby si šla nahoru lehnout,“ oznámil mi.

„Snad jsem ji příliš neunavila.“

„S tím, co tady děláš, žádné riziko nehrozí! Nemohla jsi jí dát krásnější dárek. Těžko se vzpamatovávala z tvého odjezdu.“

„To je mi líto…“

„Neber si to tak, ona je zkrátka taková, chtěla by mít kolem sebe všechny a pořád, to víš, jste její děti. Jenom doufám, žes přijela ráda a nemusela ses moc nutit.“

„Vůbec ne… jen jsem se trochu bála, to se ti přiznám… ale od chvíle, co jsem u vás, vím, že to bylo nejlepší rozhodnutí, jaké jsem mohla udělat.“

Pod přikrývkou mi v obrovské posteli bylo teploučko. Právě jsem domluvila s Olivierem, udělalo mi dobře, že jsem s ním mluvila a vešla do kontaktu se svou pařížskou skutečností. Byla jsem s Irskem svázanější, než jsem si chtěla přiznat. Zrovna jsem zhasínala lampu na nočním stolku, když někdo zaklepal na dveře. Užasla jsem, když se objevila Abby v noční košili a županu.

„Myslela jsem si, že spíš…“

„Trpím nespavostí… chtěla jsem jen vědět, jestli je ti tady dobře.“

„Jinak mi ani být nemůže.“

Přistoupila k mé posteli, sedla si vedle mě a vzala mě za ruce.

„Ty jen záříš, Diane.“

„Děkuju.“

„Teď doženeme ztracený čas.“

„Ano.“

„Kdybys věděla, jak jsem šťastná, že tu se mnou několik dní budeš… Mám doma druhou dceru…“

Dojetím jsem nedokázala promluvit.

„Lehni si.“

Zvedla se a já jsem se natáhla. Přikryla mě a políbila mě na čelo.

„Vyspi se dobře, holčičko.“

Klidně jsem usnula.

Druhý den odpoledne Abby navrhla, abychom se šly spolu projít na pláž. Jack nás vzal co nejblíž k pláži autem, aby se Abby moc neunavila. Objímaly jsme se pažemi a kráčely jsme pomalu, drobnými krůčky. Abbyina ruka zklidňovala můj třes; viděla jsem jenom svůj domek. Myslela jsem si, že v tom domku umřu steskem. Ale díky těm čtyřem stěnám jsem se stala tím, čím dnes jsem.

„Nikdo tam po tvém odjezdu nebydlel.“

„Proč?“

„Je to tvůj domek… Vzala jsem klíče, chceš se tam podívat?“

„Ne, nechci to všechno zase vracet.“

„Chápu.“

Pokračovaly jsme v procházce po pláži, přičemž jsme se nevyhnuly ojedinělým dešťovým kapkám. Ale důvěřovala jsem Jackovu meteorologickému čichu: ujistil nás, že nebude pršet aspoň několik hodin. Milovala jsem tuhle pláž, tohle moře hrozivě modré barvy, tenhle vítr, který sotva kdy zeslábl. Právě tady jsem oplakala Colina a Claru, smála jsem se, objevila skutečného Edwarda, setkala se s Judith. A taky jsem se tady válela v písku.

„Má Edward stále psa?“

„Jo, je ještě bláznivější než kdy jindy. Podívej, právě k nám běží!“

Abby mě pustila a se smíchem couvla pár kroků. Ten štěkot mě naplnil radostí a vzrušením. Strávila jsem s Postmanem Patem tolik času! Přibíhal ke mně. Klekla jsem si jako dříve, skočil na mě a povalil mě na záda.

„Jak se máš, ty můj pejsku?“ ptala jsem se ho, zatímco mi olizoval obličej.

„Poznal tě,“ poznamenala Abby.

„To je neuvěřitelné!“

Podařilo se mi vstát, hodila jsem mu klacek a říkala si, kde je asi jeho pán.

„Edward ho teď nechává volně bez dozoru?“

„Ne, musí tady někde být s Declanem.“

„Kdo je Declan?“

Abby neměla čas mi odpovědět; úplně za mnou na ni volal hlásek. Obrátila jsem se a couvla, když jsem uviděla chlapce, který k nám přibíhal, tedy lépe řečeno k Abby. Vrhl se k ní a přitiskl se jí k břichu. V hrdle se mi udělal knedlík, přítomnost toho dítěte mi kalila radost ze shledání s pláží a vyvolávala příliš mnoho otázek, než abych mohla být klidná.

„Abby!“

„Ano, Diane?“

„Čí je to dítě?“

Vypadala rozpačitě a nesvá, což se jí stávalo zřídka; ještě to znásobilo moji úzkost.

„Tak čí je?“

„Moje,“ pravil Edward za mými zády.

Obrátila jsem se k němu. Stál ode mne sotva metr a koukal se mi přímo do očí. Přebíhala jsem pohledem od dítěte k němu. Podobnost byla zarážející. Chlapeček, z nějž už čišel mohutný chlap v dospělosti, byl zmenšeným Edwardovým modelem: rozcuchané tmavě blond vlasy, tvrdé a hrdé rysy, ale navíc tady byl úsměv. Bylo mu aspoň pět let… Moje výpočty přerušila drobná ruka, která mi zatahala za kabát.

„Jak se jmenuješ?“

Nebyla jsem schopná odpovědi, jen jsem se na něj upřeně dívala; stejné inkvizitorské oči jako jeho…

„Declane, to je naše rodinná přítelkyně Diane,“ odpověděla mu Abby. „Teď necháme tatínka, aby si s ní popovídal, ano?“

Pokrčil rameny, jako by mu to bylo úplně jedno.

„Edwarde, zůstaňte u nás na večeři,“ navrhla Abby. „Vezmu Declana s sebou.“

„Nepřichází v úvahu, aby ses vracela pěšky, hodím tě domů autem.“

„Nemyslím, že by tvůj syn musel vyslechnout váš rozhovor.“

„Vyložím tě a vrátím se k Diane.“

Nemohla jsem říct ani slovo. Jako kdysi v oné velkolepé době! Edward pískl na psa, mávl na syna, aby šel za ním, nepronesl ani slovo a zamířil k vozu zaparkovanému před jeho domem. Abby ke mně přistoupila.

„Pomůžeš mi?“ zeptala se mě a vzala mě pod paží.

To já jsem se na ni věšela, ne naopak. Upřeně jsem zírala do země, nedokázala jsem zvednout oči a asistovat té rodinné scéně: Edward kráčel se svým synem a svým psem.

„Nebuď na něj moc tvrdá, holčičko,“ řekla mi Abby, než nastoupila do vozu.

Edward se přiblížil, couvla jsem a probodla ho pohledem.

„Chceš počkat u mě?“

„A pak co?“

„Nezačínej…“

Poznala jsem jeho příkrý tón. Pěkně mě to štvalo, ale ovládla jsem se kvůli Abby. Otočila jsem se k němu zády a vrátila se na pláž.

Celou čtvrthodinu jsem se motala dokola, házela kamínky do vody až do zblbnutí a kouřila cigaretu za cigaretou. Takže on je otec rodiny! Jestli je něco úplně nemožné, tak tohle. Je normální, že si našel novou ženu, dokonce mohla mít i děti! Ale že má i on vlastního syna, kterého nemůže zapřít! Navíc syna v tomhle věku! Proč mě pořád musí vystavovat takovým zkouškám?

Zaskřípění pneumatik mě upozornilo na jeho návrat. Dopředu jsem se naježila a ztuhla, a když ke mně došel, vybuchla jsem:

„Jak jsi mi mohl něco takového zatajit? Máš syna, kterému je přes pět let! A nic jsi mi neřekl? To je tvoje filozofie? Lhát a skrývat nejdůležitější věci ve svém životě? Už jsi mi zatajil tu svoji štětku! A teď i svého…“

„Zmlkni! Jakým právem se mě takhle vyptáváš? Odešla jsi! Neozvala ses! Začala jsi nový život!“

Ten útok mě zahnal do defenzivy. Obrátil se ke mně zády a zapálil si cigaretu. Cítila jsem se mizerně, měla jsem výčitky. Má pravdu, opustila jsem ho, když byl připravený být se mnou. Přesto jsem se nedokázala zastavit, potřebovala jsem znát odpověď.

„Věděl jsi o jeho existenci, když jsem byla tady?“

„Jak si můžeš představovat něco tak ohavného?“ odsekl a znovu se na mě podíval, oči měl potemnělé zlostí.

„Nemysli si, že se z toho vyvlékneš tak snadno. Nebudu čekat, až mi zase Judith vysvětlí, co se děje v tvém životě. S tím je konec. Buď mi teď hned řekneš, kde se tady vzal, nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo odjedu. Ještě dnes večer.“

Nelíbilo se mi, co jsem právě řekla, ale neměla jsem na vybranou. Pořád mlčel.

„A jestli dneska odjedu, bude tím trpět Abby.“

Vzal hlavu do dlaní, rozcuchal si vlasy a zahleděl se na moře.

„Dověděl jsem se o Declanově existenci asi před půl rokem. A čtyři měsíce žije tady.“

Vyrazil ke skaliskům a sedl si tam. Dlouhé vteřiny jsem ho pozorovala, než jsem se rozhodla jít za ním. Vypadal špatně, cítil se mizerně, poznala jsem to podle toho, jak kouřil. Kdyby mohl cigaretu polknout, udělal by to. Ta únava, jíž jsem si všimla v Paříži, prýštila z každého póru jeho pleti. Bylo to víc než únava, šlo o naprosté psychické vyčerpání. Tížilo ho něco, čeho se nedokázal zbavit. Věci mezi námi se změnily, ale jeho zdeptanost jsem nedokázala snést; přiznání, k němuž jsem ho donutila, bylo pro něj hotovým utrpením. Úkosem na mě pohlédl, když jsem si sedala vedle něj. Zvedla jsem si límec a počkala, až bude pokračovat ve vyprávění.

„Judith ti určitě líčila, že po rozchodu s Megan jsem odjel sám na Aranské ostrovy.“

„Ano.“

„Ale netušila, že než jsem nasedl na loď, zastavil jsem se v Galway. Opil jsem se do němoty, abych zapomněl. Hned první večer jsem měl kumpána či spíše kumpánku v chlastu, utápěla už nevím co. Můžeš si lehce představit, jak to skončilo… Trvalo to tři dny… vylezli jsme z postele, jen abychom si doplnili hladinku alkoholu. Jednou ráno jsem se probudil a vzpomněl si, že mám v autě psa. Chudák zvíře… Uvědomil jsem si, co se ze mě stalo: kretén, který chlastá a spí s první holkou, co mu přijde do cesty, jen aby se pomstil své bývalce… byl jsem trapný, což se mi nestává. Nalodil jsem se bez rozloučení, odstřihl jsem se od světa na celé dva měsíce na Aranských ostrovech a na tu holku si ani nevzpomněl. Sotva jsem si vybavil, jak se jmenuje. Jenomže ona na mě zapomenout nemohla.“

Přerušil se, aby si zapálil cigaretu. Jeho smysl pro odpovědnost utrpěl.

„Žijete spolu?“

Smutně se na mě usmál.

„Je mrtvá.“

Krev mi ztuhla. Bylo mi líto toho chlapce.

„Jak ses dověděl, že je to tvůj syn? A kolik je mu let?“

„Je mu šest… Po tvém odjezdu jsem hodně pracoval, abych… no, krátce. Mé jméno se začalo sem tam objevovat. Požádali mě, abych fotil regatu v Galway. Jednoho dne na mě čekala na plovoucím doku. Hledala mě už několik měsíců. Dost dlouho mi trvalo, než jsem ji poznal: ne kvůli mým zamlženým vzpomínkám, ale protože se změnila, byla kost a kůže a umořená únavou. Naléhala, abychom si zašli na skleničku. Šla rovnou k věci a oznámila mi, že umírá. Byl jsem z toho smutný, ale netušil jsem, co v tom můžu udělat. Strčila mi pod nos Declanovu fotku. Kdyby neonemocněla, nikdy bych se nedověděl, že mám syna. Vychovávala ho sama, od nikoho nic nechtěla… Když jsi mi telefonovala, dostal jsem právě test otcovství a balil jsem, abych se usídlil v Galway a byl u ní do konce.“

Zvedl se a došel až k moři. Byla jsem úplně ztuhlá, ne proto, že teplota poklesla, ale z toho, co jsem právě vyslechla. Život mu daroval osiřelého syna, po němž nijak netoužil, a mně život sebral dcerku, smysl mého života. Clara byla v Declanově věku, když odešla. Přesto jsem Edwardovi vůbec nezáviděla. Jak se s tím vyrovná? On, samotář, poznamenaný matčinou smrtí a otcovým odchodem?

„Diane, musíme jít. Jack a Abby večeří brzy.“

Kráčeli jsme k jeho autu, šla jsem deset kroků za ním. Píchlo mě u srdce, když jsem nastupovala do jeho range roveru. K těm různým odpadkům, které nechal všude povalovat Edward, teď přibyly ještě věci, které tu nechalo dítě. Další rozdíl – jeho vůz méně páchl tabákem. Vyrazili jsme, jezdil stále stejně rychle. Jakmile Edward zaparkoval a vypnul zapalování, rozvalil se na sedadle, zavřel oči a vzdychl.

„Edwarde… já…“

„Neříkej nic, prosím tě.“

Vystoupil z auta, já hned po něm. Když jsme vcházeli do domu Abby a Jacka, přivítaly nás výbuchy dětského smíchu, které mi vehnaly slzy do očí. Chovala jsem se dost nenápadně, takže si toho nikdo nevšiml. Edward jenom rukou projel synovy vlasy. Vystřídala jsem Abby v kuchyni, to mě zaměstnalo a vzdálilo od chlapce, který mě stále koutkem oka pozoroval.

Abby seděla v čele stolu, Jack vedle mne a proti nám Edward a jeho syn. Situace byla zcela nemístná. Co tady proboha dělám? Neměla jsem na vybranou, musela jsem čelit realitě. A poslouchat Declana, který nezavřel pusu. Horší problém ovšem nastal, když si mě vzal za cíl svého povídání:

„Kde bydlíš, Diane? Proč jsi tady?“

Zvedla jsem nos od talíře a střetla se očima s Edwardovým pohledem, teprve pak jsem se podívala na jeho syna.

„Jsem na návštěvě u Abby a Jacka a bydlím v Paříži.“

„Tam jsi jel, tati?“

Chytila jsem se okraje stolu, když jsem ho slyšela pronášet „tati“.

„Ano, Declane, byl jsem tam.“

„A viděla jsi tam tátu, Diane?“

„Ano, krátce.“

„Takže vy jste kámoši?“

Úpěnlivě jsem pohledem prosila Edwarda, aby odpověděl.

„Diane je hlavně Judithina přítelkyně. A to už stačí, teď přestaň mluvit a jez.“

Declan se zachmuřil a vrhl na otce pohled, v němž se mísil strach a obdiv.

Sotva jsme dovečeřeli, šla jsem hned sklízet ze stolu a umývat nádobí. Declan mi jako správně vychovaný chlapec pomáhal. Nemohla jsem na něj být nepříjemná, nic po mně nechtěl, na nic se mě neptal a nic mi neudělal, ale bylo to nad moje síly. Děti jsou jako psi: čím míň si jich všímáte, tím víc se na vás lepí. Naštěstí za námi přišel Jack.

„Dneska večer už jsi toho udělala dost, jdi si zakouřit,“ řekl mi a mrkl na mě.

„Díky.“

Už jsem byla v předsíni, když jsem překvapila Abby a Edwarda při rozhovoru. Měl na pozítří nějakou práci a nikoho, kdo by Declana vyzvedl ze školy. Abby nemohla, musela do nemocnice na nějaké vyšetření, trvalo celý den a bylo to padesát kilometrů od Mulranny. S něžností, jakou jsem u něj nečekala, ji Edward uklidňoval a říkal, že na tom nesejde. Mně ale bylo jasné, že opak je pravdou.

Využila jsem ten čas, co jsem kouřila, a zavolala Olivierovi. K mému velkému překvapení a uspokojení trávil večer s Félixem. Ujistila jsem se, že v Lidech všechno klape, a pak jsem mu vykládala, co jsem se přes den dověděla, nemohla jsem si pomoct, musela jsem mu to povědět. Zneklidnilo ho to.

„Jak to zvládáš?“

„Není to snadné, tohle jsem nečekala.“

Slyšela jsem, jak Félix doráží na Oliviera otázkami, nakonec mu to Olivier řekl. Félix pohoršeně vykřikl a vytrhl mu telefon z ruky.

„To je kec! On má dítě? Když si pomyslím, že chtěl žít s…“

„Félixi!“ zařvala jsem do sluchátka, abych ho umlčela.

„Jéžiš! To je ale hajzl, takhle se zachovat k matce vlastního dítěte!“

„Nevěděl to, Félixi,“ bránila jsem Edwarda, což mě zmátlo. „Hele, dej mi zase Oliviera.“

Nespokojeně zabručel, ale poslechl, bylo mi to jedno.

„Jsi ráda, že jsi tam? Navzdory tomu všemu?“

„Ano, jsem šťastná. Trávím čas s Abby, s Jackem, brzy přijede i Judith. Neboj, je mi fajn.“

„Stýská se mi po tobě, Diane.“

„Mně po tobě taky…“

Za mými zády se otevřely dveře do domu. Edward a jeho syn se vraceli domů.

„Musím končit,“ řekla jsem Olivierovi, „líbám tě.

„Já tebe taky.“

Zavěsila jsem. Edward na mě upřeně zíral a svíral čelisti. Declan zamířil rovnou ke mně.

„Uvidíme se zase?“

„To nevím…“

„Bylo by to fajn, hráli bychom si s Postmanem Patem.“

„Declane, nech Diane na pokoji a nastup do vozu!“

„Ale…“

„Žádné ale.“

Otec a syn se vyzývavě změřili pohledem. Navzdory své tvrdosti vypadal Edward naprosto rozhozeně.

„Jsi zlý, táto!“

Utíkal k vozu. Edward povzdechl.

„Je mi líto, jestli tě dneska večer otravoval.“

„Vůbec ne, buď v klidu.“

Spontánnost mé odpovědi mě překvapila. Vyjelo to ze mě, protože jsem si nepřála, aby se Edward trápil, nebo jsem chtěla bránit to dítě?

„Dobrou noc,“ řekl.

„I tobě.“

Nezareagovala jsem na jeho ironický úšklebek a on šel za synem, který trucoval v autě s obličejem přilepeným na okénko.

~~~

O něco později jsem šla spát a už jsem nevěděla, co se se mnou děje. Silně na mě dolehla jejich tísnivá situace. Navzdory všem přehradám, které se kolem mne tyčily, jsem nemohla zůstat netečná k jejich situaci. Ten chlapeček nedávno ztratil matku a teď žije u otce, kterého vůbec nezná. V jiném kontextu bych se smála představě Edwarda coby otce rodiny; teď byl smích nevhodný. Edward musel být vystaven neuvěřitelnému tlaku; chtěl dělat všechno správně, ale neměl žádný vzor a navíc ho určitě sžíral pocit viny. Usnula jsem s myšlenkou na to, že nemůžu nic dělat, ale že bych nedokázala skrýt tuhle radikální proměnu.

~6~

Druhý den Abby rozhodla, že bych měla jít na vzduch. Po obědě naléhala, abychom Jack a já využili siesty a šli se projít. Nedalo jí moc práce předstírat únavu, viděla jsem ji na ní už od rána.

„Můžu jít ven klidně sama,“ navrhla jsem Jackovi.

„Vyhnala by mě ze dveří, jakmile by ses otočila! A já se moc těším, že si s tebou trochu protáhnu tlapy.“

Uznala jsem, že i mne nadchla představa společné chvíle s Jackem venku. Ujistil se, že Abby má na odpoledne všechno přichystané a na dosah ruky, políbil ji na čelo a pak na mě kývl, abych šla za ním. K mému úžasu jsme nasedli do vozu. Jack řídil až k poslednímu domku, kde zaparkoval. Chtěl mi ukázat malou část Wild Atlantic Way, silnice, která se táhla podél celého západního irského pobřeží. A když si uvědomím, že jsem tu byla skoro rok a ani mě nenapadlo podívat se o kousek dál!

„Vezmi si to!“

Vytáhl z kufru vozu bundu.

„Budeme na kost promočení!“ poučil mě s úsměvem na rtech.

„Dva dny bez deště: to bylo příliš krásné, než aby to mohla být pravda!“

Vyrazili jsme na pochod. Nechtělo se mi mluvit, tolik mě ohromila krása krajiny a hlavně barvy! Před rokem jsem viděla jenom zelenou, a přitom tu byla celá paleta duhy: temná červeň rašeliniště posetá drobnými fialovými kvítky, děsivá čerň hor v dálce, bělost ovcí, hluboká a chladná modř moře, jiskření slunce na vlnách. Každý poryv větru jsem brala jako dar. Byla jsem šťastná, i když přišel déšť. Stáhla jsem si kapuci na hlavu a pokračovala v chůzi, ani mě nenapadlo, abych se schovala. Už jsem nebyla ta promočená slípka jako dřív. Jack s rukama za zády se přizpůsobil mému kroku – neměla jsem jeho dlouhé nohy. Nesnažil se začít konverzaci. Bylo mu se mnou dobře, cítila jsem, že je spokojený. Čas od času na nás někdo v autě zatroubil, Jack zdravil řidiče zamáváním a širokým úsměvem.

„Včera jsi musela zažít pěkný šok,“ ozval se po pětačtyřiceti minutách pochodu.

„To je slabé slovo…“

„Pěkně jsem Edwarda zpucoval, když tě odmítl upozornit předem. Měla jsi to vědět, než jsi přijela.“

„Proč jsi to udělal?“

„Nechtěl jsem, abys to cítila jako zradu. Měl jsem strach, že odjedeš a Abby to bude bolet.“

Nebyl daleko od pravdy.

„Navzdory výprasku, co ode mne dostal, trval na tom svém pitomém postoji. Je to zkrátka palice!“

„Nic nového pod sluncem! Ale všechno je v pořádku, ujišťuju tě.“

„Ať udělá cokoli, nakonec mu vždycky každý odpustí,“ řekl mi se smíchem.

Smála jsem se o něco méně než on. Už nic nedodal a pootočil se.

O hodinu později jsem dopadla na sedadlo a snažila se rozpomenout, jestli jsem toho někdy tolik nachodila; dvouhodinová procházka opravdu nepatřila k mým zvyklostem. Přesto mě nohy unesly, cítila jsem se lehká, téměř v olympijské formě. Podívala jsem se na sebe do zrcátka; měla jsem červené tváře, oči mi zářily, vlasy jsem měla vlhké, ale čišelo ze mě zdraví. Lidé, kteří žijí na břehu moře, dokonce i v irském klimatu, vypadají nádherně. Stačí podívat se na Jacka. Při tomhle režimu bych se vrátila opálenější než po víkendu na jihu s Olivierem. Chtěla jsem tenhle krásný okamžik skvěle ukončit.

„Co bys řekl tomu, kdybychom si skočili do hospody?“

„Nic by mi neudělalo větší radost!“

O čtvrthodinu později jsme zastavili na parkovišti u hospody. Jack vystoupil z auta a ani si neuvědomil, že jsem se dosud nepohnula. Upřeně jsem zírala na fasádu hospody: zase jedno místo, kde vyvstávaly vzpomínky, zase jedno místo, kde dobré chvíle převládaly nad špatnými. Jack zaťukal na moje okénko, otevřela jsem dveře a vystoupila z vozu.

„Necítíš volání piva?“

„Ano, ale je podivné octnout se tady.“

„Nebudou věřit vlastním očím! Nikdo tu na tebe nezapomněl!“

„Myslíš si, že je to dobře?“

Tady jsem zuřivě ječela na Edwarda, pila jsem, až jsem se neudržela na nohou, málem se porvala s jednou nánou, tančila jsem na baru… krátce, nepředváděla jsem se tu vždycky v nejlepším světle.

„Moje milá Francouzečko, kdy už se smíříš s faktem, že jsi u nás doma?“

Strčil do dveří. Jakmile je otevřel, uhodila mě do nosu vůně piva a tlumený hovor mi připomněl klid, jaký vládne na tomto místě. Šla jsem dál a schovávala se za Jackovými širokými rameny.

„Podívej se, koho ti vedu!“ řekl barmanovi, stále mladšímu, ale přitom stále témuž.

„To se mi snad zdá!“

Obešel bar, uchopil mě za ramena a srdečně mě políbil na obě tváře. Cítila jsem se maličká mezi těmi dvěma obry vyššího věku!

„Takže tvůj synovec ji konečně našel!“ zařval a vracel se na své místo za barovým pultem.

„Diane přijela kvůli Abby.“

„No jasně, jsem pitomec!“

Jack na mě vrhl zoufalý pohled.

„To je dobrý…,“ uklidnila jsem ho. „Navíc to není tak úplná nepravda: kdybych nepotkala Edwarda v Paříži, určitě bych tu nebyla!“

Rozchechtal se. Já taky. Celé Mulranny bylo u všech epizod mého vztahu s Edwardem, a každý měl na to vlastní názor!

Octla se přede mnou pinta piva. Obdivovala jsem jeho barvu, jeho hustou a hladkou pěnu, jeho vůni po kávě, jeho obřadné servírování… Už jsem ho nepila celý rok. Naposledy to bylo tady. Život se vracel. Dříve mi Guinness připomínal Colina, který měl rád jen tohle pivo. Proto jsem přijela do Mulranny. Dnes jsem už nemyslela na svého manžela, když jsem viděla zlatistou barvu Guinnesse, myslela jsem na Irsko, na Jacka, který ho pil místo čaje o páté, na Edwarda, který mě mimoděk donutil, abych ho ochutnala. Ta ochutnávka byla pro mě šok, uvědomila jsem si tenkrát, že jsem se z nevědomosti připravovala o zatracené potěšení. Přiťukli jsme si našimi pintami. Jack na mě mrkl a pozoroval mě, než jsem spolkla první doušek.

„To je tak dobré!“

„Povedlo se,“ řekl barmanovi. „Je místní!“

Následující hodinu jsme strávili povídáním s lidmi, kteří mě poznávali. Přicházeli ke mně a ptali se, co je nového, jak se mám; mluvilo se samozřejmě o dešti, ale také o létě, které bylo krásné, o zápasech rugby a gaelského fotbalu, které se měly konat příští víkend. A pak byl čas vrátit se k Abby. Šla jsem si lehnout hned po večeři. Měla jsem za sebou dlouhý den.

Abby a Jack vyjeli brzy ráno do nemocnice na vyšetření. Neměla jsem náladu zůstávat sama v jejich velkém domě, a tak jsem se rozhodla využít volného dne k toulkám po Achill Islandu. Chtěla jsem pokračovat v objevování nových krás. Jela jsem tedy stejnou silnicí jako Jack a minula domky. Ovládla jsem se a nepodívala se tam. Pokračovala jsem podél pobřeží, fascinovala mě divokost krajiny, živlů. Přesto jsem se nedokázala úplně uvolnit a nechat na sebe působit okolí. Pořád jsem musela přemýšlet, byly to dotíravé, palčivé myšlenky… nedávaly mi pokoj. Najednou jsem zabrzdila uprostřed silnice.

„Jdi do háje!“ zařvala jsem. A to jsem prosím byla v autě sama!

Vystoupila jsem a prudce zabouchla dvířka. Zapálila jsem si cigaretu a sešla až k moři. Bylo krásně, fajn, mohla jsem koukat na vlny, měla jsem před sebou celý den, mohla jsem si užívat čerstvého vzduchu jako včera, ale nešlo to. Pořád mi v hlavě vrtala jediná myšlenka. Úplně mě ochromila… Utíkala jsem k vozu, otočila a vrátila se do Mulranny s plynovým pedálem na podlaze, proklínajíc se za svoji blbost. Chvilku jsem přešlapovala před Edwardovým domkem, než jsem zaklepala na dveře. Když mě Edward uviděl, nedokázal skrýt neklid:

„Nějaký problém? Abby?“

„A co tvá smlouva na dnešek? Je to důležité?“

„O čem mluvíš?“

„Slyšela jsem, jak jsi o tom předevčírem večer mluvil s Abby. Rychle mi odpověz, než si to rozmyslím.“

„Jo, je to důležitý.“

„V kolik končí Declanovi škola?“

„V 15. 30. “

„Postarám se o něj, jdi pracovat. Dáš mi klíče?“

„Dej mi dvě minuty.“

„Ne.“

Vytáhl z kapsy svazek klíčů a podal mi je.

„Tak jo, později.“

„Počkej,“ vyhrkl a chytil mě za paži.

Pár dlouhých vteřin jsme se na sebe dívali.

„Díky.“

„To nic.“

Pískla jsem na Postmana Pata a vyrazila s ním na pláž. O pět minut později jsem slyšela Edwardovu 4x4, jak prudce vyráží od domu, ani jsem se neobrátila a hodila psovi klacek.

Patnáct třicet bylo vzápětí. Přeskočila jsem oběd, abych se nepozvracela. Ovládla jsem se a nenakoukla do Edwardova domku, jen jsem pootevřela dveře a šoupla dovnitř psa; chtěla jsem oddálit chvíli, kdy do toho domu vstoupím. Kráčela jsem ke škole a kouřila jednu cigaretu za druhou, přičemž jsem si nadávala všemi jmény. Jak jsem mohla mít tak pitomý nápad? Děti přece nesnáším, nahánějí mi strach, v jejich přítomnosti jsem v křeči, připomínají mi Claru. Edward mě o nic nežádal a já mu nic nedlužím. Proč mu chci prokázat službu? Ještě pro mě něco znamená, to se nedá popřít, ale ohrozit tím svůj vnitřní klid, to je až příliš! Nebo mě náhle popadl záchvat voyeurismu vůči tomu chlapci? Chtěla jsem sledovat jeho vztah s otcem, jeho bolest, jeho smutek, možná tak odlišný od mého, ztratil přece matku, já jsem ztratila dcerku… Odhodila jsem posledního špačka cigarety několik metrů před školou. Byl to děs; rozzářené matky od rodin s kočárky čekaly na své starší ratolesti. Některé mě znaly od vidění ještě z doby, kdy jsem tu bydlela, probouzela jsem v nich stejnou zvědavost jako kdysi; dívaly se na mě, cosi si šuškaly. Měla jsem chuť jim říct: Dámy, vrátila jsem se! A pak se ozvalo zvonění a ony zmizely. Mračno dětí se vyhrnulo ze tříd. Ze školy mohla vyběhnout se smíchem i Clara, jenomže Clara nenosila uniformu jako malí Irové, kteří se míhali všemi směry a hledali pohledem mámy. Vzpomínky mě deptaly, slyšela jsem ji, jak volá: „Mami, mami!“ Zase jsem ji viděla, nedbale oblečenou, rozcuchanou, se skvrnami od barev na rukách a na tvářích, cítila jsem její dětskou vůni potu, slyšela ji povykovat…

„Diane, Diane, tady jsi!“

Z myšlenek mě náhle vytrhl Declan, který ke mně přiběhl a vrazil do mě.

„Učitelka mi řekla, že pro mě přijdeš ty, to je senzace!“

„Dáš mi aktovku?“

„Tatínek mi ji nikdy nenosí.“

Proč mě to neudivilo?

„Já ti ji ponesu.“

Sundal si ji z ramen a podal mi ji. Vyšli jsme ze školního dvora, chytil se mě za ruku a na dálku zamával na kamarády. Vypadal tak hrdě! Cestou do domku nic neříkal, určitě čekal, že začnu mluvit první já. Tak jsem se do toho pustila: nemohl za to, do téhle situace jsem se dostala sama. Musela jsem to zvládnout, na následcích teď nezáleželo.

„Co bylo ve škole?“

Obličej se mu šťastně rozzářil, začal mi nadšeně vykládat, jaký měl den. Nepřestal, ani když vešel do domu, jen odhodil kabát – stejný bordelář jako jeho otec – a utíkal do obýváku. Přitom pořád povídal a povídal a hrál si se psem. Ani si nevšiml, že jsem se zastavila na prahu místnosti. Tak tohle byl můj návrat do tohoto domku, do Edwardovy důvěrné blízkosti. Stačilo několik vteřin a všimla jsem si dvou hlavních změn: nebyly tu popelníky přetékající nedopalky a zmizela fotka Megan na pláži. Přesto se podle žádných známek nedalo poznat, že tu žije dítě: žádná hračka, žádná stopa po fixech. Nepotřebovala jsem další ujištění, tenhle důkaz bil do očí: Edward nemá potuchy, co jeho syn potřebuje. Bylo mi jich obou líto. Sundala jsem si bundu a pověsila ji na věšák u vchodových dveří. Stoupla jsem si za kuchyňský pult, kde jsem tolikrát vídala Edwarda.

„Declane, chceš svačinu?“

„Jóó!“

Nepříliš přesvědčená jsem prohlédla kuchyňskou linku a hledala něco ideálního k jídlu, přičemž mě napadlo, že jsem to s tou zmínkou o svačině možná přehnala. Někdy se mi to stává. Mohla jsem mu udělat horkou čokoládu a k tomu mu dát sušenky. Pozorovala jsem ho, jak hltá, a bojovala proti jiným obrazům, které mi vyvstávaly v paměti. Declan seděl na vysoké barové stoličce v kuchyni svého otce, Clara by seděla na barové stoličce v Lidech. Pokoušela jsem se zklidnit, říkala jsem si, že veškerá podobnost končí tady. Declan už nemá matku, zatímco Clara ji ještě má. Má matku, která dává svačinu jinému dítěti, jež pro ni nic neznamená.

„Chceš jít na pláž?“ navrhla jsem.

„S Postmanem Patem?“

„Jasně. Máš nějaké úkoly?“

Zachmuřil se.

„Uděláš si je a pak půjdeme, ano?“

Přikývl. Šla jsem mu pro aktovku, sedla jsem si vedle něj ke kuchyňskému pultu. Chodil do třídy, která odpovídá naší první třídě, to bych mohla zvládnout. Clara neměla čas udělat si úkoly. Prohlédla jsem si jeho sešit: měl přečíst jednu stránku v knize. Musela jsem se s tím vyrovnat i se svým přízvukem. Otevřela jsem knihu na příslušné stránce a položila ji mezi nás, začal číst. Udivilo mě, jak byl pozorný a soustředěný; Clara by nebyla tak disciplinovaná. Když skončil se čtením, přirozeně jsem ho požádala, aby se šel převléknout, než půjdeme ven. Seskočil ze stoličky a upřeně se na mě zadíval.

„Potřebuješ pomoc?“

„Ne.“

„Nějaký problém?“

Zavrtěl hlavou a zmizel na schodišti.

Na pláži jsem ho jen zdálky pozorovala, jak si hraje se psem. Nepřestávala jsem si v duchu klást otázky. Jak je možné, že jsem se postarala o tohle dítě a nezhroutila se? Copak chci takhle odčinit, že jsem Edwarda před více než rokem opustila? A proto se zajímám o jeho syna? Možná je to tím, že za pár dní odjedu a v mém životě to nebude mít žádné pokračování? Mohla jsem tedy zůstat nad věcí.

Neměla jsem ponětí, v kolik hodin se Edward vrátí; po návratu domů jsem Declana poslala do sprchy. Vyběhl po schodech nahoru bez odmlouvání, bez otázek. Počkala jsem dobrou čtvrthodinku, než jsem vyšla za ním. Ta chodba, ta koupelna… Zaklepala jsem na dveře.

„Všechno v pořádku?“

„Když jsem s tátou, dělám všechno sám.“

Byl to malý muž, který si musel ve všem pomoct sám a nečekat na cokoli od kohokoli.

„Dovolíš mi, abych šla do tvého pokoje?“

„Ano.“

Smutně jsem se usmála, když jsem otevřela dveře. Edward se opravdu snažil: byly tady hračky – autodráha, vláček, několik stavebnic Lego, na rozestlané posteli se povalovali bez ladu a skladu plyšáci. Ale stěny byly studené, žádné malůvky, žádné ozdoby. Jeho šaty byly napůl srovnané v komodě s pootevřenými zásuvkami, zbytek zůstal v zavazadlech. Přesto mě přítomnost křesla v rohu místnosti na něco upozornila. Declan vešel, vršek pyžama měl naruby a z vlasů mu kapala voda.

„Nehýbej se,“ řekla jsem.

Vzala jsem ručník. Čekal na mě uprostřed místnosti, široce se usmíval a v pohledu měl lehké obavy. Energicky jsem mu vysušila ručníkem vlasy a navlékla mu pyžamo správně. V krásných očích měl pro mě jakýsi vzkaz, ale nedokázala jsem ho rozluštit.

„Teď jsi dokonalý.“

Objal mě kolem pasu, přitiskl mi obličej k břichu a silně mě stiskl. Dech se mi zúžil, zírala jsem před sebe a ruce mi volně visely podél těla. Náhle mě pustil a šel si hrát s autíčky, smál se, vykládal si pro sebe, zase měl radost ze života.

„Nechám tě tu pět minut, jen si venku zakouřím.“

„Jako táta,“ odpověděl a už se o mě nestaral.

Seběhla jsem ze schodů, popadla cigára a vyšla na terasu. Kouřila jsem a zavolala Olivierovi.

„Jsem tak ráda, že tě slyším,“ řekla jsem hned, jak to zvedl.

„Já taky. Máš se dobře? Máš divný hlas.“

„Ne, ne, ujišťuju tě, že je všechno O. K.“

Nebylo nutné znepokojovat ho líčením toho, co právě dělám.

„Povídej mi o Lidech, o Paříži, o Félixovi.“

Nadšeně spustil. Pomaloučku mě vracel domů, do mého života. Odváděl mě od mých démonů, nabízel mi doušek kyslíku. Kavárna mi chyběla, postrádala jsem citovou jistotu, kterou mi poskytovala. A také Olivierovu něhu, jeho uklidňující jednoduchost… Přestávka měla krátké trvání; Declan právě přišel do obýváku, hledal mě, zjevně ho popadla úzkost.

„Zavolám ti zase zítra.“

„Už abys byla zpátky, Diane.“

„Taky se na tebe těším. Líbám.“

Obrátila jsem se dovnitř. Declan se na mě s úlevou usmál.

„Můžu se dívat na televizi, prosím?“

„Jestli chceš.“

„Kdy se vrátí táta?“

„Nevím. Chtěl bys mu zavolat?“

„Ne!“

„Jestli máš chuť mu zavolat, klidně to udělej. Táta pochopí…“

„Ne, chci se koukat na televizi.“

Suverénně se usadil ke kresleným filmům. Vzhledem k tomu, kolik bylo hodin, jsem začala připravovat večeři. Vařila jsem a poslouchala přitom výbuchy jeho smíchu, Postman Pat mi seděl u nohou a čekal, co mu spadne do tlamy. Když jsem samu sebe překvapila, že se usmívám, zopakovala jsem si, že ta žena tady určitě nejsem já.

Tři čtvrtě hodiny nato jsme už dojedli, umyli s Declanem nádobí, bylo skoro 9 hodin a po Edwardovi nebylo vidu ani slechu. Declan na kanapi pořád sledoval kreslené filmy.

„Musíš už do postele,“ oznámila jsem mu.

Celý jako by se seschl.

„Aha…“

Vymotal se z polštářů a poslušně vypnul televizi. Z obličeje se mu vytratila veškerá radost ze života, schoulil se do sebe.

„Doprovodím tě do tvého pokoje.“

Kývl. Jakmile byl nahoře, sám si šel vyčistit zuby, ani jsem mu to nemusela připomínat. Rozsvítila jsem lampičku na jeho nočním stolku a natřásla mu polštář. Když dorazil, klekl si a podíval se pod postel; vytáhl odtamtud dlouhou šálu. Nebylo obtížné uhodnout, komu patřila. Potom si lehl.

„Mám ti tu nechat svítit světlo?“

„Ano,“ odpověděl slabým hláskem.

„Dobře se vyspi.“

Ještě jsem neudělala ani dva kroky a zaslechla jsem první vzlyky.

„Zůstaň se mnou.“

Právě to mě děsilo. Začala jsem tím, že jsem si klekla k jeho hlavě, vyprostil obličej zpod polštáře, tvář měl rozrůzněnou smutkem, velké oči plné slz, jako by ho zachvátila touha a bolest, matčinu šálu tiskl k sobě. Jemně jsem k němu natáhla ruku, v poslední chvíli jsem se zarazila, snad jsem chtěla změřit dosah toho gesta; pohladila jsem ho po vlasech. Při tom doteku nakrátko zavřel oči, pak je otevřel, byla v nich úpěnlivá prosba, abych něco udělala, abych zmírnila jeho utrpení. Položila jsem si otázku. Jedinou. Zakázanou otázku: co bych udělala, kdyby šlo o Claru? V myšlenkách jsem prosila dceru, aby mi odpustila tuhle zradu, to s ní jsem měla dělat něco takového. Dělat to, co jsem odmítla dělat s jejím mrtvým tělíčkem, říct jí, že všechno dobře dopadne, že se bude mít dobře, že tady budu pořád pro ni. Lehla jsem si vedle Declana a přitiskla ho k sobě, vdechovala jeho dětskou vůni. Zakutal se, třel se o mě a plakal. Hodně a bez přerušení. Volal svoji maminku a já jsem jen šeptala:

„Ššš ššš, ššš…“

A potom mi vyšly z úst zvuky, které jsem měla zasuté hodně hluboko; jednoduchá ukolébavka, jíž jsem konejšila Claru, když měla zlý sen. Hlas se mi netřásl, jen slzy mi samovolně tekly po tváři. Oba jsme oplakávali stejnou ztrátu. Byli jsme na stejném místě, v propasti, kde nám někdo zoufale chyběl. Declanovy vzlyky se pomaloučku tišily.

„Jsi máma, Diane?“ zeptal se mě zajíkavě.

„Proč se ptáš?“

„Protože to děláš jako moje maminka…“

Děti mají šestý smysl, s nímž najdou prasklinu v brnění dospělých. Tenhle chlapeček mi dokazoval, že gesta i slova jsou vtištěna do mé bytosti, vypálena tam rozžhaveným železem mateřství, ať chci nebo ne.

„Kdysi jsem byla máma…“

„Proč kdysi?“

„Moje dcera, Clara… zemřela jako tvoje maminka.“

„Myslíš, že jsou spolu?“

„Možná.“

„Maminka na ni bude hodná, neboj se.“

Přivinula jsem ho k sobě, kolébala ho a tiše plakala.

„Můžeš mi ještě zazpívat?“

Znovu jsem zpívala. Dech se mu zklidnil.

Uběhla hodina, než jsem zaslechla otevírání vchodových dveří. Edward na mě zavolal, neodpověděla jsem mu ze strachu, abych neprobudila Declana, kterého jsem nepustila ani jedinou vteřinu. Edward vyběhl schody po čtyřech a zůstal stát na prahu dveří synova pokoje. Opřel se o veřej, sevřel pěsti, zvedl oči k nebi, jistě by se nejraději téhle scéně vyhnul. I on trpěl touhle situací. Pochopila jsem, proč tady v pokojíku stojí křeslo: určitě tu vsedě tráví noci a hlídá Declana. Pohledem jsem mu přikázala, aby mlčel. Declan se ve spánku lehce bránil, když jsem se vymanila z jeho objetí. Dala jsem mu blíž k obličeji maminčinu šálu a ovládla se, abych ho nepolíbila na čelo. Už jsem toho udělala dost. Vyplašeně jsem se protáhla kolem Edwarda. Šel za mnou až do přízemí. Oblékla jsem si bundu a otevřela dveře. Už jsem byla k němu zády, když se rozhodl promluvit.

„Promiň, že jsem se vrátil tak pozdě. Měl jsem tě toho ušetřit.“

„Musím už jít.“

„Děkuju za Declana.“

Stále ještě jsem se na něj nedívala, jeho poděkování jsem smetla mávnutím ruky.

„Diane, koukni se na mě.“

„Ne.“

Jemně mě chytil za paži, obrátil k sobě a uviděl, jak mám tvář zpustošenou slzami.

„Co se stalo? Co se děje?“

Chtěl vzít můj obličej do svých velkých rukou, ale hbitě jsem se vyvlékla.

„Nedotýkej se mě, prosím… Nic se nestalo. Declan byl k sežrání.“

Doběhla jsem až ke svému autu a jela plnou rychlostí k Abby a Jackovi. Zůstala jsem dlouhé minuty zhroucená na volantu. Děti přinášejí příliš mnoho utrpení, příliš mnoho smutku, živé i mrtvé. Nedokázala jsem snést Declanovu bolest, tak ráda bych mu pomohla, ale bylo to nad moje síly, navíc jsem odmítala zradit Claru. Mohla by si myslet, že ji zase opouštím. Opustila jsem ji, když jsem ji nechala odjet v autě, opustila jsem ji, když jsem se s ní nešla rozloučit, nemohla jsem ji teď opustit a hrát si s Declanem nebo jiným dítětem. Na to jsem neměla právo.

Dorazila jsem do obýváku, Abby tam v županu seděla v houpacím křesle u krbu. Kývla na mě, abych přišla blíž, dovrávorala jsem k ní a zhroutila se na podlahu, hlavu si položila na její kolena. Hladila mě po vlasech, upřeně jsem zírala do plamenů.

„Chci svoji dceru, Abby.“

„Vím… jsi odvážná. Pro Declana jsi určitě udělala moc.“

„Je mu tak smutno.“

„Jako tobě.“

Uběhlo několik minut.

„Jak to dopadlo v nemocnici?“

„Jsem unavená, pomalu zhasínám.“

Stiskla jsem jí pevně kolena.

„Ne, ty ne… Nesmíš od nás odejít.“

„Je přirozené, že odejdu, Diane. A budu odtamtud na vás všechny dohlížet. Uklidni se. A plač, uleví se ti.“

~~~

Nazítří jsem se rozhodla, že strávím celý den s Abby a Jackem. Potřebovala jsem se soustředit na hlavní důvod, proč jsem přijela do Mulranny. Nehodlala jsem pořád myslet na Declana a jeho otce. Dny pádily zběsilým tempem; můj čas vedle Abby byl omezený. Judith dorazí za necelých čtyřiadvacet hodin a já brzy nato odjedu. Abby byla po včerejšku unavená, a tak jsme všichni zůstali celý den doma. Jen na sklonku odpoledne se šel Jack projít na pláž, nemohl strávit celý den zavřený doma, čerstvý vzduch byl silnější než všechno ostatní.

Seděly jsme spolu v obýváku s šálkem čaje u ruky, když se mě Abby zeptala:

„Jaké máš plány?“

„Ach… vlastně ani moc nevím… myslím, že to půjde tak jako dosud. Je mi fajn v kavárně, teď už je moje, víš…“

„A co tvůj snoubenec?“

Usmívala se na mě.

„Olivier není můj snoubenec, Abby.“

„No jo, vy dnešní mladí! Jsi s ním šťastná? Je na tebe aspoň hodný?“

„Nemohla bych najít nikoho hodnějšího a ohleduplnějšího.“

„Tak to je dobře… Doufám, že Edward bude jednou stejně šťastný jako ty…“

Zabodla do mě pohled. Věděla jsem, na co myslí, a odmítla jsem v téhle konverzaci pokračovat.

„Prosím tě, Abby…“

„Neboj se, nebudu tě otravovat. Ale děláme si o něj a o Declana velké starosti. Edward hodně trpěl, když ztratil matku, a těžce nesl odporné chování mého bratra, tedy svého otce… Když ho vidím dneska… Vím, co udělá, aby se nedopustil stejných chyb: zapomene na sebe a obětuje se synovi.“

„Je velice silná osobnost, jsem si jistá, že to zvládne…“

Pevné pouto, které ji svazovalo s Edwardem a Judith, bylo stejně těsné a téměř tělesné, jako by šlo o její vlastní děti. Na rtech mě pálila otázka.

„Neměli jste s Jackem děti, protože jste se starali o Edwarda a Judith?“

„Ne… už je to tak dávno, a přece…“

Její pohled se ztratil v nedohlednu a byl najednou smutný.

„Přišli jsme o dvě děti. Neměla jsem to štěstí, abych s nimi žila, ale chápu tvůj smutek a stesk po Claře…“

Do očí mi stouply slzy.

„Abby, to je mi líto, neměla jsem…“

„Dobře jsi udělala… máme obě jeden společný bod a vím, že je načase, abych ti o tom řekla. Když jsi tady bydlela, bylo by to předčasné, ale dnes… možná ti to pomůže…“

„Jak ses mohla starat o děti, které nebyly tvoje?“

„Zpočátku to bylo moc těžké. Křik a pláč! V prvních dobách jsem nechtěla být Judithina máma, chtěla jsem zůstat její teta, bála jsem se, že budu jakousi zlodějkou dětí. Byla jsem odtažitá. Judith mi to usnadňovala, byla klidné dítě, příliš klidné. Neplakala, nic nevyžadovala, mohla zůstat v postýlce a ani jsme o ní nevěděli. Když člověk vidí, co se z ní stalo…“

Přerušila povídání a rozesmála se. Já také. Představit si Judith klidnou a nenápadnou bylo skoro absurdní.

„S Edwardem to bylo jiné… Provokoval nás, byl vzteklý, všechno rozbíjel…“

Nic nového pod sluncem.

„Jack to vzal do ruky správně, ale já jsem byla pasivní, nechtěla jsem rozumět, že mě vlastně tím chováním volá o pomoc, za sestru i za sebe.“

„Co to všechno změnilo?“

„Za to může můj úžasný Jack… Jednou večer, když měl Edward zase už x-tý záchvat vzteku, mi pohrozil, že je oba vrátí mému bratrovi, protože nemám chuť starat se o ně. Tu noc jsme poprvé a naposledy za náš společný život spali odděleně. Pochopila jsem, že ztratím všechno – manžela i děti –, protože ano, byly to moje děti. Dobrý Bůh mi je poslal a nikdo si nemyslel, že jsem je ukradla…“

„Jsi neuvěřitelná žena…“

„Stejná jako každá jiná… ty budeš taky taková.“

„To si nemyslím…“

„Nech život plynout, ať si s tím poradí.“

Abby a Jack mi celý večer vykládali své vzpomínky a ukazovali alba fotografií. Tak jsem se seznámila s historií téhle rodiny.

~7~

Slyšela jsem Judith dřív, než jsem ji zahlédla.

„Kde je ta děvka?“ zařvala hned ve dveřích.

„Říkali jsme ti, že je ve formě!“ poznamenal Jack. Seděli jsme všichni v obýváku.

Zvedla jsem se z pohovky, abych nezmeškala její vylodění. Okamžitě si mě všimla, namířila na mě prst a opakovala: „Ty, ty, ty!“ Nepřestávala mě probodávat pronikavým pohledem a vlepila Jackovi na tvář pořádnou pusu, načež letěla ke mně.

„Ty bestie… jsi mrcha… víš… a vůbec, krucinál!“

Vrhla se na mě a pevně mě k sobě přitiskla.

„Zasloužila bys přes hubu, víš to?“

„Taky se mi po tobě stýskalo, Judith.“

Pustila mě, popotáhla, vzala mě za ramena a prohlížela si mě od hlavy k patám.

„Ty ses teda vylepšila! Wau!“

„A ty jsi pořád stejně nádherná!“

„To víš, musím udržovat legendu.“

Byla to čistá pravda. Judith byla úchvatná, výbušný sex-appeal, zlomyslné jiskřičky v pohledu, to všechno muselo vyvést z míry i nejodolnějšího chlapa. I vlastní bratr jí vletěl do pasti. Abby k nám přistoupila a objala nás. Judith na mě něžně a spiklenecky mrkla.

„Teď tu mám obě své dcery.“

Muselo být na mně vidět, jak blbě se cítím.

„Netvař se tak, Diane. Abby říká pravdu. A nakonec jsi mohla být moje ségra, minula jsi to o chlup…“

Zapomněla jsem, jak jsou tyhle dvě strašlivé, když se spojí. Všechny tři jsme se rozchechtaly.

Den probíhal ve stylu našeho shledání. Smály jsme se, brečely, Judith do mě rýpala. Spolu jsme se staraly o kuchyni, abychom ulehčily Abby. Abby jako by omládla o deset let, během několika hodin jí z tváře zmizely všechny stopy po nemoci: byla uvolněná, znovu našla svůj elán a nevypadala stísněně. Judith a já jsme s ní musely bojovat, aby se nám nepletla do přípravy večeře, tak čilá byla. Dnes večer nás bude o dva víc: přijdou Edward a Declan. Odmítala jsem se tím dopředu zabývat.

Velkou část odpoledne jsme zasvětily přípravě jídla; dostala jsem lekci irské gastronomie, naučila jsem se dělat černý chleba a opravdový irish stew . V tu chvíli jsem si řekla, že obě mají pravdu: byla jsem s matkou a se sestrou. Se sestrou, s níž jsem blbla, jako by nám bylo patnáct, a s matkou, která nás kárala a rovnala. Jack se občas pokoušel proniknout do našeho ženského doupěte, ale pokaždé rychle zařadil zpátečku.

Judith vytáhla svůj smartphone, aby tuhle chvilku zvěčnila. Abby se té hře podvolila se smíchem, já rovněž. Udělaly jsme sérii selfíček nás tří. Právě jsem se na následující snímek šklebila jako imbecil, když se otevřely dveře a na prahu stáli Declan a Edward.

„Judith!“ zařval Declan.

„A hele, můj oblíbený harant! Co máš říct, když mě vidíš?“

„Dobrý den, tetičko Judith,“ odpověděl poslušně a vrhl se jí kolem krku.

Tahle věta mě tak rozveselila, že jsem se řehotem zlomila vejpůl. Takhle mě smíchy nebolelo břicho, ani nepamatuju.

„Viděl kdy někdo Diane v tomhle stavu?“ zeptala se Abby a smála se taky.

„Za to může Judith!“ podařilo se mi ze sebe dostat. „Nestydíš se? Takhle si necháš říkat ty, která si dáváš nohy na stůl?“

„No tak počkat, já se snažím být na úrovni!“

Edward na mě koukal a smál se také. Od okamžiku, co jsem se s ním znovu setkala, to bylo poprvé, co byl trochu uvolněný a usměvavý. Radši jsem od něj odvrátila zrak. Očima jsem zavadila o Declana, který na mě upřeně zíral, pořád pověšený na Judithině krku. Zeširoka se na mě usmál a zamával mi.

„Dobrý den, Declane,“ pozdravila jsem ho na dálku.

„Tak jo, dětičky, dáme se zase do práce! Holky, jdeme vařit, a ty, Edwarde, nás pěkně vyfotíš!“ přikázala Abby.

Podíval se na ni jako na mimozemšťanku.

„Taky jednou dáš svůj talent do služeb rodiny. Mně pro radost, prosím!“

„Pro tebe to udělám rád,“ zavrčel.

Chystal se vyjít z kuchyně, když na něj Declan zavolal:

„Tati, počkej!“

Všechny pohledy se stočily k němu. Zmítal se v Judithině náruči jako červ na háčku, chtěl se nohama dostat na podlahu. Nakonec ho pustila.

„Můžu ti pomoct?“ zeptal se otce a přiběhl k němu.

„Pojď se mnou k autu.“

Podle úsměvu, jaký vyslal k otci, bylo vidět, jak moc ho má rád. O několik minut později dělal Edwardovi asistenta a podával mu požadovaný materiál. Judithiny šaškárny a radost z toho, že je Abby šťastná, stačily zakrýt moje rozpaky z jejich přítomnosti. Jack za námi také přišel a nalil nám Guinnesse. Sedl si a přiťukl si se svou ženou. Declan se se smíchem točil kolem stolu. Judith uklízela krámy a já jsem se pustila do nádobí. Všichni jsme mluvili najednou o všem a o ničem, jen z radosti, že jsme tady. Když jsem domyla nádobí, opřela jsem se o pracovní desku a popíjela pivo. Pohledem jsem se střetla s Edwardem, který na mě koukal, bylo to, jako by se na chvilku zastavil čas. Chtělo se mi odvrátit oči, ale nemohla jsem. Na co asi myslel? Já jsem se ve svých myšlenkách a pocitech absolutně nevyznala. A pak se mu najednou čelist sevřela, bublina, v níž jsme byli, praskla. Hledal syna; Declan zíral na otcův fotoaparát položený na pultu jako na poklad.

„Nedotýkej se ho, je citlivý, snadno by se rozbil.“

Na chlapcově tváři se objevilo zklamání. Bylo ještě větší, když Edward odešel uklidit materiál do auta a nepožádal synka, aby mu pomohl, neřekl nikomu ani slovo. Jeho nepřítomnost trvala celou věčnost a Declana podle všeho značně znepokojovala. Upřeně civěl na dveře do kuchyně, škubl sebou při sebemenším hluku, pořád byl ve střehu. Když zaslechl, jak otec vchází do domu, obličej se mu uvolnil a dokonce se usmál.

Šli jsme ke stolu a Declan vyžadoval, abych si sedla vedle něj. Neměla jsem v zásobě žádnou výmluvu a ani jsem ji nechtěla hledat. Edward se chystal, že mu vyhubuje, zabránila jsem mu v tom.

„Nech ho,“ řekla jsem mu s úsměvem.

Atmosféra byla veselá, spiklenecká, rodinná. Život neušetřil nikoho u tohohle stolu, naposledy tu byla nejhorší událost – Abbyina nemoc. A přesto se z toho každý nějak vybabral, žil s tím, prožíval malé šťastné chvilky; to je směsice pudu sebezáchovy a fatality. Přijali mě tady se vším všudy a stále se chovali stejně. Bylo mi u nich a s nimi dobře. Přesto jedna část mne by se raději necítila tak spokojeně; rozloučení bude obtížné, to už mi bylo jasné. Čím nutnější bylo udělat tlustou čáru za minulostí a pokračovat v životě v Paříži, tím složitější bude vzpomínání, až budu daleko odsud. A to byl neblahý vedlejší účinek tohoto znovushledání. Judith mě vytáhla z mých myšlenek:

„Zajdeme potom do hospody?“

„Jestli chceš.“

„Jasně že chci jít s tebou na mejdan! Takovou příležitost si přece nenechám ujít! Ovšem neměla bys skončit jako minule.“

„Uvítala bych, kdybys tu epizodku nerozmazávala, Judith.“

Jenomže podle jejího potměšilého a zlomyslného úsměvu jsem pochopila, že se hned tak nezastaví. Šťouchla Edwarda loktem.

„Brácho, pamatuješ, jak jsme ji museli zachraňovat?“

Cosi si zamumlal do vousů. On i já jsme si to pamatovali až moc dobře.

„Vyprávějte mi to, dětičky,“ zasáhla Abby, vzrušená jako holčička.

„Diane se neudržela na nohou. Edward dal na budku chlápkovi, který se kolem ní ochomýtal. Pak si ji hodil přes rameno a nesl ji. Umřeli byste smíchy, mávala kolem sebe rukama a ječela na něj, ale Edward vydržel.“

Abby a Jack přebíhali pohledem z jednoho na druhého a nakonec se rozchechtali. Podívali jsme se na sebe, nejdřív jsme byli na rozpacích, ale pak jsme se smáli s ostatními.

„Co je to dát na budku?“ zeptal se Declan.

„To znamená prát se,“ odpověděla mu Judith.

„Wau, tati, ty ses pral?“

„A ne jednou…,“ vmísil se do hovoru Jack. „Synku, tvůj táta se pral už v tvém věku.“

„Proč mu to vykládáš?“ ohradil se Edward.

„Naučíš mě to, tati?“

Otec a syn se na sebe zadívali. Poprvé měl Edward v pohledu na Declana něhu, než se obrátil k sestře.

„Jděte hned, jestli chcete, postarám se o úklid.“

Zvedl se, rukou zajel synovi do vlasů, požádal ho, aby mu pomohl. Bylo to silnější než já, sledovala jsem je očima, než zmizeli v kuchyni. Judith si odkašlala.

„Jsi připravená na flám?“

„Jasně, jdeme na to!“

Políbily jsme Abby a Jacka, kteří nám tisíckrát děkovali za hezký večer. Edward a Declan vyšli z kuchyně, Judith je šla políbit. Já jsem jim jenom zamávala.

„Dávejte na sebe pozor,“ doporučil nám Edward.

„Neboj, nebudeš se muset prát,“ odsekla jsem mu bryskně.

Sotva jsem to vyřkla, už jsem toho litovala.

Dorazily jsme k hospodě se smíchem a v poskoku. Když jsem tam vešla, nemohla jsem si pomoct a myslela jsem nahlas:

„Tady je tak pěkně!“

„Věděla jsem, že se sem vrátíš,“ dobírala si mě Judith.

Barman nám za pultem mohutně mával na přivítanou. Šly jsme přímo k němu navzdory tomu, že tam nebylo místo. Vyřešilo se to vcukuletu; barman autoritativně přesvědčil dva zákazníky, aby nám uvolnili stoličku. Ani se nás neptal a hned před každou z nás postavil pintu Guinnesse. Byla tu nálada jako každou sobotu večer, když tu vystupuje kapela. Skupina hrála jednu skladbu za druhou k velké radosti všech. Připojily jsme se k ostatním a zpívaly, div jsme si neztrhaly hlasivky. Znovu jsem objevila prostředí, kde mi bylo tak dobře… a kterého jsem si loni zase až tak neužila.

„Mám na tebe jeden hyper důležitý dotaz,“ vyhrkla náhle Judith.

„Poslouchám.“

„Je Félix pořád ještě gay?“

Vyprskla jsem.

„Víc než kdy jindy,“ odpověděla jsem.

„Kruci! Protože on je muž mého života, chápeš to aspoň?“

Vzala mě za paži a zase jsme zaujaly svá místa u barpultu, kde nám Judith objednala třetí nebo čtvrtou pintu, už jsem to nevěděla přesně! Následující čtvrthodinu mě u-sta-vi-čně-za-mi-lo-va-ná Judith zahrnovala historkami o svých posledních dobrodružstvích. Zazvonil mi telefon a přerušil náš hovor. Byl to Olivier.

„Počkej dvě minuty,“ řekla jsem mu, než jsem se obrátila zpět k Judith. „Promiň…“

Mile se zašklebila a kývla hlavou směrem ke kuřákům venku. Popadla jsem cigarety a prošla hospodou, těsně za mnou kráčela Judith a hned zahájila konverzaci s ostatními kuřáky.

„Už to je! Jsem tady.“

„Kde jsi? Je tam nějaký hluk!“

„V hospodě s Judith. A hraje tady kapela jako každou sobotu večer.“

„Takže ses shledala s kámoškou?“

„Ano a všichni jsme strávili nádherný den. Abby byla tak šťastná, bylo to úžasné!“

„Cítíš se tam tedy dobře…“

Projel mnou osten provinilosti, zapomněla jsem mu dneska zavolat, takovou jsem měla radost, že jsem se zase sešla s Judith.

„To je pravda… a jak se máš ty?“

„Mám se fajn, tady je všechno O. K. Jsem doma a poflakuju se. Ale už tě nebudu dál rušit…“

„Ty mě přece nerušíš, blboune!“

„Jen si slav. Chtěl jsem akorát vědět, jestli se máš dobře. A teď to vím! Líbám tě, lásko.“

„Já tebe taky. Zítra ti zavolám, slibuju.“

Judith mě musela koutkem oka sledovat, protože se octla vedle mě, sotva jsem strčila telefon do kapsy.

„Tak jak se má ten tvůj chlap?“

„Dobře. Jdeme dovnitř?“

Jako čestní hosté jsme opět s Judith našly svá místa u baru. Judith nehodlala pustit kost.

„Je to mezi vámi vážné?“

„Nevím, myslím… že jo… vlastně určitě jo…“

„A můj bratr?“

„Co je s tvým bratrem?“

„Už ho nemiluješ? Nepokoušej se mi namluvit, žes ho kdysi nemilovala, nevěřila bych ti.“

„Judith, prosím tě…“

„Musíme si přece o tom promluvit!“

Vzdychla jsem.

„Nebyla jsem na něj připravená, víc bych mu ublížila, kdybych tady zůstala.“

„A teď?“

„Uběhl víc než rok. Zase žiju doma v Paříži, víš, a potkala jsem někoho, s kým je mi fajn.“

„Chápu, mám radost za tebe.“

Jedním lokem dopila svoji pintu a objednala další rundu. Ale nezapomněla se na mě koutkem oka podívat.

„Co ještě?“

„Stejně to musí být zvláštní, znovu se s ním setkat!“

„No, vlastně jo… Prosím tě, Judith, nech toho, nedělej z toho romantický film…“

„O. K., O. K.! Přece mi nechceš tvrdit, že nejsi zvědavá a nechceš o něm vědět trochu víc…“

„Máš pravdu… mám o něj starost…“

„Nejsi sama!“

„O tom nepochybuju…“

„Zaslouží si něco lepšího než starat se jenom o syna! Jak si má asi podle tebe zařídit nový život?“

„Vadí ti, že se objevil Declan?“

„Ne, samozřejmě že ne. Copak toho kluka můžeš nemít ráda? Jenom mě štve, když se musím koukat na to, jak se můj brácha topí ve sračkách. Má děsnej pech! To není výčitka, Diane…, ale zatraceně se v tom máchal, když jsi odjela…“

To byla rána přímo na solar. Najednou se mi vrátila chvíle, kdy jsem mu oznámila, že ho opouštím. Tolik bolesti jsem mu způsobila!

„Vrhl se do práce jako blázen, pořád se někde toulal, utíkal z Mulranny a ode všeho, co mu tě mohlo připomenout. Všechno zlé je k něčemu dobré, skutečně se právě začínal prosazovat. A pak najednou bác, natrefí na tu ženskou! Jeho první reakcí bylo, že si to vyčítal a považoval se za jediného viníka v celém tom případu… přece ho znáš! Naštěstí byla Declanova máma hodná holka, seriózní a slušná. Nic Edwardovi nevyčítala, zbavila ho pocitu viny a také si ho otestovala, aby věděla, jestli mu vážně může svěřit syna.“

„Chápu ji, vždyť ho přece neznala!“

Spolkla jsem pořádný doušek piva a vzdechla jsem.

„Jak se ale opravdu má? Co si o tom všem myslí?“

„Diane, žiješ někde v Tararingapatámu, nebo co? Myslíš si, že se vylévá ze svých duševních stavů?“

Bylo to silnější než já, rozchechtala jsem se.

„Vidíš, že jsi zvědavá!“ navázala a taky se smála.

„Máš pravdu! Jsi spokojená?“

„Je mi blaze! Poslyš, ale můžu ti říct, že byl lehce vykolejený, když dostal výsledky testu otcovství. Celá léta jsem ho neviděla v takovém stavu!“

„Což znamená?“

„Zabarikádoval se doma a přivodil si parádní opici. Je skoro s podivem, že to přežil. Musela jsem k němu vlézt oknem. A tam jsem ho poslouchala, jak celé hodiny blábolí v deliriu… všechno to z něj lítalo: náš otec, ta mrcha Megan, Abbyina nemoc, a ty zepředu, zezadu, ze všech stran a dlouho! A to po šesti měsících, cos odjela a kdy nikdo nesměl pronést tvoje jméno, jinak by snad rozpoutal jadernou válku! Vykládal o tom, jak jsi mu volala, o esemeskách…“

Na okamžik jsem vypnula; jasně, odpovídalo to mým voláním…

„A teď?“ zeptala jsem se.

„Je čilejší díky synovi, obětuje se pro něj… Děsně ho miluje, ale nikdy se nevzpamatuje z toho, že udělal dítě ženě, kterou nemiloval.“

„Tak ráda bych mu nějak pomohla…“

„Jenom ho nelituj.“

„To nemá nic společného s…“

Koutkem úst se usmála.

„Dobře vím, že tě provokuju… Říkej si, co chceš, vždycky mezi vámi dvěma něco bude, to tak prostě je. Oba jste si vybrali. Ty někoho máš. A on má syna, a to mu stačí. Ale myslím, že by vám oběma prospělo, kdybyste si o tom promluvili… Tak jedeme, další rundu!“

Další pinta. Judith dozrála, byla mnohem rozumnější a prozíravější než dříve. Stejně mě ale donutila tancovat v ďábelském rytmu tradiční hudby.

Hospoda se zavírala. Naštěstí jsme to měly pět minut pěšky k domu Abby a Jacka. Obě jsme byly pěkně namazané, tu cestu jsme prošly zavěšené do sebe. Já jsem ovšem vystřízlivěla ve dvou vteřinách, jakmile jsem uviděla Edwardův vůz stále zaparkovaný před domem.

„Co tu ještě dělá?“ zavřískala Judith a potlačila se svým pověstným šarmem říhnutí.

Potichu jsme vešly do domu a zamířily k obýváku. Na stolku svítila lampička. Konečně jsem rozeznala Edwardovu postavu; seděl na pohovce, nohy měl na nízkém stolku, v jedné ruce držel skleničku, druhou měl položenou na zádech svého syna, který spal s hlavou na jeho kolenou.

„Proč jsi ještě tady?“ zeptala se ho Judith.

Ani se nenamáhal obrátit se k nám a odpověděl.

„Declan měl záchvat úzkosti, když pochopil, že už vás neuvidí. Musel jsem mu slíbit, že tu na vás počkáme, jedině tak jsem ho utišil. Nakonec usnul.“

„Měl jsi nám zavolat,“ poznamenala jsem a přistoupila blíž.

„Díky, Diane, ale nechtěl jsem vám pokazit večer.“

Judith si k němu klekla a prozkoumala nízkou hladinu whisky v lahvi. Mrkla na bratra, který se smutně usmál.

„Nech nám ho tady na noc, zítra ho vezmu s sebou. Jdi se jednou vyspat do postele. V poledne ti ho přivedeme.“

„Možná tě to udiví, ale neodmítnu.“

Judith se zase zvedla, Edward vzal syna do náruče a také vstal. Declan se mu pověsil na krk.

„Tati?“

„Judith a Diane jsou tady, budeš spát s Judith v posteli.“

Dívala jsem se za nimi, jak jdou všichni tři po schodech nahoru. Jejich život byl tak vzdálený od mého! Abych se zaměstnala, sebrala jsem sklenici a lahev a odnesla je do kuchyně. Opřela jsem se o dřez a vypila sklenici vody. Trhla jsem sebou, když jsem uslyšela Edwardův hlas:

„Tak já jdu.“

Obrátila jsem se, hodil mi přes celou místnost balíček cigaret, jednu cigaretu už měl v ústech. Pochopila jsem ten vzkaz a šla za ním. Jakmile jsem byla venku a vzala si cigaretu, vrátila jsem mu balíček. Zabodl oči do mých a připálil mi; přiblížila jsem tvář k plameni a říkala jsem si, abych si nespálila křídla. Potom se prošel po zahradě a vrátil se ke mně. Zahrabal v kapse a vytáhl z ní klíče od vozu. Podal mi je. Instinktivně jsem si je vzala.

„Přivezeš mi zítra syna v mém voze?“

„Snad nepůjdeš domů pěšky? Je to aspoň půl hodiny!“

„Moc jsem pil, nechci za volant… procházka na čerstvém vzduchu mi udělá dobře.“

Znovu se mi na dlouhé vteřiny zadíval do očí. Vyzařovalo z něj tolik smutku, ale také jako vždy i trocha zlosti. Tu nikdy nic neuhasí.

„Dobrou noc, Diane.“

„Dávej na sebe pozor.“

Sledovala jsem jeho postavu pohledem, dokud mi nezmizel ve tmě. Uhasila jsem nedopalek v popelníku, zašla do domu a zamkla dveře na klíč. Vystoupala jsem do poschodí, byla jsem pěkně rozhozená a vůbec jsem se necítila ve své kůži. Dveře Judithiny ložnice se pootevřely.

„Pořád spí?“ zeptala jsem se jí šeptem.

„Jako dřevo. Co ti povídal kromě toho, že mu máme přivézt jeho poklad?“

„Nic.“

„Právě to jsem říkala, vy dva byste si měli promluvit…“

„Dobrou noc, Judith.“

Vklouzla jsem pod pokrývku, věděla jsem, že spánek hned tak nepřijde. Obraz Edwarda, jak kráčí sám nocí, se mi neustále jako ve smyčce vracel, nezapomněla jsem ani na ten jeho pohled. Judith měla pravdu, mezi námi vždycky bude pouto, pouto, které bychom měli co nejrychleji uvolnit, abychom mohli jít dál. On i já.

Vypadalo to, že tenhle pobyt v Irsku je určen jedině k tomu, aby mi ukázal, co je to rodina. Když jsem ráno sešla dolů, uviděla jsem Abby v županu, jak nám v kuchyni připravuje irish breakfast ; vonělo to tam slaninou, vejci a topinkami. Jack, Judith a Declan už seděli kolem stolu, čekalo se jen na mne. Přesto tu něco nehrálo, bylo to přímo hmatatelné.

„Počkej, pomůžu ti,“ navrhla jsem Abby.

„Ne, kočičko, nejsem bezmocná!“

„Neunavuj se, už mě poslala do háje,“ poučila mě Judith.

„Diane,“ oslovil mě Declan hlasem, v němž se chvěl pláč.

Zadívala jsem se na něj pozorněji a zděsil mě jeho zoufalý výraz. Zvedl se a přistoupil ke mně. Bez uvažování jsem k němu poklekla.

„Co se děje?“

„Kdy se vrátí tatínek? Proč tady není?“

„Judith už ti to určitě vysvětlila, že jo?“

„Nevěří nám,“ upřesnila Judith.

„Declane, tvůj tatínek je doma, spí, byl moc unavený.“

„Je to pravda?“

„Fakt, věř mi.“

Vrhl se na mě a pověsil se mi na krk. Zadržela jsem dech. Tohle dítě mě tlačilo až za hranice mých možností. Jenomže já jsem byla na rozdíl od něj dospělá a obvykle jsem své úzkosti zvládala. Každopádně se zdálo, že jsem právě tyhle schopnosti znovu nalezla a byla připravená ho podpořit.

„Podívej se na mě, Declane.“

Lehce se ode mne odtáhl. Měla jsem dojem, že se dívám do očí jeho otci. Zahnala jsem ten obraz a soustředila se na dítě, kterým byl. Osušila jsem mu tváře rukama.

„Tatínek neodešel. Půjdeme za ním po snídani, souhlasíš?“

Kývl.

„A teď pojď ke stolu.“

Instinktivně si sedl vedle mne. Talíře byly plné, šálky nalité. Declan byl stále schoulený do sebe.

„Všechno je v pořádku, jak jsem řekla. Věř mi. A jez.“

Během našeho krátkého rozhovoru jsem nevěnovala pozornost tomu, co se děje kolem. Všichni na nás zírali. Abby se na mě něžně usmála. Raději jsem na to nereagovala a zabořila vidličku do míchaných vajec.

O hodinu později jsme seděli v range roveru a Judith mě nechala řídit. Zaparkovala jsem před Edwardovým domkem a uviděla Edwarda na pláži se psem, v ústech měl cigaretu. Declan byl vzadu ve voze vzrušený na nejvyšší míru a Judith otevřela co nejrychleji dveře. Vylítl z vozu jako blesk a utíkal k otci, který se obrátil, když zaslechl jeho křik. Declan mu skočil do náruče, Edward ho zvedl a přitiskl k sobě. Potom ho postavil na zem, shýbl se k němu, rozcuchal mu vlasy a začal si s ním povídat. Declan mu něco vysvětloval a široce při tom gestikuloval, Postman Pat kolem nich poskakoval a ňafal. Edward uklidňoval psa a usmíval se na syna, byl šťastný, uvolněný. Uchváceně jsem tu scénu pozorovala, oba byli tak krásní, tak dojemní. Z Edwarda se skutečně stal otec, o tom nebylo pochyb. Byl sice neobratný, plachý, ale niterně připoutaný ke svému dítěti. V tu chvíli jsem cítila, že jediné, co pro něj má cenu, je syn, kterého objevil. Tak dobře jsem ho chápala… Musel být opravdu vyčerpaný, když nám ho minulou noc svěřil. To odloučení bylo určitě stejně obtížné pro jednoho i pro druhého. Celou dobu jsem stála stranou a tekly mi slzy, mezitím k nám dorazila Judith. Bratr a sestra se objali. Pomalu jsem k nim kráčela. Judith odběhla na pláž, za ní utíkal Declan s Postmanem Patem. Člověk si mimoděk kladl otázku, kdo z těch dvou je dítě, jestli teta nebo synovec. Přistoupila jsem k Edwardovi a podala mu klíče od jeho vozu. Jedna noc nestačila, aby ze sebe setřásl únavu.

„Nenabourala jsem ti ho.“

„Důvěřuju ti. Projdeme se trochu?“

„Ano.“

Ušli jsme víc než sto metrů beze slova, s rukama zabořenýma v kapsách; v dálce jsem slyšela radostný pokřik Declana a štěkot psa.

„Pojď, sedneme si tamhle, je odtamtud nejkrásnější pohled na ten Judithin cirkus.“

Usadili jsme se vedle sebe na převislé skalisko nad pláží.

„Jak zjistím, jestli je mu dobře?“

Podívala jsem se na něj, upíral oči na syna.

„Když ho vezmeš do náruče jako dneska ráno, je mu dobře, ví, že má tátu. A když nemůže usnout, protože mu chybí máma, je mu hodně blbě.“

„Moc mě mrzí, žes to musela zažít.“

„Nech toho, to není důležité.“

„Co jsi mu řekla? To byla jediná noc, kdy neměl noční můry od té doby, co žije u mne.“

„Nic moc, jen jsem s ním mluvila o Claře. To je celé.“

Hlas se mi lehce zlomil, zapálila jsem si cigaretu a třásla jsem se. Edward mi dal pár minut, abych se vzpamatovala, a pak pokračoval:

„Od chvíle, co se známe, jsi jediná, kdo se mě nesnaží šetřit, takže se na tebe spoléhám. Pověz mi, co dělám špatně? Chci, aby byl spokojený, aby zapomněl, aby neskončil jako já.“

Moje ruka chytla jeho a stiskla ji, jako by jednala naprosto samostatně a nezávisle na mém mozku.

„Nikdy nezapomene, to si vtluč do hlavy. Na mámu nikdo nezapomene, stejně jako nikdo nezapomene na dítě. A neděláš špatně vůbec nic. Jen se učíš, to je celé. Nevím, co ti mám poradit. Všichni rodiče dělají chyby. Oba potřebujete čas, abyste si na sebe zvykli. Vím jen to, že Declan se na tebe dívá jako na poloboha a děsí ho pomyšlení, že tě ztratí. Znám tě… nejsi zrovna upovídaný ani zábavný, ale uklidňuj ho, jak můžeš. Věnuj mu hodně času… nauč ho fotografovat, je pro něj zázrak, když vezmeš do ruky fotoaparát, teda aspoň podle toho, co jsem viděla včera… A jestli skončí jako ty, bude mít sakra štěstí.“

Naposledy jsem mu stiskla ruku a pustila ji. Zvedla jsem se, seskákala ze skaliska a šla blíž k vlnám. Pohlédla jsem na Judith a na Declana v dálce, věděla jsem, že Edward jde za mnou. Zhluboka jsem se nadechla. Vítr mi šlehal do obličeje. Z tohohle pobytu se rozhodně nevrátím domů nedotčená.

„Kdy odjíždíš?“ zeptal se mě, ani jsem neslyšela, že stojí za mnou.

„Pozítří.“

„Zajdeme se s tebou po škole rozloučit.“

„Jestli chceš.“

Vzdálil se, sledovala jsem ho očima, jak došel k synovi a ke psu. Všichni nalezli do auta a vyrazili v mračnu prachu. Judith přišla ke mně, vzala mě kolem krku a opřela se hlavou o mou hlavu.

„Dobrý?“

„Řekla bych, že jo.“

Zbytek dne utekl strašně rychle. Věděly jsme s Judith, že se nám krátí čas. Použila nejlepší prostředek proti smutku a špatné náladě: smích. Během oběda u Abby a Jacka sršela vtipem, vykládala hlouposti a všechny bavila. Doprovodila jsem ji k jejímu vozu, už musela odjet do Dublinu.

„Nebude nám to zase trvat celej rok, než se jedna druhé ozveme, viď?“

„Ráda bych za tebou přijela do Paříže, ale bojím se něco slibovat, to víš, Abby…“

„Budu ti volat,“ odpověděla jsem jí. „A ty mi dávej vědět, jak jí je.“

„To můžu, jasně.“

V Judithině brnění se objevila trhlina; zvedla oči k nebi a nepodařilo se jí skrýt slzy. Objala jsem ji.

„Půjde to, uvidíš, zvládneš to,“ šeptla jsem jí do ucha.

„Ty jsi fakt debil! Ještě mě rozbrečíš… Víš, prd záleží na tom, s kým jsi v životě… ty jsi moje…“

„Vím… se mnou je to totéž…“

Vyprostila se z mého objetí, poťukala se po tvářích a zvedla oba palce.

„Tak se vzpamatuj, Judith, nejsi malá holka!“ pokárala se. „Musím jet, tak musím jet!“

„Dávej na sebe pozor.“

Zasalutovala mi, nastoupila do svého vozu a odjela.

Svůj poslední den jsem zasvětila Abby. Zeptala se mě, jestli bych jí neudělala nehty a vlasy; ještě měla chuť být koketní a ostýchala se o to požádat Judith. Zaznamenala, že jsem o sebe zase začala pečovat, a usoudila, že jsem pro tenhle úkol jako stvořená. Tahle intimní chvilka mezi ženami nás ještě víc sblížila. Usadily jsme se k tomu v jejich ložnici. Edwardovy a Judithiny fotky byly rozestavěné na komodách. Usmívala jsem se při pohledu na ty dva ve školních uniformách.

„Jsi šťastná, že jsi za námi přijela?“ zeptala se mě Abby, když jsem jí nalakovala nehty. Seděly jsme na její posteli.

„Ach ano! To víš, že ano.“

„A Edward?“

„Po škole se zastaví a rozloučíme se, nakonec jsme se rozloučili už včera…“

„A to je všechno?“

„No ano…“

Přerušil nás Jack, který volal z přízemí. Declan a jeho otec právě dorazili. Bylo načase říct jim na shledanou. Abby mě doprovodila, držela mě za paži a já jsem cítila, jak mě pozorně sleduje. Dole u schodů mě pustila, sedla si do svého křesla a vyměnila si s Jackem pohled, který nevěstil nic dobrého.

„Ahoj,“ řekla jsem Declanovi a Edwardovi.

Vyhnula jsem se otcovu pohledu, rozhodla jsem se čelit raději synovým očím. Declan ke mně přistoupil a dal mi pusu.

„Co bylo dneska ve škole? V pořádku?“

„Ano!“

„Pojď ke mně, synku, něco ti ukážu,“ zasáhl Jack.

Declan poslechl. Neměla jsem na vybranou, musela jsem se obrátit k Edwardovi.

„Šťastnou cestu do Paříže,“ popřál mi stručně.

„Díky.“

„Je vážně škoda, že jste se vy dva nesetkali o samotě,“ utrousila nevinně Abby.

„To je pravda!“ chytil se toho Jack. „Děti, nechcete jít dneska večer spolu do hospody? Postaráme se o Declana.“

Koukli jsme se na sebe.

„Máš chuť?“ zeptal se mě Edward.

„No… proč ne… půjdu ráda…“

„Tati?“

Nevšimli jsme si, že Declan se k nám znovu přiblížil.

„Ty jdeš pryč, tati?“

Edwardovi poklesla ramena, vjel rukou synovi do vlasů a usmál se na něj.

„Ne… buď klidný, vrátíme se domů… Diane, je mi líto… až někdy jindy…“

Oba jsme věděli, že je to jenom fráze.

„Jasně, chápu tě.“

„Anebo… Nechceš jít na večeři k nám?“

„Ach…“

Pohled se mi automaticky stočil k Abby a Jackovi, jako bych je musela žádat o svolení. Vlídně a s porozuměním se na mě podívali, takoví oba byli.

„S námi si nedělej starosti.“

„Půjdeš k nám? Prosím! Řekni ano!“ naléhal Declan.

Všimla jsem si něžného pohledu, jakým Edward syna obdařil. Právě to mě přesvědčilo.

„Tak jo, přijdu.“

„Brzy se uvidíme,“ řekl mi Edward. „Declane, jdeme.“

Políbili Abby a Jacka a vyrazili k domovu. Dlouhé minuty jsem bez hnutí stála uprostřed obýváku.

„Pojď sem, holčičko,“ zavolala na mě Abby, a vytrhla mě tak ze zamyšlení.

Sesunula jsem se na kanape, přisedla si ke mně a vzala mou ruku do svých.

„Co mi to vy dva děláte? Jste pěkní intrikáni!“

Jack se rozesmál.

„To hlavně ona,“ řekl Jack a ukázal na svoji manželku.

„Ty nejsi o nic lepší!“ odsekla jsem mu s úsměvem. „K čemu to asi bude?“

„Musíte si to mezi sebou srovnat,“ odvětila Abby.

„Možná, ale je to náš poslední společný večer.“

Poklepala mě na ruku.

„Diane, kdybys zůstala s námi, myslela bys jenom na ně, víš to stejně dobře jako já. A my dvě už jsme se užily… Buď klidná… A když jsi s nimi, jako bys byla s námi, a jim to navíc udělá dobře…“

Opřela jsem si hlavu o její rameno a užívala si mateřského tepla.

„Budete mi chybět… strašně…,“ zamumlala jsem.

Jack stál za pohovkou a otcovsky mi položil ruku na hlavu.

„Ty nám taky, Francouzečko, ale jistě zase přijedeš…“

„Ano…“

Těsně jsem se přivinula k Abby.

O hodinu později jsem od nich odcházela a slibovala jim, že si užiju večer a nebudu myslet na ně. V blízkosti Edwardova domku jsem se rozhodla, že se naposledy projdu po pláži, než zajdu k Edwardovi a jeho synovi. Ještě jednou jsem se chtěla nadýchat moře, opojit se pohledem na ně, nastavit tvář větru. Provětrání mi určitě udělá dobře. Netušila jsem, co si mám myslet o tom nastávajícím večeru. Večeře s Declanem a Edwardem v sobě měla cosi matoucího, pronikla jsem do jejich blízkosti a teď jsem se bála, že mě jejich každodenní život uhodí do tváře. Ale musela jsem uznat, že Abby, Judith a Jack, přestože to neřekli přímo, mají pravdu: potřebovali jsme ten vřed proříznout, abychom mohli začít něco jiného. Musíme přerušit vztah, který ani nemohl začít a nikdy už nezačne.

Když jsem se vracela k jejich domku, dostala jsem od Oliviera esemesku: Krásný poslední večer v Irsku, těším se na zítra, líbám. Hned jsem odpověděla: Díky… moc se mi stýská, těším se na tebe. Líbám. Pak jsem zaklepala na dveře.

Otevřel mi Declan v pyžamu a s úsměvem od ucha k uchu. Vzal mě za ruku a odtáhl mě do obýváku, šlo se mi dost těžko; Postman Pat mě taky radostně vítal. Televize byla zapnutá a běžely v ní kreslené filmy; Edward připravoval v kuchyni večeři. Koukl na mě, podle jeho pohledu jsem neuhodla, v jakém je rozpoložení.

„Byla ses rozloučit s pláží?“

„Ano…“

„Diane, pojď se mnou.“

Declan mě pořád tahal za paži.

„Hned, za dvě minuty.“

Pokrčil rameny a skočil na pohovku se psem. Usadila jsem se na stoličku ke kuchyňskému pultu proti Edwardovi.

„Nemusel jsi mě dneska večer zvát.“

„Už jsi někdy viděla, že bych se k něčemu nutil?“ odsekl a ani se na mě nepodíval.

„Mám ti s něčím pomoct?“

Zabodl do mě pohled.

„Můžeš něco přečíst s Declanem, než dodělám večeři.“

„Spíš si to prohodíme, pro vás dva to bude lepší.“

„Přece tady nebudeš vařit!“

„Prosím tě… mezi námi jsou takovéhle zdvořilosti zbytečné.“

Obešla jsem pult, vzala mu z rukou dřevěné lžíce na salát a dostrkala ho do obýváku. Zavrtěl hlavou, ale pak vytáhl ze synovy aktovky knihu. Declan se pokusil odmlouvat, ale otcův výraz ho odradil. Konejšila mě směsice tenkého hlásku a chraplavého hlasu, dodělala jsem jídlo a prostřela. Edward nespěchal, chtěl se ujistit, že Declan všemu porozuměl, jeho trpělivost mě omráčila. Když byla večeře hotová, prošla jsem kolem nich, ale nevyrušila jsem je, a na terase si zakouřila. O dvě minuty později se otevřely prosklené dveře a Edward se ke mně přidal s cigaretou v ústech.

„Doufám, že mi to nebudeš vyčítat, ale musel jsem mu slíbit, že si při jídle sedneš vedle něj.“

„Žádný problém.“

Rozhovor tím skončil. Slyšeli jsme jenom zvuk hořícího tabáku, v pozadí vítr a vlny. Bylo příliš brzy na to, abychom otevřeli stavidla výmluvnosti. Declan nám stejně nedopřál čas, abychom se do toho mohli pustit. Přišel pro nás, už mu kručelo v břiše.

U stolu se postaral o rozhovor; vedl monolog, vykládal o kamarádech ve škole, pak se obrátil přímo na mě.

„Ty zítra odjíždíš? Je to pravda?“

„Ano, letím domů.“

„A proč? To není spravedlivé…“

„Byla jsem tu jen na dovolené, bydlím v Paříži a pracuju tam, víš? Pamatuješ? Už jsem ti to říkala.“

„Ano… Tatínku, můžeme jet někdy za Diane?“

„Uvidíme.“

„Třeba o prázdninách!“

Edwardův obličej se uzavřel.

„Declane, máš celý život na to, abys mě v Paříži navštívil. Jasné?“ řekla jsem mu.

Cosi zabručel, dojedl jogurt a šel beze slova vyhodit kelímek do odpadků. Potom si sedl na pohovku a trucoval. Edward ho neklidně a napjatě sledoval. Zvedl se od stolu a sedl si k synovi. Prohrábl mu rukou vlasy.

„Víš přece, že Abby je nemocná! Musíme se o ni starat a pomáhat Jackovi, proto tě nemůžu odvézt do Paříže za Diane.“

„Ale ty jsi tam přece byl…“

„To je pravda, ale neměl jsem…“

Declan se koukal na podlahu, Edward se zhluboka nadechl.

„Teď musíš do postele.“

Syn prudce zvedl hlavu.

„Ne! Tati, já nechci!“

Obličej se mu stáhl úzkostí.

„Nemáš na vybranou. Zítra je škola.“

„Prosím, tati! Chci s vámi zůstat.“

„Ne. Jdi se s Diane rozloučit.“

Seskočil z pohovky, vrhl se ke mně a s pláčem mě objal kolem pasu. Prudce jsem oddychovala. Zmatený Edward na mě upřeně zíral a pak se rukama chytil za hlavu.

„Diane, já nechci do postele, nechci, nechci…“

„Poslyš, tatínek má pravdu. Musíš jít spát.“

„Ne,“ vzlykal.

Podívala jsem se na Edwarda; už nemohl, neměl sílu bojovat. Potřebovali pomoc a já jsem byla tady…

„Chceš, abych šla s tebou nahoru jako tuhle?“

Sevřel mě ještě pevněji, to byla jasná odpověď.

„Tak jdeme.“

Zamířil ke schodišti, na otce ani nepohlédl.

„Na něco jsi zapomněl!“ přivolala jsem ho k pořádku.

Otočil se jako na obrtlíku, rozběhl se k Edwardovi a skočil mu do náruče. Nechala jsem je samotné a stoupala nahoru do dětského pokoje. Zaslechla jsem na schodech Declanovy drobné krůčky a potom jsem slyšela, jak si v koupelně čistí zuby. Mezitím jsem rozsvítila lampičku na nočním stolku, natřepala polštář a uhladila prostěradlo, neměl ustláno. Vytáhla jsem zpod matrace šálu jeho matky. Když přišel do pokojíčku, vklouzl pod pokrývku. Klekla jsem si vedle postele, hladila jsem ho po čele a po obličeji.

„Declane, tatínek pro tebe dělá, co může… on ví, že je ti smutno… musíš mu pomáhat, vím, že je to složité, ale stejně tě o to prosím… nech ho spát v posteli. Jsi odvážný kluk… tatínek tě nikdy neopustí… Když spíš, je vždycky doma… Slibuješ mi, že se o to pokusíš?“

Kývl.

„Mám ti zazpívat ukolébavku?“

„Kdy se vrátíš?“

Naklonila jsem hlavu k rameni a pousmála se.

„Nevím… Nemůžu ti nic slíbit.“

„Uvidíme se zase?“

„Jednou… teď spi.“

Zazpívala jsem ukolébavku několikrát a nepřestávala ho při tom hladit po vlasech. Oči chvíli bojovaly, nechtěly se zavřít, ale pak to vzdaly. I on byl vyčerpaný. Když jsem cítila, že spí, políbila jsem ho na čelo a zvedla se. Než jsem zavřela dveře, naposledy jsem se na něj koukla a vzdychla jsem.

V obýváku už zmizely všechny stopy po večeři, francouzské okno bylo pootevřené, v krbu planul oheň, Edward stál před ním s cigaretou v ústech a čišelo z něj mimořádné napětí.

„Spí,“ zašeptala jsem. „Pokusila jsem se mu vysvětlit, že i ty se potřebuješ vyspat ve své posteli.“

Zavřel oči.

„Nikdy ti nemůžu dost poděkovat.“

„Ani nemusíš… ale jestli máš v lednici Guinnesse, neodmítnu. Vypiju si jedno poslední před návratem do Paříže.“

„Copak si ho nemůžeš dát i v Paříži?“ poznamenal vesele.

„Určitě tam nemá stejnou chuť jako tady, tím jsem si jistá.“

O několik minut později mi podával pintu. Neťukli jsme si. Edward si sedl na pohovku. Já jsem zůstala u krbu a zapálila si cigaretu. Snažila jsem se nepodívat se na něj, ačkoli jsem na sobě cítila jeho upřený pohled. Všimla jsem si katalogu na polici. Zvědavost byla silnější.

„To je tvoje?“

„Přesně tak.“

„Můžu?“

„Jestli chceš.“

Odhodila jsem nedopalek do ohně, odložila svoji pintu na nízký stolek, vzala do ruky předmět, který mě zajímal, a uvelebila se v křesle proti němu. Začala jsem velmi opatrně listovat albem. První fotky mě zarazily.

„Tady na začátku jsou Aranské ostrovy, viď?“

„Máš dobrou paměť.“

V břiše jsem měla křeč, když jsem poznala na jednom záběru svoji postavu.

„Jak bych mohla zapomenout?“ řekla jsem potichoučku.

Listovala jsem dál. Z každého záběru dýchala jeho nálada. Měla jsem dojem, že tou knihou vykládá svůj příběh, jakýsi fotoromán v doslovném významu. Začátek byl zářivý, vzdušný, člověk přímo cítil, jak dýchá v krajině, kterou jsme objevovali. Ale potom atmosféra ztěžkla: obloha byla temná, zakrytá černými mraky, moře rozbouřené, lodě zmítané bouří. A pak postupně, jako by se plíce znovu otevřely, sluneční paprsek dopadl na hladinu a ozářil oblohu. Na posledním snímku byla postava dítěte běžícího po pláži, vlny chlapci olizovaly nohy, tedy měla bych říct Declanovi. Edwardovo album byla vlastně kniha, jeho příběh, záznam toho, co zažil v posledních měsících. Jako by chtěl těmi fotografiemi zažehnat zlé události a otočit stránku. Zabrala jsem se do „četby“ a ani jsem si nevšimla, že se zvedl, stoupl si ke krbu a obrátil se ke mně zády. Zařadila jsem katalog na místo a dopila jsem svého Guinnesse, abych se vzpamatovala ze svých pocitů. Dodala jsem si odvahu a přistoupila k němu blíž.

„Edwarde… lituju, že jsem odjela tak náhle. Nebylo to vůči tobě fér. Promiň mi to…“

Obrátil se a zabodl do mě oči.

„Nelituj,“ začal tvrdě. „Je moc dobře, že jsi poznala mého syna, teď víš, co je pro mne nejpodstatnější. Ty sis vybudovala nový život s Olivierem a já mám z toho radost.“

Hlas mu lehce zakolísal a mně se v hrdle udělal knedlík. Jeho pohled byl naléhavější, tón mírnější, když pokračoval:

„Tehdy ses rozhodla správně. Je tady Declan… Náš vztah by neměl budoucnost.“

Měl pravdu, nakonec bychom se rozešli. Uběhlo několik vteřin, než jsme se pohnuli. Zhluboka jsem se nadechla.

„Je pozdě, vrátím se, bude to lepší.“

„Řekli jsme si všechno.“

„Myslím, že… ano.“

Šel se mnou do předsíně.

„Doprovodím tě k vozu.“

„Jak chceš.“

Poryv větru námi otřásl, byla černá noc. Otevřela jsem dveře auta a hodila kabelku na sedadlo spolucestujícího.

„Budeme tě s Judith informovat, jak je na tom Abby.“

„Děkuju… dávej na sebe pozor, Edwarde.“

„Pokusím se…“

Beze slova jsem nastoupila do vozu. Naposledy jsme se na sebe podívali: byl konec. Zapálil si cigaretu, počkal, až odjedu, a vrátil se domů.

Abby a Jack už spali, když jsem k nim dorazila. Vyšla jsem nahoru do svého pokoje, tiše jsem se sbalila a lehla si, ačkoli jsem moc dobře věděla, že hned tak neusnu. V hierarchii mých pocitů převládaly úleva a smutek. Situace mezi Edwardem a mnou se teď vyjasnila, přestřihla jsem šňůru, která mě k němu vázala. Radost z toho, že se opět shledám s Olivierem, vyrovnával dojem nedokončeného příběhu. Náš příběh, Edwardův a můj, vlastně ani příběhem nebyl. Nakonec se mi podařilo usnout.

Ráno bylo kalné; sotva jsem otevřela oči, měla jsem mizernou náladu. Osprchovala jsem se a oblékla, stáhla povlečení z postele, abych ho mohla hodit do pračky. Jakmile jsem uklidila pokoj, šla jsem dolů s cestovní kabelou v ruce. Abby mě přijala s širokým úsměvem a hojnou snídaní. Nutila jsem se k jídlu kvůli ní, přinejhorším se cestou vyzvracím. Políbila jsem ji na obě tváře.

„Strávili jste pěkný večer?“ zeptala jsem se jí.

„Samozřejmě. A co ty s Edwardem a Declanem?“

„Bylo to fajn.“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Nemám moc co říct…“

„Ona tě chápe,“ zasáhl Jack. „Že mám pravdu, Abby?“

„Tak pojď a načerpej síly na cestu,“ vyzvala mě a vzala za paži.

Marně jsme se pokoušeli vnést radost do našeho posledního společného jídla, nepovedlo se nám to.

„Potřebuješ něco na cestu? K jídlu? K pití?“

„Děkuju ti, Abby, ale ne… už pojedu, čím víc to budeme protahovat, tím to bude horší…“

Jack se zvedl jako první. Vzal moje věci a vyšel ven. Abby a já jsme se na sebe dívaly.

„Pomůžeš mi, kočičko?“

Vrhla jsem se na druhý konec stolu, abych ji vzala pod paží. Při chůzi mě poklepávala po ruce. Zadržovala jsem slzy. Auto přijelo příliš rychle. Jack ke mně přistoupil a rozevřel náruč.

„Francouzečko moje,“ povzdechl a přivinul mě k sobě. „Opatruj se.“

„Slibuju,“ popotáhla jsem.

„Čeká na tebe.“

Pustil mě, vytáhl z kapsy obrovský kapesník, utřel si oči a nos. Obrátila jsem se k Abby, pohladila mě po tváři.

„Řekly jsme si už všechno, holčičko.“

Kývla jsem, nebyla jsem schopná pronést ani slovo.

„Slib mi poslední věc: nebuď smutná, až tady nebudu, neplač. Ať si nezkazíme naše shledání, měly jsme dost času se na to připravit.“

Zvedla jsem oči k nebi, než jsem si je osušila a pořádně se nadechla.

„Ať nelžu, až řeknu tvému Colinovi a Claře, že se máš dobře, že jsi šťastná a že můžou být na tebe pyšní. Chápeš?“

Místo rozloučení a slibu jsem ji silně stiskla v náručí a zašeptala jí do ucha, že ji mám ráda jako matku. Pohladila mě po tváři, v očích měla slzy, než mě pustila. Nasedla jsem do vozu, už jsem se na ně nepodívala, odjela jsem a ani se neotočila. Ujela jsem asi deset kilometrů, než jsem zastavila u krajnice a vybrečela se z podoby.

Říkám si, jak je možné, že jsem dojela na letiště v Dublinu a nezpůsobila nehodu. Celé čtyři hodiny, co trvala cesta, jsem probrečela. Slzy mi tekly, ještě když jsem vracela v půjčovně auto, odbavovala zavazadla, procházela pasovou kontrolou a psala v letadle Olivierovi esemesku. Když letadlo vzlétlo, měla jsem dojem, že mě trhají na kusy, že mě vyrvávají z mé půdy. Přesto jsem se vzpamatovala a pokusila se ovládnout. Muž, který na mě čeká v Paříži, si nezaslouží vidět mě v tomhle stavu. Musela jsem se trochu vylepšit, abych nebyla tak opuchlá, proto jsem vystoupila mezi posledními pasažéry, zastavila se na toaletě, nastříkala si na tvář studenou vodu a nalíčila se. Pak teprve jsem šla k pásu pro kufr. Dveře celnice se otevřely; stál tam, usměvavý, klidný, připravený mě přivítat. Běžela jsem k němu a vrhla se mu do náruče, nemusela jsem se k tomu nutit, ani předstírat radost, zkrátka jsem byla šťastná, že jsem doma. Bolest z toho, že jsem odjela z Mulranny, mě sice neopustila, už nikdy mě neopustí, to jsem věděla, ale v Olivierově náruči se dýchalo trochu líp.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .